Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
TOUR D’OFERTES CULTURALS<br />
GUIES DIDÀCTIQUES<br />
Bocairent<br />
TEXTOS · ACTIVITATS<br />
Ajuntament de Bocairent
Presentació<br />
Té a les seues mans un exemplar de les guies didàctiques que edita el Servici d’Assistència i Recursos<br />
Culturals de la Diputació de València-<strong>SARC</strong> amb relació a les rutes culturals del Programa Tour<br />
d’Ofertes Culturals-TOC. Este programa que es gestiona al <strong>SARC</strong> des de l’any 2000 té com a objectius<br />
la promoció del patrimoni cultural de la província de València i, d’altra banda, afavorir que els ciutadans<br />
del nostre territori el coneguen i el disfruten. Amb esta intenció es configura un programa de difusió<br />
el producte central del qual són les rutes per tota la província, i que disposa d’un catàleg de quasi 300<br />
recorreguts turisticoculturals.<br />
La bona acollida que ha rebut este programa des dels seus inicis va fer que el seu plantejament inicial<br />
es desenrotllara anant més enllà de la mera difusió i s’estructuraren recursos didàctics per a un major<br />
aprofundiment i un aprofitament més intens de les rutes. Les guies didàctiques del TOC són el fruit<br />
d’este interés per treballar per la sensibilització cap a les fites patrimonials que alberga la província de<br />
València. Les guies es dirigixen, principalment, al col·lectiu escolar, però deixa una porta oberta per al<br />
descobriment, per part de tots els ciutadans, del lloc i la ruta sobre la qual versen.<br />
La Diputació de València treballa intensament per la millora i creixement dels municipis de la nostra<br />
província, pel suport dels seus projectes i planificacions, en especial dels culturals en el cas del <strong>SARC</strong> i<br />
de l’Àrea de Cultura. Així, les guies didàctiques del TOC es configuren com un excel·lent material que<br />
afig valor als programes que, al voltant del turisme cultural, es gestionen en els municipis valencians<br />
des de fa alguns anys.<br />
Es tracta d’uns quaderns útils, amb un gran sentit pràctic, amb un equilibri palès entre la història del<br />
municipi, de la seua comarca, de la ruta en qüestió i una part més lúdica en què, a través de les activitats,<br />
l’aprenentatge es convertix en una diversió.<br />
Esperem que les guies didàctiques del TOC servisquen al propòsit perquè han sigut creades: donar a<br />
conéixer el ric patrimoni cultural de la província de València.<br />
1<br />
Salvador Enguix Morant<br />
Diputat de Cultura
EDITA: DIPUTACIÓ DE <strong>VAL</strong>ÈNCIA. <strong>SARC</strong><br />
TEXTOS:<br />
Pep Carceller<br />
Manuela Orozco<br />
Rosa Punter<br />
Pilar Punter<br />
TRADUCCIÓ I CORRECCIÓ: Gonçal López-Pampló Rius<br />
© TEXTOS: dels autors<br />
© DE LA PRESENT EDICIÓ: Diputació de València. <strong>SARC</strong><br />
DEPÒSIT LEGAL: V-3220-2010
Índex<br />
Presentació 1<br />
Índex 3<br />
Introducció 5<br />
La Vall d’Albaida 7<br />
La unitat comarcal 9<br />
Bocairent 15<br />
Clima 18<br />
Demografia 20<br />
Història 25<br />
Economia 31<br />
Una ruta per Bocairent 36<br />
Plaça de l’Ajuntament 36<br />
Barri medieval 39<br />
Església parroquial 46<br />
Museu arqueològic Vicente Casanova 51<br />
Cava de Sant Blai 54<br />
Les Covetes dels Moros 57<br />
Per a saber més sobre Bocairent 59<br />
Serra de Mariola 59<br />
Les neveres 67<br />
Enric Valor i les rondalles 72<br />
Moros i Cristians en honor a Sant Blai 74<br />
Plaça de bous 76<br />
La festa de les tres llums 79<br />
Monestir rupestre 79<br />
Molí de batan 81<br />
Glossari 82<br />
Bibliografia i recursos d’Internet 84<br />
3
Introducció<br />
“Observada la població des de les immediacions orientals, presenta una vista ben bonica, que<br />
he procurat representar en l’estampa adjunta […]. Augmenta el caràcter pintoresc de la vista<br />
la verdor dels arbres que es descobrixen entre els edificis meridionals, les coves excavades en<br />
la pendent de la muntanya cap al barranc, anomenades el Colomer, i el pont alt que hi ha<br />
sobre el barranc de la Fos, per on seguix el camí que conduïx a la Vila.”<br />
Observacions sobre la història natural, geografia,<br />
agricultura, població i fruits del Regne de València<br />
5<br />
Antoni J. Cavanilles
La Vall d’Albaida<br />
7<br />
Al-Baidà (terme àrab que significa “la blanca”, però que<br />
també significa “les terres blanques”) és el nom que rebé<br />
la comarca en temps dels musulmans. També Jaume I<br />
es referix a “la Vall d’Albaida” en el Llibre dels fets en<br />
diverses ocasions. Ramon Muntaner, al cap de pocs anys<br />
de la incorporació de la Vall al Regne de València, ens<br />
aporta en la seua Crònica la traducció en valencià del<br />
terme àrab quan fa referència a l’ocupació militar de les<br />
terres albes.<br />
La comarca té una extensió de 624,9 km 2 i una població<br />
de 88.700 habitants aproximadament; integrada per 34<br />
pobles, té la capital en Ontinyent.<br />
És una comarca ben definida geogràficament, perfecta a vista d’ocell. A llarg de la història sempre va<br />
dependre de la governació de Xàtiva, fins el 1833, quan s’incorporà a la província d’Alacant. El 1839, la<br />
nova divisió situà definitivament la Vall d’Albaida en la província de València.<br />
La major altitud correspon al Benicadell (1.108 m), situat a l’extrem sud-est de la Vall, autèntic símbol<br />
de la comarca i d’una importància vital al llarg de la seua història.<br />
El clima és mediterrani. Durant la tardor i l’hivern tenen lloc les èpoques de més pluges, mentre que<br />
l’estiu és bastant sec i calorós. La travessen de sud a nord els rius Albaida i Clariano, que s’ajunten als<br />
afores de Montaverner. Des d’allà, el riu Albaida continua cap a la presa de Bellús, contruïda fa poc.<br />
La comunicació per carretera és excel·lent: C-320 (d’est a oest), N-340 (de nord a sud) i tota una<br />
xarxa de carreteres comarcals i locals. La indústria, concentrada majoritàriament al triangle Ontinyentl’Olleria-Albaida<br />
(tèxtil, vidre, cera, etc.) conviu amb l’agricultura (vinya, oliveres, arbres fruiters, etc.).<br />
Saps què és una crònica? Investiga i fes la crònica del viatge per esta comarca. A quin significat de<br />
crònica es referix el text? Et donem la definició completa per a que pugues triar-ne la més adequada.<br />
f 1. HIST Text historiogràfic, generalment<br />
circumstancial i no encaixat rígidament<br />
dins unitats cronològiques (com s’esdevé<br />
amb els annals i els dietaris), sinó amb<br />
text seguit, bé que, en termes generals,<br />
respecte l’ordre en el temps.<br />
2. Allò que hom conta sobre persones o<br />
sobre coses.<br />
3. PERIOD 1 Article periodístic referent<br />
a esdeveniments d’actualitat.
8<br />
Busca al mapa on es troba la comarca de la Vall d’Albaida, i ressalta-la sobre la resta.<br />
Amb quines comarques limita la Vall<br />
d’Albaida?<br />
El text diu que la Vall d’Albaida pertanyia a la governació de Xàtiva. Saps que és una governació?<br />
Pregunta-ho al teu professor o professora i explica-ho a continuació.
La unitat comarcal<br />
Ara com ara formen la comarca les localitats següents: Fontanars dels Alforins, Ontinyent, Bocairent,<br />
Agullent, Aielo de Malferit, Albaida, Benissoda, Atzeneta d’Albaida, Carrícola, el Palomar, Bufali, Montaverner,<br />
l’Olleria, Alfarrasí, Benisuera, Sempere, Guadasequies, Bellús, Benigánim, la Pobla del Duc,<br />
Quatretonda, Llutxent, Pinet, Benicolet, Terrateig, Montichelvo, Aielo de Rugat, Castelló de Rugat,<br />
Rugat, Salem, Ráfol de Salem, Beniatjar, Otos i Bèlgida.<br />
Característiques geogràfiques<br />
Es tracta d’una comarca molt ben definida. En destaquen dos aspectes:<br />
• La cohesió d’un medi geogràfic homogeni, format per un ampli espai envoltat de muntanyes.<br />
• La gènesi, abans del segle xix, d’una població ben repartida i poc polaritzada.<br />
Formació geològica<br />
La comarca és un sinclinal perfecte envoltat de<br />
muntanyes. El factor més important en la formació<br />
de la comarca va ser el plegament de materials<br />
secundaris i terciaris, que va tindre lloc en l’era<br />
terciària (fa 15 o 20 milions d’anys). Per tant la<br />
Vall està formada per materials sedimentaris del<br />
secundari que posteriorment van ser alçats, de<br />
manera que uns es plegaren i uns altres es fragmentaren.<br />
La causa d’estos moviments va ser el<br />
xoc de les plaques africana i europea. En este mateix moviment es forma el Sistema Bètic.<br />
La Vall d’Albaida està envoltada per unes serres calcàries del mesozoic superior que seguixen la<br />
direcció de les Bètiques. Estes muntanyes formen dos llargs anticlinals: la serra Grossa, que separa la<br />
Vall de la plana central valenciana i de la vall de Montesa; i l’alineació formada per les serres d’Agullent<br />
i Benicadell, que delimita la comarca pel migjorn.<br />
La xarxa hidrogràfica<br />
La xarxa hidrogràfica de la comarca es compon de corrents superficials i corrents subterrànies a causa<br />
de la peculiar naturalesa del terreny.<br />
Dos rius drenen les aigües de superfície de la comarca: el riu Albaida i el riu d’Ontinyent o Clariano.<br />
El riu Albaida és tributari del Xúquer i és el que té una conca hidrogràfica més gran.<br />
9<br />
La conca del riu Albaida està formada per un sistema de<br />
barrancs menuts ocupats per rierols que desemboquen<br />
en el riu. La característica de tots els rius i rierols de la<br />
comarca és que són irregulars i torrencials, a causa de les<br />
condicions impermeables del terreny i a les característiques<br />
climàtiques de pluges abundants a la tardor, sobretot<br />
quan es dóna una situació de gota freda. Les conseqüències<br />
són inundacions desastroses com ara les de l’any 1982.
10<br />
La irregularitat del cabal dels rius de la comarca ha obligat l’home a buscar sistemes per a emmagatzemar<br />
i distribuir l’aigua cap als camps de cultiu. Un d’estos sistemes van ser els assuts i les séquies<br />
d’origen musulmà. A l’hora d’ara encara es rega de forma tradicional en algunes zones de la Vall, però<br />
avancen i es despleguen nous sistemes que permeten un aprofitar l’aigua més bé.<br />
Les aigües subterrànies tenen una gran importància per al reg actual. L’existència d’esta aigua explicaria<br />
l’assentament de nuclis de població, com el cas dels aqüífers de la Solana, del Benicadell, del port<br />
d’Albaida o de la conca alta del riu Clariano. Estos aqüífers han servit per a regar les hortes de la Vall<br />
amb sistemes com ara pous, fonts o basses.<br />
Clima<br />
La Vall d’Albaida té un clima mediterrani d’interior que presenta una<br />
gradació al llarg de la comarca. Les mitjanes dels mesos d’hivern van des<br />
dels 0 als 5 graus i les màximes d’estiu dels 35 als 40 graus. Les màximes<br />
pluviomètriques es donen a la tardor, seguides per l’hivern i la primavera.<br />
Estes pluges depenen de les borrasques que se situen en Balears i Gibraltar,<br />
però sobretot de la situació dels vents humits de llevant que entren en<br />
la vall i topen amb les serres que la tanquen. D’ací la dita popular: “quan<br />
Mariola fa cassola i Benicadell porta capell, llaurador vés-te’n a casa, pica<br />
espart i fes cordell”. A l’estiu, tenen lloc les pluges de convecció, però la<br />
seua aportació al total pluviomètric és poc important.<br />
Les temperatures de la Vall determinen en part l’assentament dels nuclis de població i la distribució dels<br />
cultius (tarongers en el fons de la Vall i fruiters, ametlers i oliveres en els<br />
vessants de les muntanyes).<br />
L’agricultura: un secà en retrocés<br />
L’agricultura ha anat perdent importància al llarg de les últimes dècades,<br />
encara que cal matisar estes dades. La Vall, segons la situació socioeconòmica,<br />
es dividix en dos zones: la zona oriental de la comarca, on l’agricultura<br />
encara és la font principal de riquesa; i la part central i occidental, on s’ha<br />
convertit en una activitat “a temps parcial”, com passa a Albaida i Benigànim.<br />
La Vall d’Albaida agrària ha modernitzat les explotacions a pesar del minifundisme.<br />
Han construït plantes de transformació i drenatge, i s’han dedicat<br />
a la producció de fruites i raïm de taula i de vi per al comerç.<br />
La tradicional trilogia mediterrània (vinya, olivera i cereal) i la producció de<br />
seda a Ontinyent i al marquesat d’Albaida (que tanta importància van tindre<br />
fins al segle xviii), han sigut substituïts per productes més comercialitzables.<br />
Durant el segle xix, el cotó i el vi arriben a tindre una expansió d’allò<br />
més gran, fins que apareix la fil·loxera el 19<strong>06</strong>. Esta epidèmia va produir<br />
la crisi de les grans propietats i va imposar la necessitat de plantar noves<br />
vinyes per a vi i raïm de taula, com ara la rosseti. Montaverner, Bèlgida o<br />
Benigánim buscaren esta eixida, mentres que uns altres pobles, entre els<br />
quals destaca Aielo de Malferit, concentraren la producció en els barbats,<br />
uns vivers útils per a evitar la fil·loxera.<br />
La producció d’oli continua amb certa importància, amb oliveres a les vessants de les muntanyes del<br />
Benicadell i la serra Grossa, i en els termes d’Ontinyent, l’Olleria i Aielo entre altres.
11<br />
Una situació diferent ocupen les garroferes i els ametlers; l’ametla es troba en una situació de retrocés<br />
molt notable, com a conseqüència de la competència de l’ametla nord-americana.<br />
Els cultius protagonistes del canvi són els fruiters: albercocs, prunes i pavies són alguns dels productes<br />
destacats. L’envasament i comercialització de la fruita es realitza en cooperatives situades en Bèlgida,<br />
Otos o Quatretonda que formen part d’un consorci cooperatiu.<br />
La indústria tèxtil<br />
La Vall d’Albaida és una de les comarques més industrialitzades de la<br />
Comunitat Valenciana i, de fet, la indústria és el motor econòmic més<br />
important. Les arrels d’esta industrialització són profundes. Ja en el<br />
segle xv hi havia en mans d’artesans d’Ontinyent i Albaida un important<br />
nucli d’elaboració i comercialització de draps, encara que la producció<br />
es feia en els tallers domèstics. Esta expansió artesanal va continuar fins<br />
al segle xviii amb la producció de llana a Ontinyent i Atzeneta. Albaida,<br />
en canvi, es dedica a la producció de sabons per al procés d’acabat dels<br />
draps. La producció de llana entra en decadència per la competència<br />
dels draps anglesos i catalans. La burgesia d’Albaida invertix llavors en<br />
el sector de la cera, mentres que l’Olleria i Aielo invertixen en el vidre,<br />
d’antiga tradició relacionada amb la fabricació de garrafes per al vi i oli.<br />
El gran desenrotllament d’Ontinyent comença cap a 1917, coincidint amb la Primera Guerra Mundial<br />
i el nou mercat que oferien els països bel·ligerants; també afavoriren esta expansió la introducció de<br />
telers mecànics i l’abundància de mà d’obra. Durant esta època, Albaida i Agullent deixen de banda la<br />
producció de cera, indústria que havia aconseguit gran importància en el segle anterior, i es centren en<br />
la indústia tèxtil. Esta zona es convertix en un important centre de producció tèxtil, especialitzada en<br />
roba per a la llar. En la Vall hi ha instal·lades set grans empreses dedicades a esta indústria: Colortex,<br />
Paduana, Manterol i Tèxtils Mora en Ontinyent, i Reig-Martí i Dimas en Albaida. Unes altres indústries<br />
importants en la zona estan relacionades amb el plàstic, el vidre i el moble.<br />
Troba les ciutats principals de la Vall d’Albaida en el mapa comarcal.
