You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
<strong>El</strong> <strong>Kurdistan</strong> <strong>turc</strong> <strong>amb</strong> <strong>motxilla</strong><br />
Text: Ignasi Dies<br />
Fotografies: Ignasi Dies i Rosa Lloveras<br />
Aquest escrit vol fugir de les anàlisis complexes. Únicament pretén ser un recull d’impressions,<br />
anècdotes i converses de dos viatgers <strong>amb</strong> <strong>motxilla</strong>: la meva dona, la Rosa, i servidor, l’Ignasi,<br />
durant el seu recorregut de gairebé quatre setmanes l’estiu de 2007 per una zona del planeta<br />
silenciada i oblidada. Mitjançant aquest diari de viatge es vol contribuir a eliminar prejudicis<br />
sobre aquesta terra tot animant la gent a visitar els seus racons i conèixer la seva gent.<br />
Aquesta empresa no amagarà cap tipus de perill sempre i quan s’utilitzi el seny i s’eviti aixecar<br />
suspicàcies.<br />
<strong>El</strong> <strong>Kurdistan</strong> de Turquia, com s’anirà comprovant, no està gens preparat per rebre estrangers<br />
per la qual cosa el viatge necessitarà d’un mínim de planificació. És realment difícil trobar-hi<br />
persones que no parlin res més que no sigui <strong>turc</strong> o kurd, per la qual cosa un diccionari<br />
d’imatges, llapis i llibreta són indispensables. Malgrat tot, el transport públic és certament de<br />
qualitat i totes les ciutats tenen una otogar (estació d’autobusos) <strong>amb</strong> connexions a tots els<br />
racons del país. Només existeix un problema: fora de les rutes principals cal negociar <strong>amb</strong><br />
taxistes per visitar llocs remots.<br />
<strong>El</strong> nostre veritable desig és que després de la lectura d’aquest diari us animeu a viatjar al<br />
<strong>Kurdistan</strong>. Si finalment us decidiu, sapigueu que en el CIRK, Centre d’informació i recerca<br />
sobre el poble kurd (www.justiciaipau.org/cirk), hi ha un equip de persones disposades a<br />
assessorar-vos.<br />
1<br />
Antep<br />
Nemrut<br />
Sümela<br />
Trabzon<br />
Kars Ani<br />
Erzurum<br />
Doğubayazit<br />
Tatvan<br />
Diyarbakir<br />
Hasankeyf<br />
Urfa<br />
Midyat<br />
Mardin<br />
Van<br />
Hakkari
Istanbul: “Asia a una banda, a l’altra Europa”<br />
<strong>El</strong> primer contacte <strong>amb</strong> el <strong>Kurdistan</strong> el tenim a Síria, l’any 2005, camí de les ruïnes hitites d’Ain<br />
Dara, prop d’Alep. Una de les poques coses en espanyol que ens sap dir el taxista sobre els<br />
llogarrets de la zona, certament degradats, és: “kurdo, cabeza piedra”. Aquesta frase serà<br />
durant molt de temps l’única informació sobre el terreny de què disposarem sobre aquest poble<br />
oblidat...<br />
<strong>El</strong> nostre viatge pel <strong>Kurdistan</strong> de Turquia l’iniciem precisament a la ciutat del planeta on viuen<br />
més kurds: Istanbul. Allà s’hi concentren entre 3 i 4 milions, localitzats en els gegantins i sovint<br />
degradats barris dels afores d’aquesta megalòpolis de 10 milions d’habitants. És la tercera<br />
vegada que aterrem en aquesta ciutat i com que ja la tenim molt per la mà focalitzem els<br />
esforços en explorar els seus racons menys coneguts. La ciutat s’està modernitzant a correcuita,<br />
sovint només per mostrar el seu aparador turístic, i és per això que està perdent una part<br />
del seu encant oriental. Durant un parell de dies ens perdem pels barris habitats per les<br />
minories oficialment acceptades a Turquia: jueus, grecs i armenis. Precisament en el Sentro<br />
Sefardí (www.istanbulsephardiccenter.com) tenim el gust d’escoltar contes picants en<br />
judeoespanyol mentre ens reconeixen que el tracte que reben les minories “tolerades” per part<br />
del govern <strong>turc</strong> és clarament discriminatori en tots els nivells. Tot navegant pel Corn d’Or<br />
constatem el gran nombre de vaixells de guerra de països de la OTAN que hi ha ancorats i és<br />
que aquest punt té un gran valor estratègic per a l’Aliança Atlàntica ja que pel Bòsfor passa<br />
bona part del petroli del Càucas i del sud de Rússia camí dels països més rics. No és<br />
d’estranyar, doncs, que la Turquia laica sunnita gaudeixi de tan bones relacions <strong>amb</strong> la<br />
civilització cristiana...<br />
Anem t<strong>amb</strong>é al darrera de la nombrosíssima comunitat alevi, <strong>turc</strong>s xiïtes seguidors d’un místic<br />
musulmà del segle XIII, coneguts per la seva heterodòxia religiosa i la seva visió laica i<br />
comunista de la societat, cosa que els ha portat a defensar històricament les reivindicacions<br />
dels kurds. Tenim moltes ganes de presenciar una cerimònia religiosa alevi, caracteritzada pel<br />
