Novalis, Enric d'Ofterdingen, vol. I, traducció de Joan Maragall (1907)
Novalis, Enric d'Ofterdingen, vol. I, traducció de Joan Maragall (1907)
Novalis, Enric d'Ofterdingen, vol. I, traducció de Joan Maragall (1907)
Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
<strong>Enric</strong> <strong>d'Ofterdingen</strong> 89<br />
tenia molt cap, feia humilment la seva obligac'ió<br />
i era docil com una criatura. Ell féu que la mina<br />
prengués gran increment i valgué moltissim al<br />
Duc <strong>de</strong> Bohemia. Tota l'encontrada n fou poblada,<br />
el benestar s'escampà arreu, i tot el país<br />
se n'enriquí. Els minaires el veneraven igual<br />
que a un pare, i, Illentres Eula duri, el seu nom<br />
serà pronunciat amb afecte i agraiment Ell era<br />
fill <strong>de</strong> Lusacia i se <strong>de</strong>ia Werner. Quan jo vaig<br />
coneixe·l, la seva filla unica encara era una criatura.<br />
Arn la meva bona conducta, fi<strong>de</strong>litat i gran<br />
estimació que li portava, li vaig anar guanyant<br />
la <strong>vol</strong>untat <strong>de</strong> dia en dia, fins que a l'ultim me<br />
féu son fill i em donà son nom. Sa filla era una<br />
galant noia i molt aixerida. Tenia una bella fesomia<br />
clara i pura com el seu cor. Veient com se<br />
m'havia afectat ja <strong>de</strong> petita, quan jugava arn mi,<br />
i que <strong>de</strong>sprés jo no apartava ls meus ulls <strong>de</strong>ls<br />
seus, que eren blaus i francs corn el cel, i brillants<br />
com si fossin <strong>de</strong> cristall, son pare tot<br />
sovint me <strong>de</strong>ia que si jo arribava a esser un bon<br />
minaire i li <strong>de</strong>manava Ja noia no me la negaria;<br />
i s'hi va atenir an aquesta paraula. El mateix<br />
dia que vaig arribar a esser minaire propri, ell<br />
ens posà les mans damunt <strong>de</strong>l cap, beneint·nos<br />
com a promesos,i poques setmanes <strong>de</strong>sprés<br />
vaig dur·la a ma cambra com a muller meva.<br />
Aquell dia, i encara com a aprenent en el primer<br />
quart <strong>de</strong> jornal, justament a l'hora <strong>de</strong> sortir el<br />
sol, vaig <strong>de</strong>scobrir una beta molt rica. El duc<br />
me regalà una ca<strong>de</strong>na d'or que n penjava una<br />
moneda molt grossa amb el seu retrat, i em prometé<br />
1 lloc que tenia I meu sogre. Que n'estava<br />
jo <strong>de</strong> joiós el dia <strong>de</strong> les bo<strong>de</strong>s <strong>de</strong> po<strong>de</strong>r penjar<br />
aquella ca<strong>de</strong>na al coll <strong>de</strong> la nuvial Els ulls <strong>de</strong><br />
tot-hom se n'hi anaven. El vell encara pogué