12<br />
Mira l’esquema i digues per quina raó la comarca es un sinclinal.<br />
Un plegament és una corbatura dels materials rocosos formada per esforços de complexió del còrtex. En la<br />
corbatura de la terra es poden vore concavitats (sinclinals) i convexitats (anticlinals).<br />
Per tal de vore la formació geològica de la Vall d’Albaida agarra un full i espenta’l cap a dins. Què li passa?<br />
Indica en el mapa les conques dels rius i els llocs on naixen. Busca i assenyala el riu Xúquer.<br />
Quina diferència hi ha entre cabal i conca?<br />
En quina unitat de mesura s’expressen?
Riuades històriques: 1571, 1597, 1797, 1815, 1843, 1884, 1923.<br />
Comenta les dades i els refranys.<br />
Dites populars:<br />
A la vora d’un riu no faces niu.<br />
Quan a Albaida pixen, a Alzira esguiten.<br />
Quan Mariola fa cassola i Benicadell porta capell, llaurador vés-te’n a casa, pica espart i fes cordell.<br />
13<br />
Amplitud tèrmica: Diferència entre els valors màxim i mínim obtinguts en la mitjana d’una magnitud,<br />
per exemple, amplitud tèrmica diària.<br />
Indica l’amplitud tèrmica de la Vall.<br />
Mira el dibuix. De quina classe de pluja es tracta?<br />
De quina forma influïx el clima en la distribució dels productes agrícoles?
14<br />
Observa els gràfics i reflexiona sobre l’evolució en poc de temps de l’espai de terra conreat.<br />
Font: MAPA, 2000. Superfícies ocupades pels cultius agrícoles; Oficina comarcal de la conselleria d’Agricultura, Pesca i Alimentacia de la Vall<br />
d’Albaida (OCAPA Vall d’Albaida), 2000.<br />
Mira atentament els mapes de conreus de la Vall de Albaida i situa els conreus característics en les<br />
poblacions. Interpreta el mapa.<br />
Compara els telers segons l’evolució.
Bocairent<br />
Gentilici: Bocairentí/-ina<br />
Població: 4.514 hab. (2009)<br />
Superfície: 97 km 2<br />
Densitat: 45 hab/km 2<br />
Altitud: 680 metres sobre el nivell del mar<br />
Coordenades: Latitud 38º 45’ 57’’ Longitud 0º 36’ 46’’<br />
Partit judicial: Ontinyent<br />
Predomini lingüístic oficial: Valencià<br />
15<br />
Bocairent és un municipi de la Comunitat Valenciana situat en l’extrem sud de la província de València,<br />
concretament en la comarca de la Vall d’Albaida. Situat a 90 km d’Alacant i a uns 95 km de València,<br />
el seu terme municipal limita amb les localitats d’Agres, Alcoi, Alfafara, Banyeres i Cocentaina, en la<br />
província d’Alacant, i amb la d’Ontinyent, en la província de València.<br />
El seu terme es troba en una vall estreta d’entre 3 i 4 km d’extensió i limitat per forts pendents, entre<br />
la serra de Mariola i Fontanars dels Alforins. La superfície del terme és molt muntanyosa, amb un<br />
xicotet sector menys ondulat en el centre. Les altures principals són: Alt de Mariola (1.158 m), l’Eixarc<br />
(1.093 m), Sant Jaume (956 m), Portet (1.081 m), Massarra (659 m) i Alt de la Creu (956 m). Els rius<br />
Vinalopó i Clariano naixen dins del seu terme, però seguixen rumbs diferents. El primer es dirigix<br />
cap al sud i desemboca en Santa Pola i el segon desemboca en el riu Albaida després de passar per<br />
Ontinyent. En el turó de Sant Jaume hi ha la divisòria d’aigües entre ambdós rius. Drenen el terme els<br />
barrancs de l’Infern, de Fos, de la Foieta i de la Frontera.<br />
El terme comprén 9.700 hectàrees de terreny, de les quals el 72% és sòl forestal.
16<br />
© 2000 by Estudi Cartogràfic d’ALONSO Editor. Imatge cedida per València Terra i Mar<br />
Utilitzant l’escala que indica el mapa, troba la distància que hi ha en km entre:<br />
Bocairent i Alcoi<br />
Bocairent i Ontinyent<br />
Fontanars dels Alforins i Bocairent<br />
Indica quines comarques limiten amb la Vall d’Albaida pel nord, el sud, l’est i l’oest.<br />
Quines d’estes comarques pertanyen a la província d’Alacant?<br />
I a la de València?
Els rius Vinalopó i Clariano són rius mediterranis. Quines característiques tenen?<br />
Quin riu és l’excepció a estes característiques dins de la conca mediterrània?<br />
A quina serralada pertanyen algunes de les altures més importants del terme de Bocairent?<br />
17
18<br />
Clima<br />
El clima de la Vall d’Albaida és mediterrani continental temperat, propi de les zones del mediterrani<br />
que estan allunyades considerablement del mar. S’assembla al mediterrani típic pel que fa a les precipitacions,<br />
però presenta temperatures més extremes, pròpies del clima continental.<br />
La mitjana anual de temperatures es manté entre els 12 ºC i els 14 ºC. A l’hivern les temperatures<br />
mínimes arriben fins als -4 ºC i a l’estiu als 24 ºC. Les precipitacions són abundants en el vessant<br />
septentrional del terme municipal així com les gelades i la rosada, mentres que en el vessant meridional<br />
les nevades hivernals són esporàdiques. Els vents més freqüents són els del sud i l’est. Este últim és<br />
el que provoca les pluges, generalment de gener a abril, i la neu en els hiverns més freds.<br />
En el terme de Bocairent hi ha una estació meteorològica que mesura les variacions que experimenta<br />
el clima de la zona en relació a les precipitacions, la força i la direcció del vent, la temperatura, la<br />
pressió i la humitat.<br />
Actualment, encara que s’utilitzen tecnologies molt complicades i cares, l’estudi del clima ha de contemplar<br />
sempre els factors següents:<br />
a. La temperatura. Es mesura amb el termòmetre. Els termòmetres tenen dos escales:<br />
la Celsius i la Fahrenheit. Els europeus utilitzem la primera, per això després del símbol de<br />
graus (º) sempre veuràs la lletra C (per exemple: 36 ºC).<br />
b. La pressió atmosfèrica. La pressió atmosfèrica fa referència al pes de l’aire. Per a<br />
mesurar-la s’utilitza el baròmetre, que mesura la pressió en mil·libars.<br />
c. Les precipitacions. Poden ser en forma de pluja, de neu o de pedra. El pluviòmetre és<br />
un aparell que mesura la quantitat d’aigua caiguda per metre quadrat.<br />
d. El vent. La velocitat d’este fenomen es mesura amb un aparell anomenat anemòmetre.<br />
La direcció, en canvi, la indica un altre instrument, el penell.<br />
Col·loca a cada dibuix el nom corresponent i qauina variable mesura. A: aparell<br />
A:<br />
V:<br />
A:<br />
V:<br />
V: variable
A:<br />
V:<br />
19<br />
Un climograma és un gràfic de doble entrada en què es presenten resumits els valors mitjans de<br />
precipitació i temperatura arreplegats en una estació meteorològica durant cada mes de l’any. La línia<br />
roja representa les temperatures. La línia blava representa les precipitacions.<br />
Fixa’t en el següent climograma de Bocairent i contesta estes preguntes:<br />
A:<br />
V:<br />
Quins mesos són els més càlids?<br />
En quins mesos la temperatura descendix fins<br />
arribar a fregar els 0 ºC?<br />
Quan es produïxen les precipitacions més<br />
importants?<br />
En quina estació descendixen les precipitacions?<br />
Quina és la temperatura més alta a què s’arriba?<br />
En quin mes?<br />
Quina classe de clima té Bocairent?
20<br />
Demografia<br />
La població de Bocairent, més o menys estancada des dels anys seixanta, actualment ronda els<br />
4.800 habitants.<br />
Any 1857 1887 1900 1910 1920 1930 1940 1950<br />
Població 4.399 3.978 3.971 4.175 3.849 3.504 3.603 3.961<br />
Any 1960 1970 1981 1991 1996 2001 20<strong>06</strong> 2009<br />
Població 4.573 4.584 4.881 4.607 4.607 4.627 4.344 4.800<br />
A principis del segle xx la crisi de la fil·loxera, que va afectar les vinyes dels masos, va provocar una disminució<br />
en la població del terme, ja que molts agricultors es van veure obligats a emigrar. A esta sagnia<br />
demogràfica caldria afegir l’epidèmia de la grip (1918-20) coneguda com la Panderola. La reindustrialització<br />
en la dècada dels seixanta provoca un lleuger increment de la població que, amb oscil·lacions,<br />
arriba a 4.952 habitants en 1988. En l’actualitat es produïx un estancament demogràfic després d’un<br />
període de recessió de la indústria tèxtil, base de l’economia de la localitat. A açò cal afegir el recent<br />
goteig migratori cap a les àrees metropolitanes, que està provocant una certa tendència a la baixa.<br />
5000<br />
4500<br />
4000<br />
3500<br />
3000<br />
2500<br />
2000<br />
1500<br />
1000<br />
500<br />
0<br />
1857 1887 1900 1910 1920 1930 1940 1950 1960 1970 1981 1991 1996 2001 20<strong>06</strong> 2007
Contesta les següents preguntes a partir de les dades de la taula:<br />
En quin any va arribar Bocairent a tindre més població? I en quin any menys?<br />
Durant quines dècades la població no arriba als 4.000 habitants?<br />
Quins poden ser les causes d’este «clot demogràfic»? Fixa’t en les dates en què es produïx.<br />
21<br />
Llig el següent text i intenta explicar el descens i estancament demogràfic que es produïx entre<br />
1887–1900. Fixa’t que la data de l’article és anterior al període en què són perceptibles les seues<br />
conseqüències.<br />
“El pànic es va apoderar del veïnat i va ocórrer el que en tots els pobles<br />
succeïx quan arriba este cas: la major part de les famílies acomodades han<br />
abandonat Bocairent i s’han refugiat en els masos i cases de camp. El poble<br />
oferix un aspecte de tristesa. No hi queden més que les classes pobres, i estes<br />
moren d’abandó, misèria i fins i tot per falta d’assistència. Dos dels metges<br />
han caigut malalts a conseqüència de la fatiga; en queda només un, i segur<br />
que també caurà si ha d’atendre a tot el que passa (…).<br />
Hi ha més de 200 jornalers sense pa ni treball, i vora 60 famílies pobres amb<br />
malalts colèrics als quals cal socórrer i assistir diàriament (…).”<br />
Las Provincias (20-08-1885)
22<br />
Les piràmides de població són gràfiques que expressen l’estructura de la població segons<br />
l’edat i sexe, i permeten conéixer aspectes com el grau de rejoveniment o envelliment de la<br />
població, és a dir, el seu creixement i evolució. La gràfica consta de dos eixos perpendiculars.<br />
En l’eix vertical s’anoten les edats de la població agrupades en intervals de 4 anys: de 0 a 4<br />
anys, de 5 a 9 anys, etc. En l’eix horitzontal es representa la població total, separant a la dreta<br />
les dades de les dones i en l’esquerra les dels hòmens.<br />
Amb les dades següents sobre la població de Bocairent d’abril del 20<strong>06</strong>, elabora una piràmide de<br />
població.<br />
Homes Dones<br />
0-4 85 78<br />
5-9 87 85<br />
10-14 127 97<br />
15-19 140 123<br />
20-24 131 131<br />
25-29 217 188<br />
Homes Dones<br />
30-34 198 185<br />
35-39 170 141<br />
40-44 187 186<br />
45-49 171 190<br />
50-54 155 151<br />
55-59 152 122<br />
Homes Dones<br />
60-64 113 132<br />
65-69 108 107<br />
70-74 98 97<br />
75-79 75 121<br />
80-84 56 92<br />
85+ 28 61
CLASSES DE PIRÀMIDE DE POBLACIÓ<br />
La piràmide de creixement nul o constrictiva té una base més estreta que el centre de<br />
la piràmide; això vol dir que hi ha un descens de naixements i un decreixement de la població,<br />
mentre que hi ha abundància de població adulta i per tant un envelliment de la població.<br />
La piràmide en forma de pagoda, amb base àmplia, és pròpia de països amb una població<br />
en ràpid creixement i amb una proporció major de jóvens.<br />
Grups d’edat<br />
Grups d’edat<br />
85+<br />
80-84<br />
75-79<br />
70-74<br />
65-69<br />
60-64<br />
55-59<br />
50-54<br />
45-49<br />
40-44<br />
35-39<br />
30-34<br />
25-29<br />
20-24<br />
15-19<br />
10-14<br />
5-9<br />
0-4<br />
Piràmide d’edat, Espanya, 2007<br />
HOMES DONES<br />
5% 4% 3% 2% 1% 0% 1% 2% 3% 4% 5%<br />
Proporcions<br />
Piràmide d’edat, Angola, 2005<br />
90+<br />
85-89<br />
80-84<br />
75-79<br />
70-74<br />
65-69<br />
60-64<br />
55-59<br />
50-54<br />
45-49<br />
40-44<br />
35-39<br />
30-34<br />
25-29<br />
20-24<br />
15-19<br />
10-14<br />
5-9<br />
0-4<br />
1.500 1.000 500 0<br />
Població (en milers)<br />
500 1.000 1.500<br />
23
24<br />
Grups d’edat<br />
La piràmide estacionària o de creixement lent té forma de campana, amb una població<br />
d’edats adultes i jóvens aproximadament iguals, estretint-se progressivament en estos últims<br />
grups. Sol indicar un creixement molt lent i quasi nul de la població.<br />
100+<br />
95-99<br />
90-94<br />
85-89<br />
80-84<br />
75-79<br />
70-74<br />
65-69<br />
60-64<br />
55-59<br />
50-54<br />
45-49<br />
40-44<br />
35-39<br />
30-34<br />
25-29<br />
20-24<br />
15-19<br />
10-14<br />
5-9<br />
0-4<br />
2.500 2.000 1.500 1.000 500 0 500 1.000 1.500 2.000 2.500<br />
Població (en milers)<br />
A partir dels quadres explicatius sobre les classes de piràmide de població, completa els exercicis<br />
següents:<br />
A quin tipus de piràmide pertany?<br />
Quins grups de població són majoritaris?<br />
Fixa’t en la base. Com és la natalitat?<br />
Piràmide d’edat, França, 2005<br />
Mira la distribució entre hòmens i dones. És homogènia?<br />
Observa la cúspide. Es nota un procés d’envelliment de la població?
Història<br />
25<br />
Les primeres manifestacions d’ocupació humana en el terme de Bocairent daten del Paleolític Mitjà i<br />
Superior. Així s’han trobat en la Cova del Vinalopó raspadors, puntes de fletxa i altres objectes tallats<br />
en os i sílex, pertanyents al Mesolític. La majoria d’estes troballes es troben al museu arqueològic de<br />
València.<br />
Del període Neolític hi ha una gran quantitat de material, trobat sobretot al jaciment de la cova de la<br />
Sarsa. La majoria de les restes que s’hi han trobat es conserven al Museu Arqueològic Municipal. També<br />
trobem restes d’altres poblats prop de l’ermita de Santa Bàrbara, en les coves de l’Illa, l’Emparedada,<br />
la d’en Gomar, la de la Piscina i el jaciment de les Dotze.<br />
L’Edat del Bronze es caracteritza per la presència de poblats amb estructura semiurbana, quasi sempre<br />
en llocs elevats i fortificats, amb un predomini de la metal·lúrgia. En la zona de Bocairent apareixen<br />
uns quants jaciments importants com els del barranc del Cinc i la Mola. En el poblat dels Lledoners<br />
coexistixen puntes de fletxa, làmines i ceràmica d’este període amb útils ibèrics, grecs i romans fruit<br />
del lent procés de civilització.<br />
En el període ibèric, Bocairent pertanyia a la zona de la Contestània. Esta zona es devia situar en<br />
el sud-est de la península Ibèrica, en el territori que ocupa l’actual província d’Alacant, amb un límit<br />
meridional a l’altura del riu Segura, i septentrional en el riu Xúquer, estenent-se per l’interior fins<br />
a Almansa. D’esta etapa és el Lleó de Bocairent, que es va trobar en la lloma de Galbis, i que es<br />
conserva al museu Sant Pius V de València.<br />
En alguns textos actuals s’atribuïx al terme Bocairent un origen romà, del llatí Bucarius, ja que s’han<br />
trobat restes de l’època romana que indiquen l’ocupació del terme per part dels romans (pertanyia a<br />
la Hispània Citerior). Una de les desviacions de la Via Augusta passava per Bocairent.<br />
Assenyala en qualsevol dels dos mapes la localització de Bocairent i indica a quin període de la història<br />
es referixen les divisions que observes.