fet que no es realitza en una mesquita, no hi ha separació de sexes, les dones preguen <strong>amb</strong> el<br />
cap descobert i fins hi tot s’hi dansa, però finalment no aconseguim cap contacte i ho hem de<br />
deixar per una altra ocasió.<br />
Per començar a prendre contacte <strong>amb</strong> el <strong>Kurdistan</strong> fem una visita al Mezopotamya Kultur<br />
Merkezi (MKM), situat en ple carrer Istiklal, enmig de Beyoğlu, el barri més occidentalitzat de la<br />
ciutat. Les persones que parlen alguna llengua que no sigui kurd o <strong>turc</strong> estaran uns dies fora<br />
per la qual cosa girem cua i ens dirigim al centre d’operacions de la intel·lectualitat kurda:<br />
l’Institut Kurd d’Istanbul (www.enstituyakurdi.org). Així com al MKM es toquen més els temes<br />
polítics, a l’Institut Kurd es prioritzen els aspectes culturals. Es troba en el cèntric barri de Laleli,<br />
un xic més enllà del Gran Basar i té una altra seu a la ciutat de Diyarbakir, la històrica capital<br />
dels kurds. Ens reben calorosament tres persones que a dures penes parlen anglès però <strong>amb</strong><br />
2
molt bona disposició per informar-nos i donar-nos tota mena de consells. <strong>El</strong>s darrers anys estan<br />
insistint més en els temes relacionats <strong>amb</strong> la llengua: per una banda estan contribuint<br />
enormement a la normalització lingüística a través de la publicació dels diccionaris <strong>turc</strong>-kurd i<br />
kurd-<strong>turc</strong>, els més complets existents fins ara; i per l’altra imparteixen cursos de llengua kurda,<br />
publiquen llibres i envien traductors de kurd als judicis. Hi treballen mitja dotzena de persones<br />
alliberades i una àmplia xarxa de voluntaris. No gaudeixen de cap tipus de subvenció estatal,<br />
tot el contrari, el que reben de les autoritats són més aviat pals, tal i com es constata fent un<br />
repàs a la seva trajectòria. <strong>El</strong> dia de la inauguració, ja fa 15 anys, les forces de l’ordre públic els<br />
van despenjar el rètol del carrer i van ser escorcollats malgrat tenir tots els permisos en regla.<br />
Les inspeccions policials, les detencions i els assassinats d’intel·lectuals es repeteixen cada<br />
cert temps. És per això que no disposen d’arxiu i en aquest sentit ens remeten al més complet<br />
que existeix, el de l’Institut Kurd de París (www.institutkurde.org), finançat, entre d’altres, per la<br />
Generalitat de Catalunya.<br />
Perquè ens situem en el nostre viatge ens fan cinc cèntims sobre les terres que pròximament<br />
visitarem. <strong>El</strong> <strong>Kurdistan</strong>, la nació sense estat més gran del món, compta <strong>amb</strong> uns 30 milions<br />
d’habitants i ocupa una superfície similar a la de l’Estat espanyol, un 30% de la qual es troba<br />
dins les fronteres de Turquia. Precisament en aquest país és on els kurds, uns 15 milions, que<br />
representen una quarta part de la població, han patit el genocidi cultural de manera més severa<br />
<strong>amb</strong> la negació de la seva llengua i tradicions. Tot això acompanyat, per una banda, d’un<br />
veritable terrorisme d’estat <strong>amb</strong> detencions arbitràries, tortures, assassinats i destrucció de més<br />
de 3.000 pobles; i per l’altra per una falta d’inversions de l’estat que ha sotmès el <strong>Kurdistan</strong> al<br />
subdesenvolupament econòmic malgrat ser una indispensable font de matèries primeres i<br />
d’energia per a Turquia. <strong>El</strong> conflicte entre l’exèrcit <strong>turc</strong> i la guerrilla kurda del Partit dels<br />
Treballadors del <strong>Kurdistan</strong> (PKK), <strong>amb</strong> un enorme suport per part de la població autòctona, ha<br />
provocat els darrers 25 anys més de 40.000 víctimes mortals i l’èxode massiu de kurds cap a<br />
les grans ciutats turques.<br />
Trabzon, entre mar i muntanya<br />
Gràcies al bitllet d’aerolínia de baix cost contractat a través d’internet, fem més de mil<br />
quilòmetres en un tres i no res per plantar-nos a Trabzon, a la riba del mar Negre, prop de la<br />
frontera <strong>amb</strong> Geòrgia i a les portes del <strong>Kurdistan</strong>. Sobtadament desapareixen les hordes<br />
turístiques d’Istanbul i aterrem en una de les destinacions preferides pel turisme interior <strong>turc</strong>. La<br />
causa d’això és el clima suau que gaudeix la riba del mar Negre, en contacte <strong>amb</strong> les alçades<br />
de la veïna serralada de Kaçkar, i la presència de nombroses joies bizantines com l’església<br />
d’Hagia Sofia. Amagats per les valls hi viuen els laz, un poble d’origen caucàsic que vesteix<br />
vistosos xals a ratlles de colors vermell, blanc i marró, que es poden adquirir previ regateig,<br />
