001-200 Records carrero.qxd:maqueta AND ... - Tusquets Editores
001-200 Records carrero.qxd:maqueta AND ... - Tusquets Editores
001-200 Records carrero.qxd:maqueta AND ... - Tusquets Editores
You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
BANANA YOSHIMOTO<br />
RECORDS D’UN CARRERÓ<br />
SENSE SORTIDA<br />
Traducció del japonès d’Albert Nolla
Índex<br />
La casa dels fantasmes . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 11<br />
¡Maaare! . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 57<br />
La llum que duem a dins . . . . . . . . . . . . . . . . . 111<br />
La felicitat de la Tomochan . . . . . . . . . . . . . . . . 129<br />
<strong>Records</strong> d’un carreró sense sortida . . . . . . . . . . 145<br />
Epíleg . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 193<br />
Glossari . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 195
Dedicat a Fujiko B. Fujio*<br />
* Nom artístic de Hiroshi Fujimoto (1933-1996), dibuixant de manga i<br />
creador de sèries tan emblemàtiques com Doraemon, Kiteretsu o Pa – man. Va<br />
publicar, amb Motoo Abiko (1934), obres com Obake no Qtaro – amb el pseudònim<br />
Fujiko Fujio. (N. de l’E.)
La casa dels fantasmes<br />
–¿I per què no véns a casa meva, Setchan? Tinc ganes<br />
de menjar nabe, però fer-ne per a un sol no val la pena.<br />
Jo només li havia dit: «M’agradaria convidar-te a sopar<br />
per agrair-te el que has fet per mi a la feina».<br />
I aquella havia estat la resposta de l’Iwakura.<br />
No vaig saber com prendre’m una proposta com<br />
aquella venint d’un noi que vivia sol.<br />
Vaig pensar que, tractant-se d’ell, no devia tenir segones<br />
intencions. A més, pel que jo sabia, el seu pis<br />
era prop del meu.<br />
Fos com fos, ell ho havia dit com si res, amb una<br />
expressió d’allò més normal, i en sentir-ho el cor no<br />
se m’havia aturat.<br />
L’Iwakura tenia alguna cosa estranya, a mig camí entre<br />
l’alegria i la tristesa, com un cel ennuvolat al cor de<br />
l’hivern, que impedia que me n’enamorés. No li veia<br />
l’empenta ni l’exaltació que et fan venir ganes de cór -<br />
rer i que són tan importants en l’amor juvenil.<br />
–Així, ¿vols que vingui a cuinar a casa teva? –vaig<br />
dir finalment.<br />
Ell va dir que sí i vam decidir la data amb tota tranquil·litat.<br />
11
Estàvem asseguts en un banc, sota l’enorme zelkova<br />
que hi havia al campus de la universitat on estudiàvem.<br />
Jo tenia pocs amics, i els pocs que tenia no venien<br />
gaire a classe perquè havien de treballar. Era una situació<br />
molt habitual en les universitats privades de segona.<br />
Com que sovint estàvem sols, l’Iwakura i jo ens<br />
vam fer amics de manera natural.<br />
Ens havíem conegut en un pub del barri on jo havia<br />
treballat uns quants dies substituint una amiga i on<br />
ell feia de bàrman.<br />
Des de llavors, cada cop que ens trobàvem a la universitat<br />
dinàvem junts o xerràvem una estona.<br />
Era fill únic. Els seus pares tenien una pastisseria<br />
força coneguda a la ciutat, però com que ell no volia<br />
continuar el negoci, feia tot el possible per espavilarse<br />
i estalviar diners. Aquella actitud determinava molt<br />
el seu estil de vida. Sabia que si durant els anys de la<br />
universitat no estalviava i no decidia quin camí volia<br />
seguir, s’hauria de passar la vida enfornant pastissets enrotllats.<br />
Treballant al pub traspuava l’amargor característica<br />
de qui ja té el futur decidit.<br />
–No sé de què et queixes. Si els pastissets enrotllats<br />
són boníssims –li deia jo, que no hauria menjat altra<br />
cosa.<br />
–No és que no m’agradin –deia ell–. El que passa<br />
és que la meva mare és massa perfecta. És una dona<br />
massa alegre, simpàtica i treballadora.<br />
12
Efectivament, la seva mare era famosa al barri veí<br />
per la seva alegria i el seu bon tarannà. Jo sovint havia<br />