26<br />
Els ibers del Cabeço de Mariola, després de la conquesta romana, no van tardar a imitar i aprendre<br />
els usos i costums de la civilització romana, com testimonien les restes materials que s’hi han trobat.<br />
Amb la caiguda de l’Imperi i l’arribada dels pobles bàrbars esta zona va quedar ocupada pels alans al<br />
començament i, després, pels visigots.<br />
Durant el període d’ocupació musulmana, Bocairent va pertànyer al regne de taifa de Dénia, en un<br />
territori fronterer amb la taifa de Xàtiva. Esta època va ser una de les més pròsperes i de les que<br />
presenta un llegat més intens: la música tradicional, la gastronomia, les festes, la disposició del nucli<br />
antic, etc. El castell de Bocairent devia ser una de les fortaleses vinculades a assentaments rurals o<br />
semiurbans, que devien reforçar la ruta de l’altiplà al mar.<br />
Els habitants de Bocairent van practicar la ramaderia transhumant de curt recorregut i de l’activitat<br />
agrícola donen testimoni les hortes de muntanya (bancals) i les alqueries disperses per la serra de Mariola.<br />
L’esplendor de la taifa de Dénia va afavorir la consolidació de Bocairent com a nucli productor de teles<br />
blanques i vestits de gran qualitat.<br />
En 1256 es va produir la conquesta<br />
definitiva de Bocairent per part de<br />
les tropes de Jaume I. El lloctinent del<br />
rei, Ximeno Peris d’Arenós, va atorgar<br />
en nom seu la carta de poblament a<br />
Bocairent, de manera que la localitat<br />
s’integrava en la Corona d’Aragó. La<br />
vila es repobla amb 300 colons a qui<br />
es va donar una quantitat de terres de<br />
secà i d’horta segons la seua categoria<br />
social.<br />
En 1277 va rebre la visita de Pere III,<br />
després de ser nomenat rei de la<br />
corona d’Aragó, i mentres lluitava per<br />
sotmetre els mudèjars sublevats en el<br />
regne de València.<br />
Durant els segles xiii i xiv s’inicia la<br />
producció de teixits de llana, a pesar<br />
de les guerres civils (guerra de la<br />
Unió) i reals (guerres entre Castella i<br />
Aragó) que assolen el país i en les quals<br />
Bocairent es va vore implicada.<br />
En la segona mitat del tres-cents,<br />
Bocairent es consolida com una de les<br />
viles més importants del Regne, i els<br />
seus habitants es dediquen al comerç de la llana i dels productes agrícoles i a la manufactura tèxtil.<br />
En 1418 va ser declarada Vila Real i durant el segle xvii es van construir els edificis més emblemàtics:<br />
l’església nova de Santa Maria, l’ermita del Crist i el pont Darrere de la Vila. No obstant això, van<br />
tombar el castell. En 1587 Felip II li va donar el títol de Real Fàbrica de Drap, que va dotar a Bocairent<br />
de la reglamentació corporativa de les activitats tèxtils que continuen fins a l’actualitat, i també se li va<br />
atorgar a la vila el privilegi de triar els càrrecs municipals per insaculació. Els consellers representaven<br />
el poder legislatiu i els oficials l’executiu.
27<br />
Què significa la paraula insaculació? Quins passos se seguixen quan es trien càrrecs per mitjà d’este<br />
procediment?<br />
El segle xviii ve marcat per la Guerra de Successió, guerra civil i internacional,<br />
provocada per múltiples causes i amb escenaris distints. En esta guerra, Bocairent,<br />
com quasi tot el Regne de València, va estar majoritàriament del costat de l’arxiduc<br />
Carles d’Àustria i es va oposar el candidat que finalment guanyaria, el borbó Felip V.<br />
Explica les causes de la Guerra de Successió i justifica per quina raó es considera que va ser, al mateix<br />
temps, una guerra civil i una guerra internacional.
28<br />
Una vegada acabat el conflicte, Felip V va dictar els Decrets de Nova Planta, que abolien la legislació<br />
foral pròpia del Regne de València, reprimien l’ús del valencià i impulsaven una política centralista,<br />
destinada a la consolidació de la monarquia absoluta. Bocairent seguix la seua fase expansiva en el<br />
sector agrícola i la indústria tèxtil es beneficia de les mesures incentives de la Corona. Els treballadors<br />
seguixen subjectes als gremis, i l’activitat tèxtil es realitza en distints llocs. La Casa del Tirador de<br />
Draps era un dels llocs comuns de l’elaboració, on s’eixugaven les teles.<br />
La guerra contra la invasió francesa (1793-1814) va suposar per a la vila una crisi del sector tèxtil,<br />
agreujada a més per la independència de les colònies americanes. Com a resultat d’esta crisi es va<br />
produir un transvasament de capital i de mà d’obra al sector agrícola, però al mateix temps es van<br />
intensificar fenòmens com l’emigració o el bandolerisme, eixides desesperades a l’absència de treball.<br />
Durant el conflicte, la vila va apostar per una revolució burgesa, protagonitzada per sectors liberals.<br />
No obstant això, amb el retorn de Ferran VII, a partir de 1822, apareix un grup antiliberal, conservador<br />
i anticapitalista. Estos dos grups de poder, les famílies més poderoses, alternaran la seua influència<br />
seguint la trajectòria del país, encara que els liberals no van haver d’exiliar-se a Londres, com altres<br />
espanyols, sinó que en tingueren prou amb retirar-se a les seues finques rústiques: el Mas del Retir.<br />
La divisió política té els seus corresponents grups militars, Milícia Nacional i Voluntaris Realistes, que<br />
s’enfrontaren durant les guerres carlines.<br />
La primera guerra carlina va acabar amb el triomf dels isabelins i per tant del règim liberal. Per això,<br />
alguns carlins de Bocairent, com els germans Blai i Cosme Cabanes, van passar anys de reclusió en els<br />
presidis d’ultramar. No obstant això, després de la pau de 1839, els bocairentins carlins van assumir la<br />
derrota amb resignació, com demostra la frase popular: «Entre Carles i Cristina, tots quedàrem aixina».<br />
La rivalitat política va quedar circumscrita a la competitivitat festera: la companyia dels Tomasinos<br />
eren liberals radicals, els Moros Vells, liberals moderats, els Mosqueters, servils de la vella guàrdia i<br />
els Biscaïns, carlins de txapela al cap i escapulari<br />
amb el Cor de Jesús.<br />
En la dècada dels seixanta ressorgix el carlisme,<br />
i una vegada més el defensa una part dels bocairentins.<br />
En els anys 1869-70, les guerrilles<br />
carlines van assaltar els principals focus liberals<br />
valencians de Vila-real, Chelva, Morella i Sagunt,<br />
i van desestabilitzar també la resta del país.<br />
Durant l’última guerra carlina, va tindre lloc a<br />
Bocairent una sagnant batalla en les Llomes de<br />
Camorra (1873), en la qual les tropes governamentals<br />
de Valeriano Weyler van véncer els<br />
carlins de José Santes.<br />
La mort de Ferran VII en 1833 desencadena<br />
una guerra civil de set anys de<br />
durada, l’anomenada primera guerra<br />
carlina, que enfronta els defensors dels<br />
drets al tron del seu germà Carles M.<br />
Isidre amb els partidaris de la seua filla<br />
Isabel. No només va ser una guerra<br />
dinàstica, sinó un enfrontament entre<br />
els defensors de l’Antic Règim, carlins,<br />
i els partidaris del liberalisme, isabelins.<br />
Després de la mort de Ferran VII i finalitzada la primera guerra carlina, es consolida a Espanya<br />
un règim liberal burgés, basat en una monarquia constitucional, un vot censatari i una constitució<br />
moderada, amb una societat dominada per una oligarquia política i econòmica. El regnat<br />
d’Isabel II acaba amb un pronunciament militar que obri un període de gran inestabilitat<br />
política. Esta etapa acaba amb el regnat d’Alfons XII i la regència de la seua dona M. Cristina<br />
durant la minoria d’edat del seu fill Alfons XIII. Es tracta de la Restauració, un període de<br />
major estabilitat després de la segona guerra carlina. Es consolida la monarquia constitucional,<br />
basada en la Constitució de 1876, el torn de partits, el caciquisme i la mateixa oligarquia<br />
anterior, que amplia el seu poder en el terreny econòmic i polític.
29<br />
Entre els anys 1840-1900, Bocairent passa per anys d’expansió i de recessió. Es produïxen crisis demogràfiques<br />
a causa de grans epidèmies (com el còlera de 1885 i 1890) i de l’emigració davant de la crisi<br />
de la indústria tèxtil. No obstant això, en els moments de bonança d’este període es du a terme un<br />
procés de reconversió de la tradicional manufactura llanera en una indústria més moderna.<br />
L’estancament econòmic i demogràfic de Bocairent continua durant el segle xx. En les primeres<br />
dècades seguixen els conflictes heretats del segle anterior i uns altres de nous com la fil·loxera, que<br />
assolen les vinyes, o la grip de 1918 coneguda com la Panderola. La situació de la indústria tèxtil era<br />
semblant, agreujada per un retard tecnològic en moltes de les indústries que encara continuaven utilitzant<br />
telers manuals o les selfactines, cosa que impedia la competència amb l’estranger.<br />
En 1931 la caiguda de la monarquia i la proclamació de la República són acollides pels treballadors de la<br />
vila, com en la resta del país, com una esperança de canvi econòmic i social. A pesar del conservadorisme<br />
de la zona, les idees republicanes es van difondre per la població. La diversitat de seus de partits<br />
de major àmbit demostra l’efervescència política d’aquells anys. A Bocairent s’organitzen seccions<br />
locals de partits com els següents: Dreta Regional Valenciana (DRV), Republicans Blasquistes (PURA),<br />
PSOE, Radical socialista (PRRS) o PRP (restes del caciquisme). En les eleccions de 1933 va arrasar la<br />
Dreta Regional Valenciana. La sublevació dels militars entre el 17 i el 20 de juliol de 1936 fracassa en<br />
les principals ciutats i zones industrialitzades de la Comunitat Valenciana i tampoc triomfa a Bocairent.<br />
La guerra civil, no obstant això, dividix la població. Els partits i sindicats d’esquerres augmenten la seua<br />
militància i s’intenta una revolució social amb l’ocupació de les fàbriques per part dels treballadors.<br />
La postguerra, com en tot el país, va ser dura i dramàtica. L’activitat fabril i la realització d’obres<br />
públiques com el pont de Sant Blai absorbirà la mà d’obra i donarà un cert dinamisme econòmic al<br />
poble. Els canvis socials produïts a partir dels anys seixanta i el progressiu canvi de mentalitat de la<br />
població expliquen, com en tota Espanya, l’alta participació que van tindre les primeres eleccions<br />
locals, al juny de 1977, un dels passos fonamentals en la recuperació de la democràcia després de<br />
dècades de dictadura.<br />
Identifica les imatges següents amb el període històric a què pertanyen.
30<br />
Elabora un eix cronològic amb els següents esdeveniments de la història de Bocairent:<br />
Ocupació visigoda<br />
Visita de Pere III<br />
Construcció del castell de Bocairent<br />
Incorporació a la Corona d’Aragó<br />
Felip II li atorga el títol de Reial Fàbrica de Drap<br />
Restes trobades en la cova del Vinalopó<br />
Guerra carlina<br />
Participació en la guerra de Successió<br />
Donació de la Carta de Poblament<br />
Investiga què eren els regnes de taifes musulmans i en quin període es van desenrotllar. Comenta els<br />
motius de la seua aparició, el seu creixement i la seua desaparició.
Economia<br />
Els tres sectors de l’economia estan representats en les activitats<br />
productives que es realitzen a Bocairent.<br />
Pel que fa al sector primari, l’agricultura té un cert relleu, ja que<br />
ocupa 2.000 ha del terme municipal. No obstant això, quasi<br />
1.000 ha es troben sense cultivar. El terreny no cultivat està cobert<br />
en part per pins, alzines i vegetació arbustiva, i l’aprofitament per<br />
a pastures. En el secà es cull cereals i raïm. Les aigües del riu Vinalopó<br />
i de la font de l’Alqueria permeten l’existència d’àrees de<br />
regadiu en les quals es cultiven cereals, arbres fruiters i hortalisses.<br />
La vinya, l’olivera i el cereal eren les explotacions agrícoles<br />
de major extensió i producció fins no fa massa dècades. Actualment<br />
tan sols hi ha en producció unes 200 ha d’oliverar i pràcticament<br />
cap de vinya ni cereal. També s’han reduït a la mitat les<br />
terres de regadiu, de les 320 ha de fa unes dècades s’ha passat a<br />
les 160 ha actuals. En este moment el principal cultiu és el d’arbres<br />
fruiters, amb 300 ha.<br />
La ramaderia va ser important durant el segle passat, en especial<br />
l’ovina i, en menor grau, la caprina. La llana servia per a la confecció<br />
de la famosa manta de Bocairent. Esta manta tradicional sol<br />
tindre dos cares, una amb quadres escacats i l’altra amb quadres<br />
encreuats amb ratlles, de dos o tres colors amb vores acabades<br />
en flocs. Antigament als ciutadans de Bocairent s’els coneixia amb<br />
el sobrenom de cardadors perquè gran part de la població es dedicava<br />
a este ofici. La ramaderia és hui escassa i per tant residual.<br />
31<br />
A partir de la fotografia i de la descripció que el text fa de les mantes de Bocairent, dissenya’n una tu<br />
mateix.
32<br />
Finalment cal destacar una altra activitat econòmica, que va ser important en el seu moment, però que<br />
va deparéixer durant el segle xx. Es tracta de la producció de gel en les geleres i la seua posterior comercialització.<br />
A pesar de tot, com demostra este testimoni arreplegat per Francisco Vañó (i recuperat<br />
en el llibre Història de la vila de Bocairent), hi ha proves del comerç de la neu fins a principis del segle<br />
passat:<br />
...Consta que Jerónimo Ferre Tormo, traginer de Bocairent, al començament del segle xx, eixia de<br />
la vila a les 11 de la nit per a carregar en la cava de Sant Miquel i trobar-se a l’alba a Xàtiva. Això<br />
resultava més rendible que transportar els draps i mantes de la indústria bocairentina a Andalusia.<br />
Antigament, la majoria de la població activa treballava dins del sector secundari, en la indústria tèxtil,<br />
especialitzada en la confecció de mantes. Laborde, el viatger francés que va recórrer Espanya a principis<br />
del segle xix, la descriu com «la segona vila del Regne pel que fa a indústria agrària i de manufactures»<br />
després d’Alcoi. A això afegia: «en la vila i la seua comarca hi ha bona cosa de telers de draps i baietons,<br />
de llenços, cintes, faixes i cobertors de filadís, tints, batans, premses, un molí de paper, una fàbrica<br />
d’aiguardent, una altra de sabó i diverses d’espardenyes de cànem i espart».<br />
En la mateixa línia s’expressava Carlos Sarthou Carreres un segle més tard: «La indústria esta ben<br />
representada, especialment l’art tèxtil, que va arrelar ací abans que a Alcoi. Funcionen més d’una<br />
dotzena de fàbriques de teixits, nou de mantes, huit de llanes i una de draps, d’espardenyes, de sabó,<br />
dolços, oli i aiguardent».<br />
Actualment l’activitat tèxtil s’ha diversificat i s’ha construït un important polígon industrial que alberga<br />
un total de 50 empreses nacionals i internacionals. Algunes d’estes empreses compren part de les<br />
matèries primeres en l’estranger i, una vegada elaborats els teixits, els venen en diversos països del<br />
món. Junt amb esta important indústria tèxtil, trobem també indústries de tancaments metàl·lics i PVC.<br />
Un poc d’història de la indústria tèxtil<br />
La indústria tèxtil ha sigut el motor de l’economia de Bocairent des de fa uns quants centenars d’anys. En<br />
el segle xvi apareix citada en documents la Reial Fàbrica de Draps de Bocairent. Com indica l’historiador<br />
Abel Soler, «el sector tèxtil tenia una sèrie d’avantatges per a la seua expansió: abundant matèria<br />
primera procedent de la ramaderia de llana, rius encaixonats amb un cabal abundant i constant i una<br />
abundant mà d’obra llauradora sense bones terres de cultiu». No obstant això, l’auge de la producció<br />
tèxtil té lloc durant el segle xvii i amb la possibilitat que li oferia el mercat americà.<br />
Del 1700 al 1800 la vila elaborava i distribuïa milers de baietes de llana que es venien per les terres<br />
de València, Catalunya i Aragó, i draps de tela, que es distribuïen per Castella, Andalusia i l’Amèrica<br />
colonial. La llana merina procedia d’Àvila, Segòvia, Extremadura i de la veïna serra de Mariola. Este<br />
negoci donava treball a cardadors d’Alfafara i Agres, Banyeres de Mariola i Biar, el Campet i la Canyada<br />
de Biar, Ibi i Onil… Els traginers s’encarregaven de transportar la producció cap als mercats comarcals i<br />
fires regionals. Tota esta activitat econòmica era controlada per una oligarquia de burgesos, industrials<br />
i comerciants de mentalitat capitalista. Alguns d’estos van crear companyies amb agents comercials<br />
en els principals ports.<br />
La revolució industrial a Bocairent<br />
L’etapa d’expansió de la indústria tèxtil conclou amb el període de guerres que caracteritza el pas del<br />
segle xviii al xix (1793-1814). A esta situació s’afigen altres elements negatius com la independència de<br />
les colònies americanes (el que implica una pèrdua de mercat), la competència dels teixits de cotó<br />
britànics (a la qual no pot fer front la indústria local) i la progressiva mecanització de la producció tèxtil<br />
(més avançada en altres llocs d’Europa).