com és de costum, en els basars de Trabzon. Aquestes terres, que van ser el darrer reducte de<br />
l’Imperi Bizantí després de la caiguda de Constantinoble, són un feu del nacionalisme <strong>turc</strong>. Ni<br />
aquí ni enlloc de Turquia s’ha de pronunciar en veu alta el mot “<strong>Kurdistan</strong>” ja que pot aixecar<br />
fortes suspicàcies. <strong>El</strong> <strong>Kurdistan</strong> és oficialment l’Est i, en ple segle XXI, els kurds són anomenats<br />
“<strong>turc</strong>s de les muntanyes” i la seva llengua és etiquetada com a “dialecte del <strong>turc</strong>”!<br />
3
Enfilant per una de les valls que baixen de Kaçkar és del tot obligada la visita al monestir de<br />
Sümela. Candidat a la llista de Patrimoni Mundial de la UNESCO, és testimoni de l’antic<br />
poblament de la regió per grecs pòntics, la majoria dels quals van abandonar la regió a principis<br />
del segle XX en proclamar-se la república de Turquia. Una minoria, però, continua en terres<br />
turques tot emprant el grec durant les oracions a la mesquita. <strong>El</strong> cenobi està situat a 1.700<br />
metres d’alçada en un enclavament espectacular a l’abric de la roca, precipitant-se sobre una<br />
cinglera que cal salvar a peu. La vall, repleta d’avets i <strong>amb</strong> corrents d’aigua arreu recorda els<br />
Pirineus. Només la olor a kebab o a pide (l’equivalent <strong>turc</strong> de la pizza) recorden al viatger on és<br />
realment.<br />
Amb un autobús de llarg recorregut es realitza la travessa de la serralada en direcció a<br />
Erzurum, tot salvant un port de muntanya a 2.300 metres a través d’una carretera <strong>amb</strong><br />
vertiginosos pendents. És a partir d’aquest punt que es comencen a percebre canvis. A l’altra<br />
banda del port s’estén un altiplà <strong>amb</strong> muntanyes encara més altres en la llunyania. Malgrat ser<br />
estiu el sol s’ha post abans de les sis de la tarda i el fred derivat de l’alçada ens agafa per<br />
sorpresa. Tant com el raig de colònia de llimona que reparteix l’assistent de torn i al qual<br />
semblen estar acostumats els indígenes. L’aturada tècnica de rigor suposa fer el canvi d’aigües<br />
a uns lavabos sense electricitat a la llum d’encenedors i mòbils, cosa que no impedeix que el<br />
viatger acabi donant una patada a l’omnipresent gerro d’aigua que fan servir per aquests<br />
països per netejar-se allà on acaba l’esquena...<br />
Erzurum, creuament de camins<br />
Enmig d’una infinita estepa, situats a 320 Km de Trabzon, desapareix el poc turisme interior<br />
que encara es veia, tot i ser agost. Estem a 1800 metres d’alçada: el paisatge és força àrid, el<br />
clima és més aviat fred, i només es veuen pastures a l’horitzó. A partir d’aquí els centres<br />
turístics, els viatges organitzats, les guies i els plafons informatius, desapareixeran. Durant<br />
moltes setmanes serem dels pocs viatgers occidentals que pulul·laran per la regió i<br />
constatarem que aquestes terres estan literalment abandonades pel govern d’Ankara.<br />
Com a totes les ciutats de Turquia, a la seva entrada llegim el rètol que indica el nom de la<br />
població i el nombre d’habitants: Erzurum, 300.000 nüfus. Estem als confins del <strong>Kurdistan</strong> i<br />
aquí els kurds són minoria. Durant uns quants dies travessarem terres que han canviat<br />
repetides vegades de mans ja que tota la regió és un encreuament de camins procedents de<br />
l’antiga Ruta de la Seda, terres de frontera entre llegendaris regnes armenis i georgians, o els<br />
antics imperis Bizantí, Persa, Turc, Mongol i Rus. Erzurum, per exemple, fa just un segle va ser<br />
russa durant tres dècades.<br />
4
De camí cap al centre històric ens aborden repetidament homes <strong>amb</strong> un sospitós i ben<br />
pronunciat “can I help you Sirs?”. Ja hem estat previnguts sobre la interessada amabilitat de la<br />
policia secreta envers els pocs turistes occidentals i els anem plantant tot fent veure que <strong>amb</strong><br />
prou feines parlem l’anglès. Viatjarem completament sols per tot el <strong>Kurdistan</strong> però <strong>amb</strong> la<br />
impressió que les nostres passes les va seguint algú, encara que sigui de lluny, mentre que la<br />
nostra arribada a moltes poblacions és misteriosament esperada pel guia local.<br />
Tot contemplant la madrassa mongol de Yakutike, d’arquitectura seljúcida <strong>amb</strong> deliciosos<br />
enrajolats perses, més propis de l’Àsia central, constatem que estem en terra de pas de moltes<br />
civilitzacions. Hi visitem el museu etnogràfic i de les arts <strong>turc</strong>o-islàmiques, que conté una<br />