sentit que la gent comprava a la seva botiga pel seu bon<br />
tracte.<br />
–I... i em sembla que jo sóc massa bon noi.<br />
–Ja ho sé.<br />
N’hi havia prou de caminar amb ell pel carrer per<br />
adonar-te de la seva bondat i la seva gentilesa. Per exemple,<br />
quan passejàvem pel parc i el vent feia tremolar<br />
els arbres i la llum, ell aclucava una mica els ulls i feia<br />
cara d’estar bé. Si vèiem un nen que queia ell feia cara<br />
d’espant, i si vèiem que la mare l’ajudava a aixecar-se<br />
ell feia cara de quedar-se alleujat. Tenia la sensibilitat<br />
natural típica de les persones a qui els pares han transmès<br />
alguna cosa absolutament preciosa.<br />
–I si em quedés a casa tota la vida, deixant-me endur<br />
pel corrent, acabaria sent encara més bon noi.<br />
–¿I quin mal hi ha, en això?<br />
–No n’hi ha cap, però penso que això no és ser bo<br />
de veritat. Qualsevol que visqui en pau i disposi de<br />
temps i diners pot ser simpàtic, ¿no? Però, si continuo<br />
així, la meva bondat només serà relativa i dins meu hi<br />
creixerà una part fosca i desagradable. I pot ser que<br />
arribi al final dels meus dies amb aquesta bondat superficial.<br />
Ja sé que sóc bo, però m’he d’esforçar per<br />
cultivar aquesta part bona.<br />
–¿Per això fas tot el que pots per viure humilment<br />
i estalviar?<br />
–Jo no diria tant. Em limito a fer el que puc i el que<br />
decideixo en cada moment –va dir l’Iwakura–. Si no ho<br />
13
faig així, ja veig que acabaré treballant a la botiga sense<br />
haver intentat fer res diferent. I llavors ja no podré<br />
escapar-me del corrent.<br />
Per entrar a la universitat on anàvem calien molts<br />
diners.<br />
Jo havia nascut en una època en què els meus pares<br />
tenien molta feina i m’havien inscrit a la llar d’infants<br />
d’aquella universitat, de manera que per entrar a<br />
la carrera només havia hagut d’anar passant de curs.<br />
Els meus pares tenien un restaurant de cuina occidental<br />
força conegut al barri del costat. Sortia a totes<br />
les guies turístiques i atreia famílies que volien menjar<br />
fora o treballadors solters que es podien permetre<br />
el luxe de sopar bé sense haver-se de desdinerar en un<br />
restaurant francès.<br />
Com que jo tenia clar que volia continuar el negoci<br />
que havien començat els meus avis, m’era ben igual<br />
els estudis que fes. Només volia estudiar una carrera per<br />
saber alguna cosa a banda de la feina que m’esperava<br />
al restaurant. Com que la carta era sempre la mateixa,<br />
només havia d’aprendre a fer truites farcides d’arròs, la<br />
salsa demi-glace i l’arròs pilaf, i després treure’m la llicència<br />
de cuinera.<br />
El meu germà gran, en canvi, no havia volgut saber<br />
res del restaurant i havia marxat de casa quan<br />
encara anava a l’institut. En aquell moment treballava<br />
una pila d’hores al dia en una agència de publicitat.<br />
El desig vague de l’Iwakura de no continuar el negoci<br />
dels seus pares em recordava l’actitud del meu ger-<br />
14
mà, i potser va ser una de les raons per les quals ens<br />
vam fer amics.<br />
Havia passat moltes nits sentint les queixes del meu<br />
germà.<br />
Era un noi extremament curiós, en el sentit positiu<br />
del terme. Sempre parlava amb tothom i era incapaç de<br />
seguir un patró marcat cada dia, de fer les mateixes coses<br />
en una hora i d’una manera determinades. Sempre necessitava<br />
estímuls, i el que més li agradava era que passessin<br />
coses noves. Els únics que podien pensar que el<br />
meu germà estava fet per quedar-se al restaurant eren<br />
els meus pares, que hi estaven directament implicats.<br />
–No està fet per a això –els deia jo sempre–. Deixeu-me’l<br />
a mi, el restaurant.<br />
A les nits, a la seva habitació, el meu germà feia<br />
un somriure forçat i s’intentava convèncer dient que<br />