No serà fins a la dècada de 1840, després de la<br />
consolidació de l’estat liberal burgés, quan els<br />
empresaris bocairentins comencen a mecanitzar<br />
la producció. Gràcies a la instal·lació d’enormes<br />
rodes hidràuliques en les fàbriques dels barrancs<br />
(com el de la Fos) i a la introducció del factory<br />
system, van aconseguir revitalitzar el sector<br />
tèxtil, base de l’economia de la vila fins a final del<br />
segle xix.<br />
La indústria tèxtil acusa al principi del segle xx<br />
la competència estrangera, davant de les dificultats<br />
d’aconseguir llana per a les fàbriques i<br />
abastir de teixit a les botigues. La solució va ser<br />
l’especialització en productes barats, la diversifi-<br />
33<br />
cació i la incorporació dels telers mecànics, a més d’algunes altres innovacions. Esta situació canvia<br />
amb l’esclat de la Primera Guerra Mundial i l’exportació de mantes cap a Europa. L’expansió dura<br />
poc i les fàbriques han d’enfrontar-se novament a la caiguda de la demanda. La Guerra Civil va ser<br />
un motor d’impuls per a la indústria tèxtil de Bocairent i de tota la regió. L’exèrcit republicà i les<br />
milícies es van convertir en el seu principal mercat. L’anomenada «economia de guerra» afavoria a més<br />
a més la inversió en noves instal·lacions i<br />
explicaria el boom tèxtil de la postguerra<br />
i l’expansió en la dècada dels 50, a causa<br />
Procés d’elaboració tèxtil<br />
La llana d’ovella merina, prèviament llavada i<br />
assecada, era introduïda en l’esborradora, que<br />
eliminava les impureses. Després era untada amb<br />
oli d’oliva amarg i passava a una màquina desfibradora,<br />
que triturava també les borres i draps<br />
reciclats. Després d’estar ben cardada a mà o en<br />
cilindres mecànics de rostes, les madeixes de llana<br />
obtingudes passaven a les filadores i, una vegada<br />
obtingut el fil, s’estirava, retorcia i es doblegava<br />
a mà (encara no existien les selfactines) i d’ací<br />
passaven als telers de mà. Les teles obtingudes<br />
es llavaven amb aigua, carbonat sòdic i sabó bla, i<br />
eren premsades en calent i fred. Finalment eren<br />
empaquetades i etiquetades per a la venda.<br />
El factory system és una estratègia<br />
de producció industrial que es va<br />
aplicar en les manufactures angleses<br />
al principi de la Revolució Industrial<br />
i que després es va estendre per la<br />
resta d’Europa. Paregut a una cadena<br />
de muntatge, el sistema es basava en<br />
la divisió del treball, de manera que<br />
cada obrer elaborava només una dels<br />
peces que integraven el producte final.<br />
de l’autarquia i l’aïllament internacional.<br />
La demanda estatal de mantes de baixa o<br />
mitjana qualitat i d’altres productes tèxtils<br />
estava assegurada pel mercat nacional. En<br />
1963 Bocairent produïa i distribuïa 500.000<br />
mantes a l’any de les quals un 15% es venia<br />
a Gran Bretanya. No obstant això, existia<br />
una crisi estructural per la impossibilitat de<br />
competir amb les noves fàbriques d’altres<br />
localitats. La crisi generalitzada del tèxtil<br />
en els anys 1977-80 (una conseqüència de<br />
la crisi del petroli de l’any 1973) va afectar<br />
de ple a les fàbriques tèxtils de Bocairent.<br />
A la caiguda de la demanda es va afegir la<br />
falta de renovació de les instal·lacions i la<br />
maquinària, així com la forta competència<br />
de productes més moderns com a edredons<br />
i nòrdics.<br />
Actualment, la indústria tèxtil subsistix<br />
gràcies a una discreta diversificació. En<br />
l’última dècada, la indústria ha continuat<br />
donant treball a més de la mitat de la<br />
població activa, encara que el sector<br />
servicis ha experimentat una tendència a<br />
l’alça. En l’actualitat hi ha una aposta per<br />
tornar a Bocairent el títol de «Vila de les<br />
Mantes» i convertir-la en un gran centre<br />
productor tèxtil.
34<br />
A Bocairent hi ha dos polígons industrials, el Regadiu (569.053 m 2 ) i els Clots (70.314 m 2 ), encara que<br />
este últim està poc explotat industrialment. En l’actualitat hi despleguen la seua activitat empreses<br />
nacionals i dos de capital estranger. En general predominen la mitjana i xicoteta empresa.<br />
El sector terciari també és important: destaquen l’hostaleria, el transport, les immobiliàries i el<br />
turisme. Este últim ha suposat un incentiu per a la dinamització i recuperació del centre històric. Al<br />
voltant de 55 empreses, moltes d’elles xicotetes o mitjanes, es dediquen al sector servicis en esta<br />
població.<br />
Les fàbriques tèxtils de Bocairent importen matèries primeres per a la confecció dels seus productes<br />
i després els exporten. Localitza en el mapa mundi estos països i pinta en roig aquells dels quals<br />
s’importen matèries primeres i de groc aquells als quals es venen els productes ja manufacturats.<br />
IMPORTACIÓ EXPORTACIÓ<br />
ALEMANYA ALEMANYA<br />
BÈLGICA BÈLGICA<br />
EGIPTE FRANÇA<br />
XINA GRÈCIA<br />
PAKISTAN PORTUGAL<br />
ITÀLIA ARÀBIA SAUDITA<br />
ESTATS UNITS
Quina diferència hi ha entre importació i exportació?<br />
Posa tres exemples de productes que s’importen i exporten en la Comunitat Valenciana.<br />
35<br />
Classifica els següents noms segons es referisquen a matèries primeres o a productes manufacturats:<br />
seda, paper, cobertor, brusa, llana, fusta, or, rellotge, pedra, pont.<br />
Matèries primeres Productes manufacturats<br />
Sector primari: comprén les activitats d’extracció directa de béns de la naturalesa.<br />
Sector secundari: es referix a les activitats que impliquen transformació d’aliments i<br />
matèries primeres.<br />
Sector terciari: engloba les activitats que utilitzen distintes classes d’equips i de treball<br />
humà per a atendre les demandes de transport, comunicacions i activitats financeres.<br />
Busca en la informació anterior quines són les principals ocupacions en l’actualitat dels habitants de<br />
Bocairent i a quin sector pertanyen.<br />
Sector primari<br />
Sector secundari<br />
Sector terciari
36<br />
Una ruta per Bocairent<br />
Plaça de l’Ajuntament<br />
L’actual plaça de l’Ajuntament està situada en una primitiva esplanada que s’utilitzava per a la<br />
instal·lació del mercat i que quedava fora dels límits de la vila. En la part superior es troba l’Església<br />
Parroquial de l’Assumpció de la Mare de Déu, en el solar de la qual va estar, fins a principis del<br />
segle xvi, el castell d’origen musulmà. En esta plaça criden l’atenció els alts casalots que hi ha a la<br />
dreta, mirant cap a l’església. Estos edificis, que es remunten al segle xvi, destaquen per la seua<br />
altura (arriben fins a huit pisos) i pels seus finestrals, disposats<br />
de manera asimètrica. A estes cases s’accedix també a peu pla,<br />
per carrers pròxims, però a l’altura del segon o tercer pis; això<br />
permet fer-se una idea dels forts desnivells que caracteritzen<br />
el nucli urbà de Bocairent. Esta peculiaritat es repetix en altres<br />
paratges del nucli antic.<br />
Des de la plaça i pujant a l’església es veu l’escut del Roser i la<br />
Minerva (màquina d’impressió) que al·ludixen a antigues confraries<br />
d’artesans del municipi relacionades amb la indústria tèxtil.
A què creus que es deu que en l’escut aparega una màquina d’imprimir?<br />
Quin significat té el dita «A Bocairent els burros<br />
s’asomen pels finestres»?<br />
37<br />
Esta plaça és el centre social del poble i principal punt de partida de les rutes turístiques. En una de<br />
les vores de la plaça crida l’atenció l’arc d’entrada, construït en el segle xix i utilitzat com a aqüeducte<br />
per a abastir d’aigua a les cases de la població. En este punt val la pena tornar la vista arrere per a<br />
contemplar la bella panoràmica de la plaça.
38<br />
Qui van ser els primers a construir aqüeductes? Quina funció tenien?<br />
Pregunta al teu guia per què van construir en el segle xix un aqüeducte a Bocairent.<br />
Dibuixa l’arc que presenta l’aqüeducte. Quina influència artística té?<br />
Tria entre estos arcs el que més se li parega.
Barri medieval<br />
39<br />
Sobre una muntanyeta elevada, envoltada de barrancs, s’alça la part antiga de Bocairent, assentada<br />
escalonadament, en la part superior de la qual destaca l’església parroquial. Pràcticament excavada en<br />
la roca, la població es protegia amb una muralla en aquells trams que quedaven al descobert. El llenç<br />
ha quedat emmascarat per les construccions posteriors.<br />
Per a accedir al barri des de la plaça de l’Ajuntament pujarem per una empinada costera, on va estar<br />
ubicada antigament una de les portes d’accés. Allí trobem la plaça de Sant Tomàs de Vilanova o de<br />
l’Almoina, anomenada així perquè era el lloc on s’arreplegava l’almoina per als pobres.<br />
El barri conserva tota l’estructura d’una ciutat musulmana,<br />
amb carrers estrets i tortuosos, alguns d’ells<br />
amb escalinates empinades i placetes superposades,<br />
seguint la tradició del nord d’Àfrica que procurava<br />
que els carrers foren frescos per a protegir-se del sol<br />
o per estratègia militar, ja que és més fàcil defendre<br />
un poble amb carrers laberíntics. De vegades alguns<br />
carrers es tancaven formant carrerons sense eixida<br />
(els anomenats atzucats) que constituïen autèntics<br />
patis familiars.<br />
Les parcel·les de les cases són d’una gran diversitat<br />
a causa de la topografia de Bocairent. Moltes de les<br />
cases estan assentades en la roca, aprofitant la configuració<br />
del terreny.
40<br />
Les vivendes poden ser passants o tindre una sola fatxada en<br />
funció de la seua posició amb relació a la rasant del carrer<br />
més elevat o més baix, o bé limitar el seu desenrotllament<br />
a una sola crugia de poca profunditat i paral·lela a la fatxada<br />
si en la seua part posterior hi ha la roca. Algunes cases del<br />
barri conserven l’entrada amb un llindar en forma d’arc de<br />
dovelles, seguint l’estil medieval valencià.<br />
La trama actual del barri es va consolidar en el segle xvi.<br />
S’hi pot accedir de dos maneres. Una es produïx pel sud des<br />
de València i s’accedix pel pont d’un sol arc fins a arribar al<br />
carrer Darrere la Vila. L’altre accés es realitza per l’oest.<br />
La població formava un coll de botella on es trobava el<br />
Portal de la Vila, enderrocat en el segle xvii i des del qual<br />
partien el carrer Abadia i el carrer Major o del Batle (amb<br />
un bell casalot renaixentista amb finestra de cantó i columna<br />
toscana), que conduïa a la plaça de Sant Vicent.<br />
Al llarg de tot el barri medieval es poden contemplar<br />
unes quantes fonts de pedra que portaven l’aigua a<br />
este barri gràcies a una llarga canalització que incloïa<br />
aqüeductes, realitzada al llarg del segle xviii.<br />
En la part posterior de l’església de l’Assumpció devia<br />
trobar-se el barri jueu, o aljama. Situat en la zona<br />
alta, els seus habitants es dedicaven a les finances<br />
i tenien una situació econòmica més bona que la
Encara que el conjunt siga conegut com a Barri<br />
Medieval («el Barri») es poden distingir uns quants<br />
barris com el de la Mare de Déu dels Desemparats,<br />
el de Sant Joan, el de la Mare de Déu d’Agost i el<br />
de Sant Pere.<br />
En el barri de la Mare de Déu dels Desemparats<br />
es troba l’ermita de la Mare de Déu que<br />
dóna nom al barri, la casa en què es va hostatjar<br />
Sant Joan de Ribera i les fonts de l’Escaleta i de<br />
l’Aljubet.<br />
En el barri de Sant Joan ens trobem amb<br />
l’ermita dedicada al sant (possiblement la primera<br />
església del poble edificada sobre la mesquita), i<br />
amb carrers particularment estrets, retorçuts<br />
i agraonats, en els quals es troben unes quantes<br />
fonts. D’entre els bells casalots renaixentistes que<br />
existixen en esta zona destaca el del baró de Zafra.<br />
41<br />
majoria de la població. En esta part s’observa un<br />
complex sistema de desaigüe i aprofitament de les<br />
aigües, canalitzades cap a uns depòsits per a regar<br />
les hortes del poble, que es trobaven en la falda<br />
de la muntanya i prop de les cases ocupades per la<br />
població musulmana, que era la que les treballava.<br />
Encara es pot contemplar un dels llavadors públics,<br />
que a més servien de lloc de reunió i de conversació<br />
a la gent del barri.<br />
En el barri de la Mare de Déu d’Agost ens<br />
trobarem amb el Portal d’Agost (o de l’Almaguer o<br />
del Porxe), l’únic dels primitius accessos medievals a<br />
la vila que ha sobreviscut com a tal. Sobre el portal<br />
es pot admirar l’ermita de l’Assumpta, seguint l’antic<br />
costum valencià de fer una ermita o altar en les<br />
portes de les ciutats per a protegir-les i beneir tot<br />
allò que hi entrara o n’isquera. L’accés no és recte<br />
sinó en forma de colze, tradició de l’arquitectura<br />
militar musulmana que dificultava l’entrada a la<br />
ciutat en cas d’invasió. Els carrers més peculiars<br />
d’esta zona són els de la Cantereria i el carrer de<br />
les Voltes amb les seues set revoltes, al més pur<br />
estil àrab.
42<br />
En el barri de Sant Pere, on brollen les fonts de Gràcia, de l’Almaguer i de l’Empedrat, es troben<br />
l’antiga Plaça de la Vila o de la Presó (on s’alça l’antic Ajuntament) i el carrer del Batle, anomenat així<br />
perquè hi ha la casa renaixentista d’este nom. També es troba en este barri la casa des dels balcons de<br />
la qual va predicar Sant Vicent Ferrer i l’Embós, un carreró tan estret (un metre d’amplària) que obliga<br />
que les teulades s’ajunten pràcticament.<br />
Ja fora del poble es pot contemplar el pont d’origen medieval (es remunta al segle xv), amb arc de mig<br />
punt, i els bancals, antigues hortes llaurades en els vessants per a aprofitar l’aigua de la pluja canalitzada<br />
fins allí.
Situa estes fonts en els carrers corresponents.<br />
Quina no has pogut localitzar en un carrer perquè ja no l’usen com a font?<br />
De quin segle són la majoria de les fonts que observem a Bocairent?<br />
43
44<br />
Què eren els atzucats? Quina finalitat creus que tenien?<br />
Com aprofitaven l’aigua de la pluja?<br />
Marca en el pla del poble els carrers que formen el Barri i la situació de les quatre ermites exteriors.
45<br />
Busca el significat dels termes següents i localitza’ls en el dibuix històric que representa una ciutat<br />
musulmana:<br />
Alcàsser:<br />
Aljama:<br />
Soc:<br />
Banys:<br />
Alqueria:<br />
Alfòndec:<br />
Muralla:
46<br />
Església parroquial<br />
L’actual Església de l’Assumpció va ser construïda a principis del segle xvi sobre l’emplaçament del<br />
desaparegut castell. L’església, que havia sigut adaptada a principis del xvii als gustos barrocs del<br />
moment, va patir greus danys arran del terratrémol de 1748 i el campanar va quedar destruït. Va ser<br />
edificat de nou en 1766, amb planta quadrada, i està considerat com un dels més bells exemplars del<br />
classicisme barroc valencià.<br />
La paraula barroc procedix del<br />
francés baroque (‘extravagant’),<br />
un terme format per l’associació<br />
de Baroco (‘figura de<br />
sil·logisme’) i barroc (paraula<br />
portuguesa que significa ‘granit’<br />
i, metafòricament, ‘pedra irregular’).<br />
El barroc és un corrent estètic<br />
que va tindre lloc entre el Renaixement<br />
i el Neoclassicisme<br />
i que es va desplegar en tota<br />
Europa en quasi tots els àmbits<br />
de creació artística.<br />
En l’arquitectura es va imposar un gust per la decoració exuberant,<br />
per les línies corbes en les columnes, els acabaments i<br />
frontons partits. En escultura les figures tenen una gran expressivitat<br />
i moviment i busquen l’impacte sobre l’espectador. En<br />
pintura es va buscar un gran realisme en les figures i ambients,<br />
jugant amb les llums i les ombres. Es tracta d’un estil de gran<br />
teatralitat.