esbiaixada exposició sobre el genocidi <strong>turc</strong> a la regió, comés per armenis i kurds. No serà l’únic<br />
exemple de lliçons poc imparcials d’història que veurem per aquestes contrades...<br />
Mentre passegem anem prenent consciència de la ordenació de les ciutats al <strong>Kurdistan</strong>: la<br />
zona cèntrica i moderna als voltants del sempre present Cumhurriyet Caddesi, el carrer de la<br />
República, està habitada pels funcionaris <strong>turc</strong>s, ben protegits per l’exèrcit fins i tot <strong>amb</strong><br />
barricades; la resta de barris i els suburbis acostumen a ser kurds. <strong>El</strong>s <strong>turc</strong>s aclaparen tots els<br />
serveis: hotels, bancs, oficines de turisme, lloguer de cotxes, cibercafès, etc.<br />
Just davant la fotogènica madrassa seljúcida dels Minarets Bessons, d’estil persa i teulada<br />
cònica armènia, ens trobem una paradeta al carrer <strong>amb</strong> joves que es concentren en favor de la<br />
causa txetxena. Ens regalen uns pamflets força escabrosos i tot seguit ens aborda un indígena.<br />
-Italians?<br />
-No, Spanish.<br />
-Where?<br />
-Barcelona.<br />
-Ah! You are Catalan!<br />
Normalment expliquem a la gent qui som els catalans però l’individu en qüestió canvia de<br />
llengua i ens explica en alemany el que coneix de Catalunya, que és molt. Serà un poli? Pel<br />
que comenta s’acaba de publicar un llibre en kurd on es posa el nostre país, Katalonya, com a<br />
exemple a seguir per a la comunitat kurda. Ens condueix a la seva botiga de catifes i allà, tot<br />
prenent l’obligat çai (te), ens explica la seva història. És advocat i va haver d’exiliar-se a<br />
Alemanya, país al qual han acabat emigrant prop de mig milió de kurds. Això va ser fa una<br />
dècada, durant el període més dur de repressió <strong>turc</strong>a, per evitar la presó ja que en un país<br />
presumptament democràtic com Turquia anar a parar a la garjola per separatisme implica <strong>amb</strong><br />
tota seguretat ser torturat. Sobre els pamflets de suport als txetxens ens diu que bona part dels<br />
progressistes <strong>turc</strong>s donen l’esquena a les reivindicacions kurdes. <strong>El</strong> mateix sembla que passa<br />
5
<strong>amb</strong> els ecologistes del país, que miren cap a una altra banda quan se’ls parla per exemple de<br />
la crema de boscos al <strong>Kurdistan</strong> per part de l’exèrcit. En acabar, ens adverteix per enèsima<br />
vegada que no ens refiem d’individus que parlen un anglès perfecte i ens desitja bon viatge, no<br />
sense haver intentat vendre’ns abans un autèntic kilim de llana, el tacte aspre del qual està<br />
molt lluny dels que t’intenten colar com a autèntics als basars turístics d’Istanbul. No podem<br />
anar carregats <strong>amb</strong> fardells la resta del viatge i ens quedem <strong>amb</strong> les ganes d’adquirir un dels<br />
articles de la botiga a molt bon preu.<br />
Després de fer un petit recés enmig del bosc de columnes de la Gran Mesquita ens dirigim a<br />
les Üç Kümbetler, tres tombes <strong>amb</strong> teulades novament còniques, típiques de l’arquitectura<br />
armènia. Allà comença l’extraradi d’Erzurum i ens dóna la benvinguda un reguitzell de nens que<br />
es volen posar al nostre servei per guiar-nos. En refusar-ho ens acomiaden a pedrades, cosa<br />
que es repetirà en molts indrets durant el viatge i que demostra el trist clima de violència al qual<br />
està acostumada la mainada. Aquest aspecte del viatge ens recorda la convivència <strong>amb</strong> nens<br />
traumatitzats per la ocupació israeliana a Palestina, el 2006, i els concursos de punteria <strong>amb</strong><br />
pedres que fèiem en el centre cívic, a la ciutat vella de Jerusalem, i que sempre guanyava la<br />
quitxalla...<br />
L’endemà de bon matí ens quedem <strong>amb</strong> les ganes de fer una excursió a les valls d’Artvin, a<br />
tocar de la frontera, per visitar les esglésies i castells de l’antic regne medieval de Geòrgia. No<br />
trobem cap agència de lloguer de cotxes que ens n’ofereixi un per només un parell de dies.<br />
Aquesta contingència provoca a la vegada que desistim de fer una curta entrada a Geòrgia per<br />
tal de visitar la ciutat subterrània medieval de Vardzia, malgrat que els ciutadans de la Unió<br />
Europea ja no necessitem visat per entrar al país. Abandonem doncs la zona assabentats que,<br />
a principis del segle XX, a causa dels enfrontaments armats, els habitants autòctons van fugir i<br />
en l’actualitat hi resten molts pocs pobles de parla georgiana a aquesta banda de la frontera.<br />
Kars, els confins de Turquia<br />
Uns 200 Km a l’est d’Erzurum, enmig de l’ondulada estepa esquitxada de ramats es troba la<br />