tenia molta traça, que era molt forçut o que els pares<br />
volien que ell continués el negoci.<br />
També l’amoïnava la idea que algú li prengués el<br />
lloc que teòricament havia de ser per a ell.<br />
En aquell moment es deixava veure de tant en tant<br />
per casa dels pares, hi menjava de franc i se n’anava.<br />
Com que s’ho passava bé i no semblava que tingués intenció<br />
de formar una família, al final tothom es va convèncer<br />
que ja no tornaria per fer-se càrrec del negoci.<br />
Després de rumiar molt sobre el meu oferiment de<br />
quedar-me al restaurant, els meus pares devien arribar<br />
a la conclusió que potser estava fent un sacrifici i, per<br />
por que no fes com el meu germà, van pensar que potser<br />
havien de deixar que provés altres coses. M’imagi-<br />
15
no que encara no s’havien recuperat del xoc de descobrir<br />
que el seu fill, que hauria hagut de ser l’hereu, no<br />
suportava la idea de continuar el negoci familiar.<br />
Per això, com que no volien que després canviés<br />
d’opinió i m’hagués de quedar per força al restaurant,<br />
es van curar en salut i em van fer anar a la universitat<br />
perquè tingués temps de pensar-m’ho bé.<br />
Jo, però, no vaig canviar d’opinió, i el fet d’estudiar<br />
una carrera es va convertir en una experiència més<br />
de la vida.<br />
Per a mi, fer-me gran al costat dels meus pares era<br />
d’allò més natural, i imaginar que un dia ocuparien el<br />
lloc de l’àvia, que ja era morta, i de l’avi, que era una<br />
institució i encara venia de tant en tant a donar un cop<br />
de mà amb els clients habituals, era la cosa més segura<br />
i més important del món. Per això no entenia gens<br />
l’actitud del meu germà, que havia marxat de casa perquè<br />
no suportava aquella perspectiva.<br />
Des de ben petita que he estat massa seriosa, i sempre<br />
m’ha agradat «continuar» les coses. Encara ara faig<br />
cal·ligrafia, fa poc que he deixat de calcular amb un<br />
àbac tot i ser molt bona en càlcul mental i des dels<br />
deu anys que faig ceràmica. I també fa vuit anys que<br />
no em perdo el viatge al mateix balneari d’Iwate amb<br />
tres amigues de la infantesa.<br />
Així, doncs, tampoc no entenia per què l’Iwakura<br />
rebutjava tan rotundament la possibilitat d’heretar el<br />
negoci dels pastissets enrotllats, que era d’allò més engrescador,<br />
tant pel producte que oferia com per la manera<br />
com rutllava. Si hagués volgut fer una altra cosa<br />
16
potser l’hauria entès, però com que no tenia cap altre<br />
projecte no sabia gaire què pretenia.<br />
Quan parlava de les coses i dels seus sentiments<br />
tampoc no entrava en detalls, i per això semblava que<br />
rebutgés per uns motius d’allò més vagues la situació<br />
en què es trobava.<br />
Com que tant els de casa meva com els de casa<br />
seva portaven uns negocis que tenien una llarga tradició,<br />
sempre teníem temes de conversa i ens aveníem<br />
força.<br />
Tant ell com jo sabíem que el paper que hi teníem<br />
no era gaire important, però tot i així estàvem acostumats<br />
a tenir un cert sentit de la responsabilitat.<br />
El dia que havíem quedat, vaig comprar els ingredients<br />
que necessitava per fer nabe i vaig anar per primer<br />
cop al seu pis.<br />
Ell m’havia explicat que la casa estava situada en<br />
un terreny que era del seu oncle, que s’havia de demo -<br />
lir i que fins llavors podia viure-hi pagant només cinc<br />
mil iens de lloguer al mes... Però de fet era molt pitjor<br />
del que m’havia imaginat.<br />
Era una casa de fusta atrotinada, amb els vidres trencats,<br />
l’escala exterior trinxada i algun tros del passadís<br />
completament podrit.<br />
En veure l’estat en què es trobava em vaig espantar.<br />
Em va semblar increïble que visqués sol en un lloc<br />
com aquell.<br />
Ben mirat, era lògic que no hi visqués ningú més.<br />
17