L’església parroquial és de planta<br />
basilical, amb nau única i capelles<br />
laterals unides per un corredor.<br />
Es caracteritza per unes formes<br />
barroques, amb una decoració<br />
excessiva que les acosta a l’estil<br />
rococó, típic del xviii, i que destaca<br />
per la seua gran riquesa i espectacularitat.<br />
Criden l’atenció les<br />
grans estàtues laterals davant<br />
de les pilastres corínties, que li<br />
donen gran dinamisme, junt amb<br />
els colors vius i les formes de les<br />
decoracions en escaiola. Els sants<br />
estan agrupats per parelles, els<br />
primers són dominics, després<br />
apareixen escultures de bisbes,<br />
reis, papes, Jesucrist i els pares de<br />
l’església. També cal destacar les<br />
pintures dels primers trams de la<br />
volta de l’altar, diferents a la resta,<br />
amb la Dormició i Coronació de<br />
la Mare de Déu, dels segles xviii<br />
al xix.<br />
47<br />
Cal destacar la pila baptismal. Es tracta d’una<br />
antiga font pública del segle xv treballada<br />
en pedra amb peu gòtic. L’han atribuïda als<br />
mestres Pere Compte i Pere Balaguer, pedrapiquers<br />
que van realitzar la Llotja i el Miquelet<br />
de València.
48<br />
A la dreta es troba la capella del Reservat o de<br />
la Comunió, antiga sala capitular, que presidix<br />
la Mare de Déu del Roser. Presenta al fons el<br />
naixement de la Mare de Déu i, baix, pintures<br />
de sants dominics: Sant Tomàs d’Aquino, Sant<br />
Vicent Ferrer i Sant Pere de Verona.<br />
En esta capella destaca el quadre que representa<br />
la batalla de Lepant. Es tracta d’una bona<br />
font per a conéixer com eren els barcos que<br />
van protagonitzar l’enfrontament entre la flota<br />
del rei Felip II i la flota turca en el segle xvi.<br />
Batalla de Lepant<br />
Esta batalla naval va tindre lloc el 7<br />
d’octubre de 1571 al golf de Lepant,<br />
situat al Peloponés (Grècia). Es<br />
van enfrontar els turcs otomans<br />
contra una coalició cristiana,<br />
anomenada Santa Lliga, formada<br />
per la monarquia Hispànica, la<br />
República de Venècia i la Santa<br />
Seu. Els cristians van guanyar la<br />
batalla i només es van salvar 30<br />
galeres turques. Es va frenar així<br />
l’expansionisme turc pel Mediterrani<br />
occidental.<br />
L’altar major està presidit per la titular de la parròquia,<br />
la Mare de Déu de l’Assumpció. Als seus peus es troba<br />
«El Salvador», obra del pintor d’Albaida Salvador<br />
Segrelles. També podem observar en l’altar major<br />
una creu processional del segle xv.<br />
Convé dedicar una atenció especial a la Capella de<br />
Sant Blai, patró de Bocairent des de l’any 1632. Esta<br />
capella va ser construïda i decorada pels germans<br />
Vergara en 1722. D’estil xorigueresc, està presidida<br />
pel sant, la vida i martiri del qual representen les<br />
escenes dels quatre medallons.<br />
L’armada espanyola va estar al comandament del senyor Joan d’Àustria, secundat per Álvaro de<br />
Bazán, Requesens i Andrea Dòria, mentres que la veneciana anava capitanejada per Veniero, i<br />
la pontifícia per Marco Antonio Colonna. Entre tots reunien més de 200 galeres, 6 galiasses i<br />
altres naus auxiliars. L’esquadra turca, al comandament d’Euldj Alí, senyor d’Alger i gran marí,<br />
comptava amb 260 galeres. En esta batalla va intervindre l’escriptor Miguel de Cervantes<br />
Saavedra, autor d’El Quijote, i va patir una ferida de consideració en la mà esquerra que li va<br />
valdre el sobrenom del manco de Lepanto.
El Museu Parroquial<br />
D’entre les obres d’art sacre d’este museu destaca el retaule<br />
de la Puríssima, última de les obres atribuïdes a Joan de Joanes.<br />
D’este autor també cal esmentar El pare Etern, peça inclosa<br />
en un altre retaule. Els veïns de Bocairent també valoren<br />
d’allò més el Guió de Sant Blai, pintura a l’oli realitzada per<br />
Joaquim Sorolla l’any 1902, que és venerada en el dia<br />
del patró. Una altra obra mestra exhibida en este xicotet<br />
museu és el calze del famosíssim escultor i orfebre florentí<br />
Benvenuto Cellini, que va ser donat al temple bocairentí<br />
per Sant Joan de Ribera.<br />
49<br />
L’Església té planta basilical. Fixa’t en el dibuix i assenyala on estarien situades la capella de Sant Blai i la<br />
de la Comunió i on se situarien les estàtues que adornen les pilastres corínties.<br />
En l’església parroquial hi ha un retaule amb taules atribuïdes a Joan de Joanes, un famós pintor del<br />
Renaixement valencià, que va morir a Bocairent. Quin era el nom de veres d’este pintor?
50<br />
Selecciona d’entre estes imatges aquelles que siguen obres de Joan de Joanes.<br />
Quins elements d’estil barroc trobes en l’església parroquial?<br />
El text següent forma part dels contractes que es van redactar per a realitzar els retaules de l’església<br />
de Bocairent en el segle xvi:<br />
«Les columnes de tot el retaule esmentat han de ser semblants a les que<br />
estan en la traça, a la part dreta de les polseres. S’hauran de fer de fusta de<br />
xiprer els dotze apòstols, sant Roc i sant Sebastià.»<br />
Creus que els pintors del Renaixement tenien plena llibertat a l’hora de realitzar la seua obra? Justifica<br />
la teua resposta. Què és el que es detalla en ambdós textos?
Museu arqueològic Vicente Casanova<br />
El Museu Arqueològic de Bocairent es troba situat en un<br />
edifici pròxim a l’església parroquial i el van inaugurar el<br />
1970. Consta d’una gran sala d’exposicions i d’una xicoteta<br />
dependència adjunta que s’utilitza com a laboratori de reconstrucció,<br />
despatx i magatzem.<br />
A l’interior es mostra una bona col·lecció d’objectes representatius<br />
d’una llarga etapa històrica que va des del Paleolític<br />
Superior fins ben entrada l’Edat Mitjana, la<br />
major part arreplegats en jaciments del terme. Coves com<br />
la del Vinalopó, la Sarsa, la Cova de la Gerra i la Cova de<br />
la Monja són els jaciments més importants on s’han trobat<br />
estos materials.<br />
La ceràmica cardial deu el seu nom a l’ús<br />
de petxines de copinya de gallet (conegudes<br />
com a berberechos en castellà) en la seua elaboració;<br />
estes petxines s’anomenen cardium,<br />
ja que la forma de l’estructura s’assembla<br />
al cor. Trobem testimonis d’esta tècnica<br />
de decoració ceràmica que es remunten al<br />
Neolític i se situen en àrees de Síria i Líban.<br />
No obstant això, el seu origen i difusió encara<br />
continua sent en certa manera un misteri.<br />
51<br />
Del Paleolític Superior s’exposen<br />
pintes, burins, puntes, fulls i estelles de<br />
sílex, un punxó sobre canya i restes de<br />
fauna trobats en la Cova del Vinalopó.<br />
La Cova de la Sarsa és un dels jaciments<br />
més importants del Neolític en tot<br />
el Mediterrani occidental i el museu<br />
exposa una bona representació de<br />
peces de la ceràmica cardial: un got de<br />
gran bellesa decorativa, una col·lecció<br />
d’anses i exemplars d’instruments de<br />
sílex i pedra (com ara punxons d’ossos,<br />
grans de collars o restes de braçalets)<br />
i un soterrament doble aparegut en<br />
un clavill.<br />
De la primera edat dels metalls de<br />
l’Eneolític s’exhibixen part del parament<br />
del soterrament col·lectiu de<br />
la Cova de la Gerra. A més es troba<br />
una bona exposició de puntes de<br />
fletxes, pintes i fulls-ganivets de sílex,<br />
una destral de pedra polida, punxons<br />
d’ossos i fragments de ceràmica.
52<br />
L’escultura ibera té una clara<br />
base orientalitzant i un fort component<br />
grec, matisat per influències<br />
etrusques o cartagineses.<br />
En les estàtues no s’aprecia<br />
la proporció i l’harmonia que<br />
caracteritzen l’art grec. Este fet<br />
no es deu a una possible falta<br />
de perícia, sinó a una mentalitat<br />
artística diferent; en l’art iber<br />
resulta més important l’atenció<br />
dels detalls que la qualitat del<br />
conjunt. El material utilitzat<br />
va ser principalment la pedra,<br />
especialment arenoses i calcàries<br />
blanes.<br />
Coneix els fòssils<br />
De la cultura ibèrica es va trobar en la lloma de Galbis el<br />
Lleó de Bocairent, del segle iv a.C. També s’exposa<br />
una bona mostra de ceràmica medieval, morisca, arreplegada<br />
en la Cova de la Monja. El museu disposa d’una<br />
maqueta de les Covetes dels Moros, on es pot<br />
veure tant l’exterior com l’interior de les coves.<br />
Fa molts anys la Terra estava coberta per grans mars. En els fons marins vivien molts animals i plantes.<br />
Quan morien queien al fons, on eren coberts per terra i arena. Un dia el fons marí es va plegar i va<br />
formar les muntanyes que hui veiem al nostre voltant. Per això trobem restes de fauna marina en la<br />
part alta d’una muntanya.
Ordena els processos que s’han de donar perquè es forme un fòssil.<br />
Aflorament per l’erosió<br />
Cobriment per nous sediments<br />
Transformació de les restes en matèria mineral<br />
Transport de les restes a una conca de sedimentació<br />
Depòsit de les restes<br />
Mort de l’ésser viu<br />
53<br />
La ceràmica cardial es realitzava fent incisions en el recipient amb la petxina d’un mol·lusc (cardium)<br />
per a decorar-la. Fes el teu propi atuell de ceràmica utilitzant la tècnica «del xurro».<br />
Els «xurros» s’aconseguixen premsant un tros d’argila<br />
damunt de la fusta o el cartó i fent un moviment de dalt<br />
a baix, intentant que siga uniforme i que no siguen ni<br />
molt prims ni molt grossos, si fa no fa com un dit. Per<br />
a aconseguir la base del treball enrotllarem el xurro en<br />
forma d’espiral. Després començarem a pujar superposant<br />
els xurros un damunt d’un altre i apegant les<br />
unions i allisant a continuació. Després allisa els xurros:<br />
pots utilitzar un devastador i decorar-ho utilitzant la<br />
vora d’una moneda, una pedra o una petxina igual que<br />
feien els hòmens del Neolític.
54<br />
Cava de Sant Blai<br />
En el terme municipal de Bocairent es localitzen diverses caves, exemples destacats de l’arquitectura<br />
del comerç de la neu en la serra de Mariola, com la monumental Cava d’en Miquel de 1.700 metres<br />
cúbics i la Cava de Sant Blai, que es localitza a esquenes del barri medieval de Bocairent. Segons la<br />
documentació i els testimonis de què disposem, esta cava va estar en funcionament entre els segles<br />
xvi i xix.<br />
La Cava de Sant Blai té un gran interés constructiu i etnològic. Reunix les qualitats essencials<br />
dels pous de neu i actualment alberga el Museu de la Neu. És l’única gelera que es coneix ubicada tan<br />
prop d’un nucli urbà. La van descobrir fa poc, ja que durant anys es desconeixia la seua existència i era<br />
utilitzada com a albelló. Després de descobrir l’origen de la construcció, va ser restaurada i preparada<br />
per al públic.<br />
La visita s’inicia en la seua base circular i conclou amb l’ascens fins a l’eixida superior, a través d’una<br />
escala adossada a les parets de pedra, a uns tretze metres sobre el fons del gran depòsit de neu.<br />
Pel seu emplaçament en pendent, part de la cava està excavada en el mateix terreny i completada amb<br />
maçoneria i posteriorment terraplenada per a formar bancals de cultiu. En la part superior emergix<br />
la volta (també de maçoneria) que tanca este gran pou d’uns set metres de diàmetre i tretze d’altura.
55<br />
La cava es dividix en dos parts: l’entrada, que servix al mateix temps de desaigüe, i el pou, un espai<br />
circular que acaba en la cúpula. Originàriament hi havia tres finestres per on s’arreplegava la neu. Una<br />
correspon a l’entrada actual de la cava, una altra està tapiada i la tercera correspon a l’actual eixida al<br />
final de l’escala.<br />
Per a la restauració de la cava es van utilitzar materials originals com ara terra roja i calç, la coneguda<br />
argamassa. La mitat de la cúpula és roca viva i la resta pedra. En el terra encara es poden vore les<br />
canalitzacions, plenes de grava, perquè l’aigua isquera amb facilitat.<br />
La neu s’arreplegava de la contornada i s’anava apilant en el seu interior, separant-se amb palla i canyes,<br />
per a premsar-la i poder transportar els blocs fàcilment.<br />
Quines dimensions té la cava de Sant Blai?<br />
Per a què s’usaven les caves?<br />
Com està construïda?<br />
Durant quin període va estar en funcionament?<br />
Per què es conservava tan bé la neu?<br />
La part de la cava de Sant Blai que guardava el gel és un cilindre. Calcula la capacitat (volum) de gel<br />
que podia emmagatzemar.<br />
Recorda que el volum del<br />
cilindre es calcula multiplicant<br />
l’àrea de la base per<br />
l’altura.
56<br />
Per quina raó creus que es col·locava palla entre cada capa de gel?<br />
Quin museu es troba en la cava de Sant Blai?<br />
Dibuixa la cava de Sant Blai en planta i alçada.
Les Covetes dels Moros<br />
57<br />
Les anomenades Covetes dels Moros són un grup de coves excavades artificialment en la roca amb<br />
orificis en forma de finestra, penjades a mitat d’un penya-segat rocós. Es troben en el Barranc de la<br />
Fos, en el vessant dret, tan sols a uns 300 m al nord del nucli urbà medieval de Bocairent. Van ser<br />
declarades monument Historicoartístic Nacional i Bé d’Interés Cultural en 1931.<br />
Encara que les Covetes dels Moros són el més complex i nombrós, hi ha altres grups de coves en els<br />
barrancs situats entre Bocairent, Ontinyent i Alfafara.<br />
Les Covetes consten d’unes cinquanta finestres, que donen accés a una sèrie de cambres. A més, hi<br />
ha altres nou finestres que tan sols estan iniciades i inacabades, dos de les quals tenen el terra amb<br />
bases excavades en la mateixa roca. Les finestres es disposen en tres o quatre nivells, però no arriben<br />
a formar «pisos» regulars.<br />
Probablement la majoria d’estes cambres van ser concebudes per a estar aïllades, almenys en un<br />
principi, ja que totes tenen argolles d’ancoratge per a les cordes i dispositius per a encastar portes,<br />
com ara marcs i solcs. En l’actualitat totes estan intercomunicades per ruptures en les parets (que<br />
també pareixen antigues), així com per xicotets «pous-ximenera» per a salvar els desnivells. A banda,<br />
una de les finestres es troba a un nivell per davall de la resta del grup (a uns 8 metres de terra) i no té<br />
cambra, sinó que és del tipus «fumeral», amb bons escalons.
58<br />
On es troben situades les Covetes dels Moros?<br />
Quin ús penses que poden haver tingut estes coves?<br />
Quines dimensions i forma tenen estes coves?<br />
En 1908 es va fer explotar un barrina per a facilitar l’accés a les<br />
coves, fet que les va desfigurar. Posteriorment s’ha instal·lat una<br />
escala metàl·lica per on s’entra amb comoditat. Amb anterioritat<br />
s’accedia dificultosament gràcies a una sèrie de mosses en la paret.<br />
Les cambres, quasi totes de planta aproximadament rectangular i<br />
variables pel que fa a les seues mesures (2,5 x 3 m i 2,5 x 4 m com<br />
a mitja), no presenten sitges ni elements destacables, i només<br />
unes quantes tenen depòsits o compartiments oberts.<br />
Davant d’este grup hi ha una finestra solitària (el Calvari). Als<br />
voltants del mateix Bocairent trobem dos grups més: el del<br />
Colomer i el d’en Gomar. Les interpretacions d’estes cavitats<br />
han sigut molt diverses (cambres sepulcrals d’èpoques antigues,<br />
graners, cenobis visigòtics…), ja que són difícils de datar per falta<br />
de materials arqueològics, inscripcions o altres dades.<br />
Seguint el camí pel Barranc de la Fos cap a les Covetes, s’observen<br />
detalls de la sorprenent orografia i geologia de Bocairent. Es tracta<br />
d’un conjunt de plecs característics conseqüència del moviment<br />
tectònic que va originar la serra de Mariola. Destaquen els grans<br />
blocs de roca calcària, fàcil de modelar pels elements naturals i<br />
per l’home, que han donat lloc a un paisatge tan singular.