petita ciutat de Kars, a 1.800 metres d’alçada, seu d’una mastodòntica base de l’exèrcit situada<br />
en ple casc urbà. Res sembla indicar que estem a Turquia: el clima és molt fresc, s’albiren<br />
estacions d’esquí i el paisatge recorda la immensitat de l’Àsia central. <strong>El</strong>s parabrises de bona<br />
parts dels vehicles estan esquerdats com a conseqüència del deficient manteniment de les<br />
carreteres, el rigor del clima i el baix poder adquisitiu de la població.<br />
La ciutat, <strong>amb</strong> una important població kurda, ha canviat de mans moltes vegades en ser terra<br />
de frontera: en tres dècades va passar de ser <strong>turc</strong>a otomana a russa, armènia i finalment <strong>turc</strong>a<br />
republicana. Testimoni mut d’això són el castell i la gran església armènia dels Apòstols, ara<br />
mesquita. Aquestes contrades t<strong>amb</strong>é són testimoni, ara però emmudit, del genocidi del poble<br />
armeni. Durant els anys de decadència de l’Imperi Otomà el govern colpista dels Joves Turcs<br />
va planificar i executar una campanya de deportacions i afusellaments a gran escala contra la<br />
població armènia. <strong>El</strong> posterior govern nacionalista <strong>turc</strong> de Mustafa Kemal Atatürk va continuar<br />
6
<strong>amb</strong> aquesta política de terror. Es calcula que van morir un milió i mig de persones en el que<br />
constitueix el primer genocidi del segle XX, encara no reconegut pel govern <strong>turc</strong><br />
(www.genocide-museum.am). En l’actualitat només hi ha armenis en els barris d’algunes grans<br />
ciutats, però els rastres de la seva cultura els anirem resseguint, com en la resta de viatges que<br />
hem fet pel Proper Orient, durant molts dies.<br />
La desolació d’Ani<br />
<strong>El</strong> conductor de l’autobús que ens transporta fins a Kars fa un parell de trucades de les quals<br />
ens sembla entendre les paraules “turistes” i “espanyols”. Les sospites es confirmen quan,<br />
malgrat la solitud de l’indret, ja ens espera a la parada d’autobusos el modest “tour operador”<br />
local. És clar, què fan dos viatgers sols en un indret com aquest? Com és previsible ens ofereix<br />
els seus serveis per visitar la perla de la regió: Ani, la capital del regne medieval d’Armènia,<br />
motiu més que suficient per haver fet tants i tants quilòmetres.<br />
<strong>El</strong> nostre xofer, en Celil Ersoğlu (celilani@hotmail.com), s’encarrega de transportar viatgers cap<br />
a Ani <strong>amb</strong> el seu cotxe particular i a assessorar-los en perfecte anglès sobre la resta de<br />
monuments armenis de la regió o sobre l’allotjament. Actualment ja no calen permisos per<br />
visitar les ruïnes i el desplaçament fins a Ani, a uns 45 minuts de Kars, <strong>amb</strong> una estada de dia<br />
complet (de 9 del matí fins les 5 de la tarda) i sense servei de guia surt aproximadament a uns<br />
30 euros per persona.<br />
La inquietant ciutat fantasma d’Ani, rival en el passat de Constantinoble i Bagdad, resta encara<br />
dempeus emmurallada i encaixada entre dues profundes gorges, a l’altra banda d’una de les<br />
quals es troba Armènia, país <strong>amb</strong> el qual Turquia encara manté la seva frontera tancada.<br />
Aquesta mesura ha provocat que els armenis hi estiguin construint aparcaments i miradors per<br />
contemplar-la, cosa que està trencant l’harmonia de l’entorn. Capital del regne altmedieval<br />
d’Armènia durant els segles X i XI, Ani va ser una parada obligada de la Ruta de la Seda.<br />
Desgraciadament els successius terratrèmols i les incursions de Tamerlan van esborrar la ciutat<br />
de la història. Només van restar dempeus els edificis públics, esglésies, palaus, banys,<br />
caravanserralls i ponts, que van anar degradant-se <strong>amb</strong> la lenta acció de les condicions<br />
meteorològiques extremes i del vandalisme.<br />
A Ani cal desplaçar-se <strong>amb</strong> bon calçat per visitar les esglésies, moltes d’elles circulars,<br />
examinar les característiques teulades còniques, sorprendre’s davant els absis múltiples i<br />
7
admirar el que queda dels brillants frescos. La pedra, únic material de construcció en<br />
l’arquitectura armènia, alternant els colors vermell i negre en franges, els arcs cecs i les<br />
llargues inscripcions són elements que es repeteixen a tots els edificis. De visita obligada és la<br />
impressionant catedral, situada al límit del penya-segat. Església o mesquita segons l’ocupant<br />
<strong>turc</strong>, bizantí, kurd, armeni o georgià, és una de les millors estampes de l’enigmàtic conjunt.<br />
De tornada cap a Kars coincidim en el cotxe <strong>amb</strong> l’únic viatger que, com nosaltres, ha passat el<br />
dia sencer a les runes en companyia de les patrulles de militars. Com que ens ha vist fent<br />
mesures a les esglésies, fruit d’un encàrrec d’un professor d’arquitectura de la Universitat<br />
Politècnica (www.espaistk.eu), ens fa confiança i ens explica que és el creador de VirtualANI, el<br />
conegut portal on es mostra informació actualitzada sobre diferents monuments armenis situats<br />
en territori <strong>turc</strong> (www.virtualani.org). Ens demana però que no revelem mai la seva identitat ja<br />
que en el web critica durament les autoritats turques, únics responsables del lamentable estat<br />
de les restes armènies. Es dedica a recórrer aquestes terres <strong>amb</strong> freqüència i a prendre notes i<br />
fotos per aconseguir inventariar tot el que es pugui abans no caiguin els edificis o es perdin els<br />
frescos irremissiblement. Ens confirma que el govern no destina gaires diners per restaurar o<br />
mantenir res que no sigui d’origen <strong>turc</strong> per aquestes contrades. En més d’una ocasió s’ha<br />
perdut o, pitjor, s’ha topat <strong>amb</strong> militars en situacions certament delicades però pensa continuar<br />
la seva tasca mentre no el fitxin.<br />
Doğubayazit, a les faldes de l’Ararat<br />
<strong>El</strong> <strong>Kurdistan</strong> és molt divers paisatgísticament parlant. Fins ara hem remuntat verdes muntanyes<br />
i hem travessat estepes humides. Ara toca el torn a les zones volcàniques, per passar a vorejar<br />
seguidament un altiplà <strong>amb</strong> llacs gegantins i acabar a les planícies mesopotàmiques. De<br />
boscos no en veurem gaires ja que, pel que sembla, durant els anys més durs d’enfrontaments<br />
armats entre exèrcit i guerrilla kurda del PKK els <strong>turc</strong>s van dedicar-se a cremar-los...<br />
Des de Kars cal resseguir la molt patrullada frontera <strong>amb</strong> Armènia, a l’altra riba del riu Aras, fins<br />
Iğdir. Tret d’una parella de joves francesos serem novament els únics viatgers occidentals per<br />
aquestes contrades. <strong>El</strong>s guies locals ens conviden a un llarg çai i ens confirmen que ens<br />
trobem a menys de cent quilòmetres de l’enclavament de Nakhitxevan, pertanyent a la<br />
república de l’Azerbaidjan i separat pel territori d’Armènia. Fa un temps, en ple conflicte armat<br />
pel control de Nagorno Karabakh, la visita era una empresa arriscada però ara s’hi pot fer un<br />
salt mitjançant un visat que es pot obtenir fàcilment a l’<strong>amb</strong>aixada d’aquest país a Madrid.<br />
A Iğdir s’agafa un autobús que puja una empinadíssima carretera per les faldes del volcà<br />
Ararat, <strong>amb</strong> els seus imponents i nevats 5.137 metres, lloc on segons la narració bíblica Noè va<br />
tocar terra <strong>amb</strong> l’arca després que les aigües del diluvi es retiressin (Gn 8). A partir de<br />
Doğubayazit, ciutat de climatologia extrema situada a 1.600 metres d’alçada, el viatger ja<br />
s’endinsa en zones <strong>amb</strong> majoria de població kurda. Ara bé, no trobem res escrit en kurd. No<br />
parlem pas aquesta llengua però no és la primera vegada que visitem Turquia i la llengua <strong>turc</strong>a<br />
ja ens és familiar. La proximitat d’una base militar <strong>amb</strong> molta artilleria pesada a la vista de<br />
tothom i la presència d’una gran quantitat de torres de control per tots els pujols dels afores<br />
indiquen que en aquesta zona hi ha problemes, i no precisament per la proximitat <strong>amb</strong> l’Iran,<br />
situat a tan sols 30 Km, que és un país <strong>amb</strong> el qual Turquia sempre ha tingut bones relacions.<br />
Cal remuntar-se enrere en el temps per constatar que la ciutat va ser destruïda completament<br />
pels <strong>turc</strong>s el 1920 en resposta a les rebel·lions kurdes. Encara avui en dia es poden veure<br />
munts de pedres corresponents a antigues edificacions a banda i banda de la carretera que du<br />
al proper palau d’Ishak Paşa. Construït per un cabdill kurd el segle XVIII en un indret de somni<br />
en el camí de les caravanes de la mítica Ruta de la Seda, continua sent una de les grans<br />
atraccions de Turquia.<br />
8
La petita ciutat, malgrat el seu potencial, no està gens preparada per al turisme de muntanya.<br />
Això sorprèn tenint en compte que l’ascensió a l’Ararat constitueix un reclam per a molts<br />
excursionistes occidentals. Durant la preparació del viatge hem sabut a través de l’<strong>amb</strong>aixada<br />
que cal un permís per ascendir la muntanya, que aquest s’ha de demanar <strong>amb</strong> dos mesos<br />