Per a saber més sobre Bocairent<br />
La serra de Mariola<br />
59<br />
La serra de Mariola pertany a set termes municipals (Bocairent, Alfafara, Agres, Muro de Alcoy,<br />
Cocentaina, Alcoi i Banyeres de Mariola) repartits entre les comarques del Comtat, l’Alcoià i la Vall<br />
d’Albaida.<br />
Mariola és famosa per la varietat i qualitat<br />
de les seues plantes aromàtiques i<br />
medicinals, però també per les innumerables<br />
troballes arqueològiques que<br />
testimonien la presència humana en la<br />
serra des d’antic, principalment al sud-est<br />
de la mateixa i en les proximitats del riu<br />
Vinalopó. Per tot això la serra va ser<br />
declarada per la Generalitat Valenciana<br />
parc natural l’any 2002.<br />
L’alineació de la serra de Mariola és uns<br />
dels últims contraforts de la serralada<br />
Bètica. Majoritàriament la serra està<br />
formada per materials calcaris, però la<br />
intensa activitat tectònica que la va afectar durant la seua formació ha donat lloc a paisatges molt<br />
variats. La serra de Mariola forma un plec anticlinal coronat per un encavalcament que forma un<br />
mantell de corriment. Les màximes altures es localitzen en el sector nord-oriental, caracteritzat per<br />
un paisatge més agrest. L’altura màxima de la serra és el Montcabrer, amb 1.390 m.
60<br />
Mapa del parc natural de la serra de Mariola<br />
Contesta a les preguntes triant l’opció que consideres correcta.<br />
Quin mineral és el més abrasiu a causa<br />
de la seua duresa?<br />
a. Ferro<br />
b. Granit<br />
c. Diamant<br />
Quin és el mineral usat en els rellotges<br />
moderns?<br />
a. Or<br />
b. Quars<br />
c. Plata<br />
Un parc natural és una zona amb<br />
característiques biològiques o paisatgístiques<br />
especials que mereixen una<br />
protecció destacada. A més, el parc<br />
complix amb determinades funcions<br />
socials (divulgació, investigació científica,<br />
excursionisme, etc.), sempre des<br />
del respecte per la conservació i manteniment<br />
de les seues qualitats.<br />
Quin mineral s’utilitza en la mina dels<br />
llapis?<br />
a. Carbó<br />
b. Pissarra<br />
c. Grafit<br />
Quin mineral s’utilitza per a escriure en<br />
la pissarra?<br />
a. Algeps<br />
b. Marbre<br />
c. Caolí<br />
Relaciona el nom dels minerals que has triat en la pregunta anterior amb la foto que els correspon.
En quin any van declarar parc natural la serra de Mariola?<br />
Quines característiques ha de tindre un paratge perquè el declaren parc natural?<br />
A quina gran serralada de la península Ibèrica pertany la serra de Mariola?<br />
L’aigua en la serra de Mariola<br />
En esta serra s’originen tres conques hidrogràfiques:<br />
la del Barxell-Serpis (amb<br />
importants corrents secundaris nascuts<br />
també en la serra, com el riu d’Agres),<br />
la del riu Clariano, afluent de l’Albaida i<br />
el Xúquer, i la del Vinalopó.<br />
Les aigües corrents d’una determinada<br />
zona tendixen a concentrar-se en uns<br />
cursos ben definits, formant una conca<br />
de drenatge més o menys ramificada en<br />
un riu i els seus afluents. Cada conca de<br />
drenatge o conca hidrogràfica està<br />
separada de les conques veïnes per les<br />
elevacions del terreny.<br />
Josep Antoni Cavanilles, el famós botànic<br />
il·lustrat, va destacar ja els importants<br />
aqüífers de Mariola en les seues Observacions<br />
sobre la Història Natural, Geografia,<br />
Agricultura, població i fruits del Regne de<br />
València (1795-1797):<br />
«És Mariola un de les principals muntanyes<br />
del regne, si només atenem a la<br />
seua altura i els seus vegetals; però és<br />
la primera i no n’hi ha cap altra igual<br />
si considerem les riqueses que proporciona<br />
als pobles fent córrer rius i fonts<br />
generoses pertot arreu.»<br />
61
62<br />
L’aigua, a mesura que es filtra per terra, troba diversos materials que tenen distintes permeabilitats<br />
i porositats, fins que troba una capa impermeable que li impedix el pas. L’aigua s’acumula i ocupa els<br />
espais buits dels materials (porus) fins a saturar-los. Tota esta zona saturada d’aigua es denomina<br />
aqüífer. La línia superior d’esta zona de saturació es denomina nivell freàtic i està sotmesa, en alguns<br />
casos, a la pressió atmosfèrica.<br />
Quan s’obri un pou fins a l’aqüífer, l’aigua ascendix fins una altura on la pressió de l’aigua i l’atmosfèrica<br />
s’igualen.<br />
A mesura que l’aigua es filtra en la terra, es poden arribar a eliminar part de les seues impureses,<br />
perquè queden retingudes. Així i tot, l’explotació excessiva dels aqüífers per a obtindre aigua per a<br />
l’agricultura, la indústria i el consum humà, així com la contaminació de les aigües subterrànies per<br />
abocaments, provoquen que en alguns llocs estes reserves d’aigua estiguen en perill.<br />
Quines tres conques fluvials s’originen en la<br />
serra de Mariola?<br />
Quins són els rius que naixen ací?<br />
La Pavana<br />
La serra de Mariola ha sigut font d’inspiració<br />
per a nombroses llegendes i cançons, com la<br />
famosa serra de Mariola. Curiosament, esta<br />
composició popular es relaciona amb una<br />
composició culta del segle xvi. Segons indica<br />
l’investigador Miguel Ángel Picó Pascual, hi<br />
ha una pavana que porta per títol Serra de<br />
Mariola i que va ser arreplegada per Claude<br />
Gervais, un compositor francés, en el seu<br />
llibre Livres de Danceries (París 1547-1566).<br />
Serra de Mariola<br />
Serra de Mariola<br />
Tota a floretes<br />
Tota a floretes sí,<br />
Tota a floretes no,<br />
Tota a floretes.<br />
A on van les socarraes?<br />
A on van les socarraes?<br />
A les fontetes<br />
A les fontetes sí,<br />
A les fontetes no,<br />
A les fontetes.<br />
Mentre els fadrins canten<br />
Mentre els fadrins canten<br />
Per les casetes<br />
Per les casetes sí<br />
Per les casetes no,<br />
Per les casetes.<br />
Omplint l’amada Serra<br />
Omplint l’amada Serra<br />
De cançonetes<br />
De cançonetes sí,<br />
De cançonetes no,<br />
De cançonetes
Què significa l’expressió «tota a floretes»?<br />
Per què fa referència la cançó a «les fontetes»?<br />
A què es referix quan parla de «casetes»?<br />
Fes un dibuix de Mariola plena de flors, com diu la cançó.<br />
63
64<br />
Flora<br />
La fama de la serra de Mariola es deu a la seua flora, ja que en les zones àrides el bosc és substituït<br />
per nombroses plantes adaptades a la sequedat del terreny.<br />
S’han catalogat més de 1.200 espècies de plantes, principalment aromàtiques i medicinals, com són la<br />
sàlvia de Mariola, el romer, el timó, la cua de gat, la camamilla borda, el lletimó, la pebrella, l’espígol,<br />
l’abellera, l’hipèric, el te de roca, etc. De l’aprofitament d’estes plantes aromàtiques (en un principi amb<br />
fins medicinals) s’obté un conegut licor, l’herbero o herberet. En la seua elaboració s’empra un<br />
mínim de quatre de les plantes següents: sàlvia, camamilla, poliol, marialluïsa, arrel de card sant, menta<br />
pebrera, cua de gat, fenoll, anís, melissa, serverola, sajolida, timó mascle, herba de Sant Guillem, timó<br />
o tomaní. Les plantes usades es cullen en la seua màxima floració; una vegada rentades s’introduïxen<br />
en un recipient en la mesura adequada i se li afig una mescla d’anís i aiguardent a una proporció del<br />
50% cadascun.<br />
Entre els arbres que cobrixen la serra trobem alguns de fulla perenne, com la carrasca i el pi blanc, i<br />
caducifolis com el freixe, l’auró i el roure xicotet.<br />
En les zones més humides i ombrejades trobem plantes arbustives com ara coscolls, ginebres, arç<br />
negre, albarzers, arç alb o rosers silvestres. A més, al costat dels densos boscos de pi blanc podem<br />
trobar bruc, argilagues, romers i estepes.<br />
Els boscos de fulla perenne tenen una vegetació que tolera o suporta els climes extrems, algunes<br />
vegades molt freds i altres molt càlids o amb molta humitat, per això tenen arbres de totes les grandàries.<br />
Les seues fulles són molt resistents al fred i a les fortes tempestes.<br />
Els arbres caducifolis tenen fulles que es desprenen o cauen en determinades èpoques de l’any. Estos<br />
boscos es troben en les regions de clima càlid que tenen una estació seca prou llarga durant la qual<br />
els arbres perden les fulles.<br />
Completa i escriu arbre o arbust al costat de cada espècie vegetal, segons les seues característiques:<br />
Ginebre:<br />
Carrasca:<br />
Estepa:<br />
Coscoll:<br />
Pi:<br />
Argilaga:
Col·loca el nom corresponent :<br />
Fulla composta- folíols- pecíol<br />
Limbe- revés- feix- marge<br />
Fulla simple- nervi principal<br />
65
66<br />
Fauna<br />
La serra de Mariola alberga una gran varietat d’animals. Entre els amfibis i els rèptils destaquen<br />
la granota i el renoc comú, la sargantana cuallarga, la sargantana cendrosa, el fardatxo ocel·lat, la<br />
colobra viperina, la colobra d’escala, la colobra bastarda, de ferradura o l’escurçó. Pel que fa a les<br />
aus, destaquen el pinsà, la perdiu, el verderol, el pit-roig, el carboner comú, el xiulet reial, etc. També<br />
es troben rapaços com l’àguila reial, l’àguila marcenca, l’aligot, el falcó pelegrí, l’astor, l’esparver, el<br />
soliguer comú, el mussol xic, el bagaleu, el mussol, l’òliba i el xot. Entre els mamífers cal destacar el<br />
conill, el gat salvatge, la fagina, la mostela, la geneta, el teixó, el rabosot i el porc senglar.<br />
Busca en la sopa de lletres set animals que viuen en la serra de Mariola.<br />
F A S I F C E O<br />
A X C N A R Q I<br />
L L O U R I B S<br />
C F A R D Ç F E<br />
O L I B A U E N<br />
P E G F T M J G<br />
O J T O X C H L<br />
W A S T O R V A<br />
E S P A R V E R<br />
Després de llegir el text, classifica els animals vertebrats que habiten estes muntanyes segons siguen<br />
mamífers, amfibis, rèptils o aus.<br />
MAMÍFERS AMFIBIS RÈPTILS AUS
Les neveres<br />
67<br />
Quan no existien els frigorífics, la conservació d’aliments es realitzava gràcies a la salmorra, els adobs,<br />
les conserves o l’aprofitament de la neu. Este últim sistema va ser la base per a un treball que va<br />
perviure fins el 1931. A pesar d’això, des de finals del segle xix la progressiva implantació de fàbriques<br />
de gel en diverses ciutats havia anat deixant de costat la xarxa de neveres artificials i la producció<br />
de gel.<br />
La nevera era un pou excavat en la terra que s’usava per a conservar la neu i poder comerciar amb<br />
el gel. Hi ha construccions de diferents dimensions: les més menudes tenen entre tres metres de<br />
diàmetre i quatre d’altura, mentres que les més grans arriben a tindre quinze metres de diàmetre per<br />
quinze d’altura. En alguns casos, les neveres disposen d’un sostre amb obertures per a la introducció<br />
de la neu i posteriorment l’extracció del gel. El mur de contenció solia tindre 60 cm de grossor.<br />
Les neveres es construïen preferentment a l’ombra d’una muntanya i s’orientaven al nord per a aconseguir<br />
tant d’aire i ombra com fóra possible. En les proximitats d’alguns pous es feien basses artificials<br />
que s’omplien d’aigua amb molt poca profunditat perquè a la nit, amb les gelades, l’aigua es convertira<br />
en gel. Les làmines de gel formades s’arreplegaven i es ficaven en els pous.
68<br />
Els murs de la nevera solen presentar diversos<br />
buits cecs en els quals s’instal·laven bigues de fusta<br />
per a formar una plataforma interior la finalitat de<br />
la qual variava. En alguns casos servia de magatzem<br />
i en altres era una espècie de bastida per a la construcció<br />
de la mateixa nevera.<br />
La coberta superior sol ser una volta semiesfèrica<br />
o rebaixada, amb nervis o sense nervis. En alguns<br />
casos presenten una forma cònica de falsa cúpula,<br />
coberta de teulada i recolzada sobre la prolongació<br />
exterior de les parets del pou. En les zones<br />
de muntanya, alguns pous no tenien coberta i una<br />
vegada omplits de neu, es recobrien amb fustes,<br />
branques, pedres i terra.<br />
En el fons del pou se situava el desaigüe, que<br />
actuava com a sistema de drenatge de la nevera.<br />
El terra o base del depòsit estava dissenyat en<br />
forma de pla inclinat per a afavorir l’eixida d’aigua<br />
cap a l’exterior o a un pou cec. Alguns desaigües<br />
presenten una porta o forat en la paret, que<br />
permet el pas d’una persona i servix com a túnel<br />
d’accés des de l’exterior.<br />
La neu es tirava per l’eixumenera i s’alternaven<br />
mantells de neu separats per palla per a aconseguir<br />
l’aïllament tèrmic. La neu es treia per davall, a<br />
través d’una canella de pedra.<br />
Els accessos més habituals al depòsit es practicaven<br />
en la part superior de la nevera i se segellaven<br />
posteriorment amb portes de fusta ajustades o<br />
lloses de pedra. En l’interior de la nevera i situada<br />
just damunt de les obertures laterals, es col·locava<br />
una bigueta de fusta encastada en l’arrancada de la<br />
volta que servia per a sostindre la corriola o politja i que permetia el descens a l’interior del pou per<br />
a extraure la neu.<br />
Els treballs en les neveres començaven a la primavera després de les últimes nevades. Tallaven la neu<br />
amb pales i la premsaven per a convertir-la en gel. En xafar-la, la neu es compactava amb una finalitat<br />
doble: per a disminuir el volum ocupat i perquè es conservara més temps en forma de gel. Després es<br />
cobria amb terra, fulles, palla o branques i es formaven capes d’un grossor homogeni.<br />
Ja a l’estiu, es tallaven blocs de gel que eren transportats amb cavalls o burros. El viatge es feia durant<br />
la nit per a evitar que es fonguera, fins als ports i nuclis urbans més pròxims on eren comercialitzats.<br />
La duresa del treball devia ser impressionant, ja que els nevaters (treballadors de la neu) no disposaven<br />
d’abrics i calçat modern i treballaven en condicions de fred intens acumulant la neu en els pous.<br />
L’activitat de les neveres és coneguda des de temps dels romans (el fred s’ha usat des de sempre amb<br />
propòsits curatius, per exemple), però va tindre un gran desenrotllament entre els segles xvi i xix.
69<br />
A més d’utilitzar-se per a conservar aliments i amb finalitat terapèutica, el gel s’usava per al consum<br />
d’aliments freds o gelats, tant sòlids com líquids. El Regne de València va ser un dels principals consumidors<br />
i productors de gel de la Península i des del port d’Alacant s’exportava neu a Eivissa i al nord<br />
d’Àfrica.<br />
Pel que fa a l’àrea de Bocairent, el flux<br />
comercial de la neu de Mariola es dirigia<br />
també a l’abastiment de ciutats com Xàtiva,<br />
Ontinyent, Gandia i altres poblacions de les<br />
comarques de la Vall d’Albaida, la Costera i<br />
la Ribera.<br />
Amb l’aparició dels frigorífics i la producció<br />
de gel en forma industrial es va evitar la<br />
dependència de la meteorologia. Quedaven<br />
llavors obsolets els magatzems de gel i de<br />
neu, així com les tècniques de recol·lecció,<br />
emmagatzematge, extracció i transport,<br />
per la qual cosa estes neveres van ser abandonades.<br />
En la serra de Mariola es poden trobar diferents exemples de la utilització d’estes neveres, com la Cava<br />
Arquejada. Es troba a 1.220 metres d’altitud sobre el nivell del mar, pròxima al refugi de muntanya<br />
del Montcabrer. Està excavada en gran part en la roca viva i les seues dimensions són 14 metres de<br />
diàmetre i uns 12 de profunditat (2.000 metres cúbics de capacitat). En els seus murs hi ha sis accessos<br />
utilitzats tant per a la introducció com per a l’extracció de neu en forma de blocs de gel.<br />
A més de la Cava Arquejada, en el terme municipal d’Agres es troben altres caves com la Cava de<br />
l’Habitació, de 1.500 metres cúbics.<br />
Observa el dibuix i consulta el text per a explicar com fabricaven gel en les neveres.
70<br />
Fixa’t en totes les neveres que hi ha en la serra de Mariola i indica a quina població pertany cadascuna.<br />
1. Cava de Sant Blai<br />
2. Nevera dels Teulares<br />
3. Nevera del Portell<br />
4. Les Covetes de Xàtiva<br />
5. Cava de la Masia dels arbres<br />
6. Cava del senyor Miquel<br />
7. Cava de les Eres<br />
Taller: el submarinista en la botella<br />
8. Cava del T<br />
9. Cava de l’Habitació<br />
10. Cava Arquejada<br />
11. Cava del Voltor<br />
12. Nevera<br />
13. Nevera<br />
14. Cava<br />
1. Posa plastilina en el forat d’un caputxó de bolígraf de manera que<br />
l’aire hi quede atrapat. Quan està ple d’aire, flota.<br />
2. Ompli completament una botella de plàstic i, amb atenció, posa a<br />
surar el caputxó amb la plastilina.
71<br />
3. Enrosca fort el tap i pressiona la botella: el caputxó se submergix com un bus. No obstant això,<br />
quan soltes la botella, el caputxó tornarà a pujar a la superfície.<br />
Quan estrenys la botella, la bambolla d’aire dins del caputxó es fa més xicoteta i no pot aguantar el<br />
pes de la plastilina. Esta és la raó per la qual el caputxó s’afona com un bus.<br />
Un iglú de reciclatge<br />
Podeu construir-ne un en classe amb garrafes de plàstic buides. Per a això vos indicarem els passos que<br />
cal seguir i els materials que heu d’utilitzar. Necessitareu 155 garrafes de plàstic blanc de la mateixa<br />
grandària, fil de colomer o corda per a unir-les i dos regles d’un metre que delimitaran la porta.<br />
Primer es construïx la base amb 23 garrafes<br />
unides amb la corda en forma circular; el<br />
regle servirà per a delimitar l’espai de la<br />
porta.<br />
La segona fila es construïx de la mateixa<br />
manera però amb 22 garrafes.<br />
En cada una de les següents files llevareu una<br />
garrafa cada vegada, fins que feu quatre files.<br />
L’altre regle l’usarem per a recolzar les<br />
garrafes que delimiten la porta en la quinta<br />
fila. A continuació col·loquem quatre files<br />
més llevant cada vegada garrafes per a<br />
tancar l’iglú.
72<br />
Enric Valor i les rondalles<br />
Enric Valor va nàixer a Castalla (l’Alcoià) l’any 1911 i va morir a València l’any 2000. Membre d’una família<br />
acomodada de propietaris rurals, va estudiar per a mestre mercantil i durant un temps va treballar en la<br />
indústria del calcer. En 1930, als dèneu anys d’edat, comença a Alacant la seua carrera com a periodista<br />
i escriptor en la redacció d’El Tio Cuc, un periòdic satíric d’ideologia republicana.<br />
Valencianista convençut, Enric Valor va destacar des de jove pel seu compromís ideològic; per això, va<br />
col·laborar amb la premsa valencianista i progressista de l’època, en revistes com ara La República dels lletres.<br />
Després de la guerra, va haver de restringir la seua activitat política i es va concentrar en l’obra literària.<br />
A principis dels anys cinquanta va començar a recopilar relats tradicionals, les seues conegudes Rondalles<br />
Valencianes (1950-1958).<br />
Les rondalles són una recopilació de contes, llegendes i narracions arreplegades per Enric Valor en<br />
les diferents comarques valencianes, que es transmetien de forma oral i a les quals va donar forma<br />
literària, de manera que va contribuir a difondre-les i preservar-les.<br />
A més de recopilar contes tradicionals, Enric Valor va destacar com a novel·lista, amb obres com<br />
L’ambició d’Aleix (1960), La idea de l’emigrant (1982) o les tres novel·les que integren l’anomenat Cicle de<br />
Cassana. També va ser un important gramàtic, que va contribuir a la pedagogia i la difusió de l’ús del<br />
valencià amb obres de caràcter divulgatiu.<br />
Tota la seua obra literària destaca per la riquesa del vocabulari, en particular les rondalles, que recreen<br />
la manera de parlar i les tradicions de moltes comarques valencianes, entre elles la Vall d’Albaida.<br />
No debades, en la rondalla titulada Esclafamuntanyes, Enric Valor situa l’acció a Bocairent. Així, segons<br />
afirma Jaume Blanc i Poveda en el seu llibre Les rondalles meravelloses i llegendes d’Enric Valor, l’autor fa<br />
referència a «els costums, creences, usos medicinals de les herbes, supersticions, pràctiques culinàries,<br />
oficis, celebracions locals». El mític regne de Bucària és Bocairent i el seu castell s’inspira en un casalot<br />
del segle xvi i xvii que era l’ajuntament i se situava en la Plaça major.<br />
Així descriu Enric Valor Bocairent:<br />
“Passada la carena, blanca, solitària, aparegueren unes carades que davallaven, amples i conreades<br />
al capdavall, fins a una fondalada preciosa, encara muntanyenca, que formava com un espaiós<br />
canalís de terres excel·lents, tot de pomerars i hortes, sucosos sembrats i rumboses masades. En una<br />
vora del canalís, damunt un muntijol de penya viva flanquejat per un seguit de precipicis inexpugnables,<br />
apareixia una alegre població, enmig de la qual destacava un edifici immens, ja palesant de<br />
lluny que devia de ser tot de nobles materials”.<br />
La rondalla conta la història de quatre germans que, cansats de treballar la terra, s’adjudiquen un ofici,<br />
aprofitant les qualitats físiques de cada u, i segons l’ocupació que tenen: Esclafamuntanyes, Arrancapins,<br />
Plegallana i Passaponts.<br />
En el seu recorregut per aquelles terres descobrixen un castell al qual no havia volgut entrar ningú mai,<br />
perquè es deia que passaven coses estranyes en el seu interior. Sense fer cas, decidixen passar allí una<br />
temporada i coneixen un gegant que els conduïx a un lloc on hi havia éssers encantats per ell, alguns<br />
convertits en animals, altres en estàtues… A este lloc encantat s’accedia per una espècie de porta que<br />
hi havia en el terra del castell. Només Esclafamuntanyes es va atrevir a baixar i a lluitar contra diversos<br />
éssers animats per a desencantar tres princeses que havien sigut convertides en estàtues pel gegant.<br />
Va disposar de l’ajuda dels seus germans, que li tiraren una corda des de dalt i li ajudaren a rescatar-les<br />
una a una, portant-les de nou a sa casa.
73<br />
Quan Esclafamuntanyes va voler eixir els seus germans no el van ajudar i va aconseguir escapar d’aquell<br />
món amb l’ajuda d’una àguila.<br />
El gegant es va convertir en l’amo d’Esclafamuntanyes i el va ajudar a anar a Bucària, on vivien<br />
les princeses. Dos d’elles s’havien casat amb dos dels seus germans, però encara en quedava una:<br />
Rosa Darrerina, qui s’havia negat a casar-se amb el tercer dels germans ja que s’havia enamorat<br />
d’Esclafamuntanyes. Al final, i després de passar moltes proves, va aconseguir la mà de la princesa.<br />
Encara que Enric Valor va fixar la història d’Esclafamuntanyes de manera literària, este personatge<br />
existix en moltes altres tradicions valencianes i europees. Els personatges tenen noms que són<br />
paraules compostes. Si unixes les paraules següents formaràs el nom de tres personatges que apareixen<br />
en una obra de l’escriptor castellonenc Josep Pasqual Tirado, que conta una història semblant a la<br />
d’Esclafamuntanyes:<br />
Tossals Pinyols<br />
Traga Tomba<br />
Núvols Bufa<br />
Indica amb quina classe de paraules s’han format els noms dels personatges de la rondalla Esclafamuntanyes:<br />
Fixa’t en esta fotografia de Bocairent i intenta descriure el poble d’una manera literària, com fa Enric<br />
Valor en el fragment que has llegit.
74<br />
Moros i Cristians en honor a Sant Blai<br />
Bocairent celebra del 2 al 5 de febrer les Festes de Moros i Cristians, la seua festa major, l’origen de<br />
la qual data de 1860. Se celebren en honor de Sant Blai, patró de la ciutat des de 1632. En l’escenari<br />
privilegiat del barri medieval discorren els actes més significatius de la celebració.<br />
Declarades d’Interés Turístic Nacional, en les festes de Moros i Cristians de Bocairent participen nou<br />
filaes: cinc cristianes (Españoletos, Granaders, Contrabandistes, Suavos i Estudiants) i quatre mores<br />
(Moros vells, Moros marins, Marroquins i Mosqueters).<br />
El dia 1 de febrer comencen les festes amb una peculiar desfilada nocturna denominada Nit de les<br />
Caixes, a causa dels nombrosos tambors i fanals amb què els festers recorren els carrers de la vila,<br />
abillats amb la tradicional manta bocairentina, en honor al seu patró.<br />
El dia 2 té lloc l’Entrà, consistent en una fastuosa desfilada de totes les filaes al ritme de pasdobles i<br />
marxes mores i cristianes, acte en què es pot observar el gran desplegament de mitjans usats per la<br />
població. Inicien la desfilada els cristians i, per a finalitzar, a la caiguda de la nit, té lloc la desfilada del<br />
bàndol moro.<br />
El dia 3, festivitat de Sant Blai, la jornada comença amb una matinera diana, a la que seguix, més tard, una<br />
missa solemne. A la vesprada la processó gira entorn de la relíquia, la imatge i el Guió del Sant patró.<br />
El dia 4, dia de Moros i Cristians, comença amb batalles d’arcabusseria entre els dos bàndols, i culmina<br />
amb les Ambaixades, que són l’escenificació del parlament entre moros i cristians per a la conquesta<br />
del castell. Al matí els moros s’apoderen de la fortalesa, i a la vesprada la conquisten els cristians.<br />
Imagina que els teus amics i tu formeu part d’una filà. Dissenya el vostre escut per a celebrar la festa<br />
de moros i cristians.
Panets de Sant Blai<br />
Per a fer estos panets necessitaràs farina de<br />
blat, rent, aigua, sal, oli i llavoretes. Es fa un<br />
forat en el centre de la farina i afegim aigua<br />
amb sal i rent. Ho pastem i afegim l’oli i les llavoretes.<br />
Una vegada ben pastat ho deixem en<br />
repòs perquè es faça bona massa. Després es<br />
fan boles amb la massa, s’esclafen i les punxem<br />
perquè no omplin molt. Finalment es cou al<br />
forn igual que el pa.<br />
75<br />
Estos són els escuts pertanyents a les diferents filaes: relaciona cada escut amb la filà a la qual pertanyen,<br />
tenint en compte que les cinc primeres són les del bàndol cristià.<br />
1<br />
1<br />
4<br />
7<br />
6<br />
2<br />
7<br />
2<br />
5<br />
8<br />
3<br />
8<br />
4<br />
3<br />
6<br />
9<br />
9<br />
5
76<br />
Plaça de bous<br />
Rafael Molina Sánchez, anomenat<br />
Lagartijo, va ser un torero nascut a Còrdova<br />
el 27 de novembre de 1841 i a morir en la<br />
mateixa ciutat l’1 d’agost de 1900.<br />
La plaça de bous de Bocairent es va construir en<br />
1843. Davant de la crisi econòmica, un empresari<br />
establit en el municipi, Manuel López Rovira, va<br />
promoure que els obrers de la seua fàbrica de<br />
draps construïren la plaça. Així, un nombrós<br />
grup de veïns es va enfrontar amb èxit a la difícil<br />
tasca de desmuntar una muntanyeta rocosa<br />
anomenada la Serreta. A l’estil constructiu dels<br />
amfiteatres romans, gran part de la plaça, des de<br />
les grades fins als propis refugis, va ser excavada<br />
en la penya mateixa amb pics i pales. La part de<br />
Sol no és de roca viva, sinó que està construïda<br />
per a donar forma circular a la plaça. La plaça té<br />
una graderia, una llotja (on es troba el relleu de<br />
Lagartijo), sis corrals, una capella i una infermeria.<br />
Es pot accedir a totes les parts a peu pla.<br />
El resultat d’aquella obra roman al cap de més<br />
d’un segle i mig: una magnífica plaça de bous, amb<br />
capacitat per a més de quatre mil espectadors, adaptada a la forta irregularitat del terreny. En este<br />
recinte se celebren tant corregudes de bous i corregudes de jònecs com altres espectacles musicals<br />
i culturals.<br />
L’origen de les places de bous es remunta a l’antiguitat, ja que els circs romans i els actes que allí se<br />
celebraven tenien característiques semblants a les de les actuals places de bous (de fet la plaça de bous<br />
de Nimes, França, és un amfiteatre romà).<br />
Durant l’establiment de la tauromàquia en la península<br />
Ibèrica estos recintes no van ser utilitzats<br />
per a estos esdeveniments. Quan les festes<br />
taurines eren principalment realitzades a cavall,<br />
els espectacles eren públics i es realitzaven en<br />
les places de les ciutats. Només en el segle xviii,<br />
a l’evolucionar el toreig cap a la faena a peu amb<br />
el sorgiment de figures com ara Costillares,<br />
Pedro Romero i Pepe-Hillo i davant del desorde<br />
regnant durant estes festes, es fa imperant la<br />
creació d’espais que albergaren apropiadament<br />
el públic. De fet, després de ser autoritzada<br />
en 1730 la construcció de la plaça de bous<br />
de la Real Maestranza de Caballería de Sevilla<br />
per a realitzar corregudes de bous, el cós original<br />
tenia forma rectangular, i no es va començar<br />
l’estructura circular actual fins al cap de tres<br />
anys.
Mira el dibuix i relaciona el nom de les diferents parts que té una plaça amb la seua ubicació.<br />
Llotges<br />
Corrals<br />
Contrabarrera<br />
Carreró<br />
Presidència<br />
Barrera<br />
Porta de quadrilles<br />
Tendido baix<br />
Torils<br />
Refugi<br />
77<br />
Pati d’arrossegament<br />
Pati de cavalls<br />
Tendido alt
78<br />
Amb quin festeig de l’antiguitat es poden relacionar les corregudes de bous?<br />
Quina va ser la primera plaça que es va construir a Espanya?<br />
Per què es va regular esta festa?<br />
Per què es va construir la plaça de bous de Bocairent?<br />
Investiga quin escultor va fer el relleu que presidix la llotja d’autoritats i digues el seu nom.<br />
Observa els cartells que hi ha en la capella de la plaça de bous i digues el nom d’algunes de les figures<br />
del toreig que han participat en els festejos de la plaça.
La festa de les tres llums<br />
Monestir rupestre<br />
79<br />
Esta festa se celebra a la primavera i commemora un fet singular ocorregut a Bocairent en el segle xvi.<br />
Al cap de més de cent anys, fra Tomàs Ferré va fixar per escrit esta llegenda per a explicar l’origen<br />
de la fundació de l’ermita del Sant Crist. Segons este relat, l’any 1536 dos pelegrins es van acostar<br />
repetidament pel poble, suggerint als veïns la construcció d’un santuari al capdamunt de la muntanya<br />
que rodeja la població. Els veïns s’excusaven per la falta de diners a causa de la recent construcció<br />
de l’església parroquial. Al poc de temps apareixen a la nit tres llums en la part alta de la muntanya.<br />
Davant d’este succés els veïns van creure que eren àngels d’incògnit enviats per Déu i, immediatament,<br />
es va començar la construcció de l’ermita del Sant Crist.<br />
Encara que l’actual edifici del convent de les Agustines té un notable interés, la construcció que<br />
alberga en les seues entranyes té encara més valor. Es tracta d’un antic convent subterrani que es va<br />
excavar en la roca i que es va tancar en el segle xviii.<br />
La història es remunta a l’any 1556, quan el sacerdot Melcior Ferré va aconseguir el permís de l’orde<br />
de Sant Agustí per a construir un monestir per a unes futures religioses. Es va buscar un recinte<br />
adequat i, bé partint de zero, bé aprofitant alguna cavitat prèvia, es va excavar el monestir en la roca.<br />
El 10 de març de 1556 van arribar a Bocairent sis monges procedents del convent de l’Esperança<br />
de València, encara que no van ocupar el convent fins al 10 d’octubre del mateix any. El monestirconvent<br />
es va posar davall de l’advocació de la «Sacratíssima Verge Maria del Dolors i dels Benaventurats<br />
Reis Mags». L’any 1700 es va segellar la cambra rupestre i es va construir el segon convent, que<br />
donaria pas en 1902 a l’actual monestir.