d’antelació i que els permisos expedits in situ no són vàlids. Malgrat això entrem en un parell<br />
d’agències on s’ofereix el trekking al volcà, per pura curiositat. Són uns 400 euros per persona,<br />
sense incloure el material tècnic, per una ascensió de tres dies i, pel que se’ns assegura, els<br />
guies tramiten el permís en un parell de dies. Veritablement car. <strong>El</strong> que sí que és cert és que no<br />
calen permisos si les excursions es fan per sota la cota 3.500. D’altra banda la visita a la més<br />
que dubtosa formació geològica batejada com a “arca de Noè” que intenten colar els guies<br />
locals s’ha d’evitar per tots els mitjans. Molt recomanable, però, és omplir les cantimplores per<br />
ascendir en un parell d’horetes la fàcil i empinada muntanya que hi ha just darrera del palau<br />
d’Ishak Paşa i restar embadalit davant la majestuositat d’aquest racó del <strong>Kurdistan</strong>.<br />
Seguint el rastre dels darrers nòmades kurds<br />
Durant els 180 Km que separen Doğubayazit de Van, cap al sud, es succeeixen els controls de<br />
l’exèrcit. <strong>El</strong> conductor del dolmuş (minibús) té la precaució de parar la música en tots ells.<br />
Intuïm que les melodies, dolces i malenconioses, moltes de les quals tenen una semblança<br />
sorprenent <strong>amb</strong> la música flamenca, no són turques. Preguntem i ens confirmen, mitjançant<br />
signes i bona voluntat, que efectivament la música és kurda. En el pas de Tendürek albirem<br />
torres de control iranianes, la primera mostra de frontera artificial separant kurds que veurem.<br />
No serà la darrera i durant molts dies travessarem zones de forta implantació de la guerrilla del<br />
PKK. Certament viatjant en transport públic s’assaboreix millor la vida quotidiana del país. La<br />
gent s’apila en els seients mentre viatja <strong>amb</strong> la collita a sobre o <strong>amb</strong> els animals de la granja. A<br />
l’hora de pagar tothom es va passant els diners del trajecte, el conductor els rep alhora i torna<br />
tot el canvi, del qual tothom en va agafant la seva part fins arribar al darrer viatger.<br />
9
Hem preferit el desplaçament via Çaldiran per gaudir d’un pintoresc trajecte que travessa verds<br />
turons esquitxats de lava volcànica, enmig dels quals s’ubiquen senzills pobles kurds<br />
eminentment ramaders. Són petits conglomerats de cases no molt juntes d’una sola planta <strong>amb</strong><br />
sostres de xapa, corral i algun rudimentari hort. S’hi veuen arreu munts piramidals de totxos de<br />
fem de vaca, coberts majoritàriament <strong>amb</strong> palla, que seran el combustible per al cru hivern,<br />
<strong>amb</strong> mínimes sota zero durant mesos. <strong>El</strong> que més ens ha sorprès, però, és veure nòmades per<br />
aquestes contrades. Pel que sembla només en resten uns pocs milers i els diferents governs<br />
s’han anat encarregant de sedentaritzar-los; una manera més d’acabar <strong>amb</strong> una part del poble<br />
kurd. Ho hem vist com qui ho veu al cinema, des de la finestra del dolmuş, però ens hem<br />
promès de tornar per travessar a peu aquest racó de món enmig del no-res.<br />
Senzillament Van<br />
Què ve a la memòria quan hom sent el nom de Van? Segurament els preuadíssims gats de<br />
Van, <strong>amb</strong> un ull blau i l’altre groc, que són impossibles de veure pel carrer ja que, com és<br />
d’esperar, estan dins les cases tancats <strong>amb</strong> pany i clau. Van, però, t<strong>amb</strong>é és un indret famós<br />
pel seu gegantí llac d’origen volcànic situat a 1.700 metres d’altitud, l’aigua del qual, en posseir<br />
una alta alcalinitat i mineralització, permet rentar-hi la roba sense sabó. Les aigües de color<br />
blau resplendent són blanques a les vores i el seu tacte és estranyament oliós. Si el banyista<br />
no és prudent i té alguna petita ferida aquesta s’irritarà en gran mesura i això farà que acabi<br />
maleint les aigües i el corresponent monstre lacustre que, segons asseguren, habita les seves<br />
profunditats...<br />
Des del castell de Van, situat als afores de la urbs, dalt d’una afilada cresta rocallosa <strong>amb</strong><br />
inscripcions cuneïformes d’antics regnes mesopotàmics, es contempla l’extensa ciutat moderna<br />
de prop de mig milió d’habitants. <strong>El</strong> nucli antic, arredossat al voltant del puig, va ser totalment<br />
arrasat a la Primera Guerra Mundial durant els duríssims combats que van enfrontar a <strong>turc</strong>s i<br />
kurds contra armenis i russos. És dia festiu i les famílies kurdes mengen a la fresca vora les<br />
deus d’aigua i aprofiten el sol per rentar la llana. Més enllà, en el pati d’un grup de cases dels<br />