80<br />
Quan el visitant entra en la capella no pot ocultar la seua sorpresa<br />
davant d’un conjunt rupestre perfectament conservat. Es tracta<br />
d’un recinte de 48 metres quadrats, tallat en la roca, amb els seus<br />
sostres esculpits a manera de motlures realitzades amb una gran<br />
precisió. Hi ha diverses estances comunicades i una espècie de<br />
gran campana o respirador que ix a l’exterior (la gran eixumenera<br />
troncocònica d’uns 10 m d’altura que estava oberta en la seua<br />
part superior).<br />
En l’interior del convent, els visitants poden contemplar l’església,<br />
utilitzada per les monges tal com estava fins al 1700 i com a lloc<br />
d’oració fins a 1900.<br />
Fruit de l’austeritat de l’època, les germanes van viure els vint<br />
primers anys de fundació del convent en unes dependències caracteritzades<br />
per la falta de llum solar i humitat. Passades estes dos<br />
primeres dècades, les religioses van deixar les cel·les rupestres<br />
per a habitar en la casa que mossén Melcior Ferré els havia deixat<br />
al morir. Estos dos habitatges estan just damunt del convent<br />
primitiu i es comuniquen en el subterrani.<br />
Per curiositat, pregunta al guia quant de desnivell hi ha des de l’entrada fins a la cuina del monestir.<br />
Per què creus que este convent rep el nom de «monestir rupestre»?<br />
Marca el recorregut que realitzes en la visita al monestir des de l’entrada. Assenyala en quina dependència<br />
estan les tres portes rectangulars tallades en pedra.
2<br />
1<br />
4<br />
3<br />
81<br />
Explica quina era la funció que tenia cada un dels habitacles que sí es troben en el monestir rupestre.<br />
Molí de batan<br />
5<br />
6<br />
9<br />
13<br />
11 12<br />
10<br />
14<br />
8<br />
7<br />
Compara un altre monestir que hages visitat amb<br />
este i anota aquelles dependències que no has trobat.<br />
Utilitza el dibuix com a referència.<br />
1. Església<br />
2. Claustre<br />
3. Hospederia<br />
4. Quadres<br />
5. Cel·les<br />
6. Porteria<br />
7. Escola exterior<br />
8. Tallers<br />
9. Refectori<br />
10. Scriptorium<br />
11. Sala Capitular<br />
12. Cuina<br />
13. Graner i magatzem<br />
14. Noviciat<br />
La paraula batà o batan (batán en castellà) es referix a una màquina que servix per a netejar o consolidar<br />
la tela teixida per mitjà de la pressió de martells o cilindres. L’origen d’este terme no està clar.<br />
Algunes teories el relacionen amb el francés battant, derivat de battre (‘batre’), mentres que altres<br />
consideren que la paraula prové de l’àrab battan, que es referix al mateix concepte.<br />
El molí de batan és una de les primeres màquines que s’introduïx en l’elaboració de teixits. Les grans<br />
maces del molí es movien per mitjà de l’energia hidràulica. El batanatge o enfeltrament es realitzava<br />
quan les mantes, teles o draps teixits havien de tindre una major resistència o consistència. Els teixits<br />
de llana, principalment grossos, es colpejaven en els batans mentres es netejaven i es desgreixaven per<br />
a aconseguir una major qualitat i durabilitat. En el procés de cardar, filar i fer les madeixes de llana,<br />
esta es greixava amb oli d’oliva o sagí, perquè no es deterioraren les fibres.<br />
Les teles es col·locaven en l’interior d’una pila doblegades en zig-zag, eren remullades constantment i<br />
es canviaven de posició, perquè el batanatge fóra més uniforme.<br />
El procés durava unes 24 hores, i era realitzat pel bataner. A vegades, no sols s’encarregava de vigilar<br />
el funcionament, sinó que també havia de reparar la màquina quan era necessari.<br />
Les peces batanades reduïxen la seua longitud segons el teixit o la llana usada. Acabat el batanatge, per<br />
a llevar-los les arrugues, les peces es col·locaven sobre una gran llosa de pedra i les colpejaven amb<br />
una pala de fusta anomenada solera. A continuació es posaven a assecar.<br />
El batan hidràulic apareix a Europa durant l’Edat Mitjana. El primer molí de teixits o batan a què es<br />
fa referència en el terme de Bocairent era anterior a 1421 i es trobava en el riu Vinalopó. En 1453 hi<br />
ha constància de l’existència de dos molins en el Barranc de la Fos. Els molins eren monopolis de la<br />
corona que els arrendava a les famílies més benestants de la vila. Estes màquines van estar en ús a<br />
Espanya fins a finals del segle xix.
82<br />
Glossari<br />
Aqüífer: formació geològica constituïda per materials<br />
geològics permeables amerats d’aigua i rodejats<br />
per roques impermeables.<br />
Argolla: cércol gros, generalment de ferro, que<br />
servix per a amarrament o d’agafador.<br />
Barrina: forat farcit d’un explosiu per a volar alguna<br />
cosa.<br />
Barroc: moviment que es dóna en el món de l’art<br />
des del final del segle xvi fins a la mitat del xviii. Es<br />
tracta d’un estil complex, conseqüència de la crisi<br />
religiosa, política i ideològica que va patir Europa al<br />
llarg d’aquell període. Expressa una sensibilitat que<br />
tendix a allò emotiu i desbordant, a la teatralitat i el<br />
gust per l’exageració i l’efectisme.<br />
Batle: càrrec administratiu al servici del senyor en<br />
l’antiga Corona d’Aragó. Després de la Nova Planta,<br />
les seues funcions van ser assumides en part pels<br />
alcaldes. Per extensió, actualment la paraula batle s’usa<br />
en alguns llocs, com les Illes Balears, per a referir-se<br />
a l’alcalde.<br />
Calitja: existència de partícules molt xicotetes de<br />
pols o arena en suspensió en l’atmosfera.<br />
Cardador: persona que carda les fibres tèxtils, antigament<br />
amb la flor d’un card o amb un raspall de pues<br />
de fil d’Aram.<br />
Carta de Poblament: document pel qual els reis<br />
i els senyors laics o eclesiàstics atorgaven una sèrie<br />
de privilegis a grups poblacionals, a fi d’obtindre la<br />
repoblació de certes zones d’interés econòmic o estratègic<br />
durant la conquesta cristiana d’al-Àndalus.<br />
Cellini, Benvenuto (Florència, 3 de novembre<br />
de 1500 - 13 de febrer de 1571): va ser un escultor,<br />
gravador i escriptor. Es va convertir en un dels<br />
orfebres més importants del Renaixement italià i va<br />
realitzar monedes llaurades, joies, gerros i adorns<br />
exquisits.<br />
Cenobi: monestir.<br />
Crugia: espai entre dos murs de càrrega.<br />
Conca hidrogràfica: territori les aigües del qual<br />
afluïxen totes a un mateix riu, llac o mar.<br />
Conca sedimentària marina: lloc de la plataforma<br />
continental on van a parar gran quantitat de<br />
materials detrítics transportats pels rius i sedimentats<br />
en el mar.<br />
Demografia: ciència que estudia estadísticament<br />
l’estructura i la dinàmica de les poblacions humanes i<br />
les lleis que regixen estos fenòmens.<br />
Rosada d’hivern: capa de gel cristal·lí que es<br />
forma sobre superfícies exposades a la intempèrie i<br />
que s’han refredat prou com per a provocar la congelació<br />
de la rosada o del vapor d’aigua contingut en<br />
l’aire.<br />
Etnologia: branca de l’antropologia que estudia<br />
sistemàticament i comparativament les ètnies i les<br />
cultures dels pobles.<br />
Folíol: cada una de les fulles xicotetes que formen<br />
una fulla composta.<br />
Galera: embarcació que s’impulsava a rem i a vela.<br />
Era llarga i estreta i a penes sobreeixia un metre i<br />
mig de l’aigua, tenia una sola coberta i desplaçava<br />
unes tres-centes tones. Els rems de les galeres eren<br />
enormes, de fins a dotze metres de longitud i cent<br />
trenta quilos de pes.<br />
Galiassa: grans galeres de fins a 1500 tones i unes<br />
cinquanta peces d’artilleria. En la pràctica, les galiasses<br />
resultaven pesades i difícils de maniobrar, fins al punt<br />
que havien de ser remolcades a la zona per galeres.<br />
Grau Celsius: el grau Celsius, representat com °C,<br />
és la unitat creada per Anders Celsius en 1742 per a<br />
la seua escala de temperatura. És una de les unitats<br />
derivades del Sistema Internacional d’Unitats. En l’actualitat<br />
es definix a partir del grau kelvin.<br />
Grau Fahrenheit: és la unitat de temperatura<br />
proposada per Gabriel Fahrenheit en 1724. És representat<br />
com °F.<br />
Grau Kelvin: és la unitat de temperatura de l’escala<br />
creada per William Thomson l’any 1848, sobre la base<br />
del grau Celsius.<br />
Guerra de Successió: conflicte internacional per<br />
la successió al tron de la corona hispànica després<br />
de la mort de l’àustria Carles II, a qui va succeir<br />
finalment Felip V, cosa que va suposar l’entrada de la<br />
Casa de Borbó en la corona. A més, el conflicte es va
convertir en una guerra civil en la Corona d’Aragó,<br />
que va perdre la legislació foral que la caracteritzava a<br />
partir de les reformes institucionals promogudes pels<br />
Decrets de Nova Planta del rei Felip V.<br />
Guerres Carlines: sèrie de guerres civils que van<br />
marcar la història espanyola del segle xix a l’enfrontar<br />
a dos opcions dinàstiques i polítiques: el carlisme,<br />
partidari de la causa de Carles Maria Isidre de Borbó,<br />
i el liberalisme, favorable a la causa d’Isabel II.<br />
Jaciment: concentració de restes d’activitat humana<br />
(arqueològic), de roques (geològic) o de fòssils (paleontològic).<br />
Joan de Joanes (Font de la Figuera 1523 - Bocairent<br />
1579): Nom pel qual es coneix Vicent Joan Macip, va<br />
ser un pintor espanyol del renaixement fill de Vicent<br />
Macip.<br />
Joan de Ribera (Sevilla, 1532 – València, 1611):<br />
D’extracció social noble, son pare, Per Afán de Ribera,<br />
era virrei de Nàpols. Quan tenia 12 anys d’edat, va ser<br />
enviat per la seua família a realitzar estudis en la Universitat<br />
de Salamanca, primer de lleis i més tard de<br />
teologia. Va finalitzar la seua formació en 1557, any en<br />
què també va ser ordenat sacerdot i va obtindre una<br />
càtedra de Teologia en aquell centre. Va exercir com<br />
a docent fins el 1562, data en què, amb la proposta<br />
prèvia de Felip II i quan tenia 30 anys d’edat, el papa<br />
Pius IV el va nomenar bisbe de Badajoz.<br />
Keuper: període geològic pertanyent a la tercera<br />
etapa del triàsic.<br />
Limbe: part eixamplada i aplanada de les fulles.<br />
Maçoneria: obra feta amb pedres desiguals<br />
ajustades i unides amb argamassa sense un orde<br />
establit.<br />
Manufactura: transformació de matèries primeres<br />
en productes acabats per a la seua venda.<br />
Mas: construcció rural, que té els seus orígens en les<br />
antigues vil·les romanes. Es tracta de construccions<br />
aïllades, lligades sempre a una explotació agrària o<br />
ramadera de tipus familiar.<br />
Monestir rupestre: casa o convent excavat en la<br />
roca, on viu una comunitat de religiosos o religioses<br />
d’una orde, que sol situar-se fora d’una població.<br />
Neolític: etapa de la prehistòria caracteritzada per<br />
l’ús d’estris de pedra polida. És el període en què<br />
apareix l’agricultura i la ramaderia.<br />
83<br />
Paleolític: etapa de la prehistòria caracteritzada<br />
per l’ús d’estris de pedra tallada. Es tracta del període<br />
més llarg de la història del ser humà.<br />
Pantocrator: terme que significa «totpoderós»<br />
en grec i que en l’art bizantí i romànic representa el<br />
Salvador assentat, beneint, i enquadrat en una corba<br />
tancada en forma d’ametla.<br />
Pavana: dansa cortesana del segle xvi, caracteritzada<br />
per la serietat i els moviments pausats amb què<br />
s’executa.<br />
Pecíol: peduncle o espècie de cuet de la fulla per mitjà<br />
del qual s’unix a la tija.<br />
Plec: deformació de les capes geològiques com a<br />
conseqüència de la pressió tectònica efectuada sobre<br />
roques plàstiques que, en compte de fracturar-se,<br />
es pleguen. El plec convex s’anomena anticlinal i el<br />
còncau, sinclinal.<br />
PVC: sigles de PoliClorur de Vinil (de l’anglés Polyvinyl<br />
Chloride). Es presenta com un material blanc que<br />
és utilitzat en estat rígid, per a envasos, finestres,<br />
canonades, o en estat flexible per a cables, joguets,<br />
calçats, paviments, recobriments, sostres tensats…<br />
Raspador: instrument que servix per a raspar, i especialment<br />
el que es compon d’un mànec i una fulla<br />
xicoteta amb forma de ferro de llança.<br />
Relleu kàrstic: relleu que es forma sobre roques<br />
calcàries, caracteritzat pels processos de dissolució<br />
produïts per l’aigua.<br />
Sorolla i Bastida, Joaquim (València, 27 de<br />
febrer de 1863 - Cercedilla, 10 d’agost de 1923):<br />
Pintor i artista gràfic espanyol. Va ser un dels pintors<br />
espanyols més prolífics, amb més de 2.200 obres catalogades.<br />
Taifes: regnes en què es va dividir el califat de<br />
Còrdova després de l’enderrocament del califa<br />
Hisham III (de la dinastia omeia) i l’abolició del califat<br />
en 1031.<br />
Tauromàquia: art, tècnica i regles del toreig.<br />
Te Deum: himne cristià d’acció de gràcies que<br />
s’inicia amb el vocatiu Te Deum, expressió llatina que<br />
significa «a tu, Déu».
84<br />
Bibliografia i recursos d’internet<br />
ALBUIXECH, M.; DOMÉNECH, R. (2005). «Cavas de la Sierra Mariola», Festes a Sant Blai, Bocairent.<br />
AUTORS DIVERSOS (20<strong>06</strong>). Patrimoni cultural, arquitectura rural. I Jornades del Parc Natural de la Serra de<br />
Mariola. València: Generalitat Valenciana.<br />
BELDA Antolí, A.; BELLOD Calabuig, F. (20<strong>06</strong>). Plantas medicinales de la Sierra de Mariola. Alacant: Publicacions<br />
de la Universitat d’Alacant.<br />
BOIRA Muñoz, P.; TORMO Bataller, X. (2005). «Neveres i comerç de la neu a la vila de Bocairent», Festes a<br />
Sant Agustí, Bocairent.<br />
CAVANILLES, Antoni Josep (1995). Les observacions de Cavanilles dos-cents anys després. València: Fundació<br />
Bancaixa.<br />
OLLER, M.T. (1960). Canciones y danzas de la Sierra de Mariola. València: Alfons el Magnànim.<br />
SENDRA Bañuls, Fernando (1998). Molins d’aigua a la Vall d’Albaida. Ontinyent: Caixa d’Estalvis d’Ontinyent.<br />
SIMANCAS, Manuel G. (2008). Les Casetes dels Moros del alto Clariano. Bocairent: Ajuntament de Bocairent.<br />
[Reedició de l’original de 1918]<br />
SOLER, Abel (2002). Castells i palaus de la Vall d’Albaida. Ontinyent: Caixa d’Estalvis d’Ontinyent.<br />
SOLER, Abel; Ferré, Josep A. (2003). Història de la vila de Bocairent. Bocairent: Ajuntament de Bocairent.<br />
TORTOSA i Pastor, P. (2000a). La comarca de la Vall d’Albaida. Paisatges, cultura i medi ambient. Ontinyent:<br />
Mancomunitat de Municipis de la Vall d’Albaida.<br />
TORTOSA i Pastor, P. (2000b). La comarca de la Vall d’Albaida, ecoguia d’itineraris ambientals i culturals.<br />
València: Tàndem.<br />
Ajuntament de Bocairent: www.bocairent.es<br />
Turisme de Bocairent: www.turismo.bocairent.es<br />
Federació Valenciana de Municipis i Províncies: www.fvmp.es<br />
Parcs Naturals de la Generalitat Valenciana: http://parquesnaturales.gva.es/
TOUR D’OFERTES CULTURALS<br />
GUIES DIDÀCTIQUES<br />
TÍTOLS PUBLICATS<br />
I. ALPUENTE<br />
2. CARCAIXENT. La ruta de la taronja<br />
3. MANISES. Museu de la ceràmica<br />
4. ALBAIDA<br />
5. AIELO DE MALFERIT<br />
6. COFRENTES<br />
7. OTOS<br />
8. BOCAIRENT<br />
Ajuntament de Bocairent