extensos ravals dels afores, presenciem un dels molts casaments típicament kurds que s’estan<br />
celebrant a la ciutat, on homes i dones, en contra del que dicta la tradició alcorànica, dansen<br />
junts en cercle.<br />
10
Des de Van, en la ruta cap a les majestuoses i recòndites muntanyes de Hakkari, frontereres<br />
<strong>amb</strong> l’Iran i l’Iraq, val la pena fer una visita a la ciutat uràrtia de Çavustepe i a l’escarpada<br />
fortalesa de Hosap. Just als afores de Van, en un típic poble kurd, t<strong>amb</strong>é és recomanable fer<br />
un tomb pel desolador paratge on va estar ubicat el pròsper monestir armeni de les set<br />
esglésies, Yedi Kilise, totalment destruït durant el setge de Van i convertit ara en corrals per al<br />
bestiar. En aquest sentit, en el museu municipal, tal i com hem vist t<strong>amb</strong>é a Erzurum, hi ha una<br />
secció dedicada al genocidi, tot i que novament falta descaradament a la veracitat històrica ja<br />
que els botxins són exclusivament els armenis i les víctimes els <strong>turc</strong>s i els kurds.<br />
Per la riba del llac de Van<br />
La diversitat cultural de la regió torna a aflorar en recórrer les ribes del llac de Van. En el poble<br />
de Gevaş ens trobem un cementiri replet de làpides seljúcides. La seva inclinació en tots els<br />
angles degut als moviments del terreny i la gruixuda capa de liquen que les recobreix confereix<br />
a l’indret un aire fantasmagòric. És des d’aquí d’on surten vaixells que duen a l’església<br />
d’Akdamar, una de les obres mestres de l’art armeni. Mentre esperem que el vaixell s’ompli per<br />
salpar conversem <strong>amb</strong> un viatger iranià, de nom Farid i originari de Tabriz, just a l’altra banda<br />
de la frontera. Amb un anglès més que precari i <strong>amb</strong> el diccionari d’imatges a la mà ens explica<br />
que s’està preparant per ascendir l’Ararat. Ens mostra orgullós el seu material, una <strong>motxilla</strong> de<br />
l’any de la picor i uns grampons de segona o tercera mà, mentre ens convida a menjar<br />
cacauets picants. La conversa, com és de costum per l’Orient, acaba derivant en el tema<br />
familiar.<br />
-Christian?<br />
-Yes, of course.<br />
-Married?<br />
-Yes.<br />
-When?<br />
-Four years ago.<br />
-Ah! How many children?<br />
-No, not yet.<br />
-Why?<br />
A partir d’aquí costa d’explicar-se perquè som conscients que en aquest aspecte acostumem a<br />
xocar dos mons molt diferents. Esperem que el Farid, natural d’un país tatxat de<br />
fonamentalista, no ho entengui però ens respon que ell viatja sol i que no es casa perquè les<br />
noies que li busca la família són poc modernes. T<strong>amb</strong>é ens explica que als iranians els és molt<br />
fàcil viatjar per aquesta regió perquè els idiomes persa i kurd són cosins germans. Ambdues<br />
llengües són indoeuropees i de la mateixa branca. Entenem, pel que ens explica, que la<br />
intel·ligibilitat entre elles és molt alta, com la que pot tenir el català <strong>amb</strong> l’italià o el portuguès.<br />
En una altra família lingüística, l’altaica, està el <strong>turc</strong>, que no té absolutament res a veure <strong>amb</strong> el<br />
kurd.<br />
11
Després de més de dues hores d’espera sota un sol que no calenta en excés, i en veure que<br />
no apareix ningú per omplir el vaixell, en Farid s’acomiada agafant la ruta de Van tot fent<br />
autoestop. Al cap d’una estona decidim parlar <strong>amb</strong> l’amo del negoci i, després d’un acarnissat<br />
regateig, aconseguim pactar un desplaçament privat a Akdamar, que dista 3 Km, per un preu<br />
raonable. L’illa rocallosa, infestada de tortugues i <strong>amb</strong> poc més de mig quilòmetre quadrat,<br />
conté les restes d’un antic monestir. La seva església, del segle X, que es conserva<br />
completament dempeus d’una manera miraculosa, és una obra de referència de l’art armeni.<br />
<strong>El</strong>s baix relleus exteriors <strong>amb</strong> conegudes escenes bíbliques estan en perfecte estat, cosa que<br />
no passa <strong>amb</strong> les vistoses pintures murals de l’interior.<br />
Tatvan, entre llacs i volcans<br />
Amb els excepcionals relleus i frescos d’Akdamar encara a les retines ens dirigim a la riba<br />
occidental del llac, que dista uns 150 Km de Van, tot sortejant diversos controls policials on<br />
rebem un tracte molt correcte, a diferència del que reben la resta de viatgers autòctons, que és<br />
certament agre. <strong>El</strong> nostre nou campament base serà la petita ciutat de Tatvan, patrullada per<br />
tancs. Com és de costum, en arribar-hi ens dóna la benvinguda el guia local, un dels comptats<br />
individus que deu parlar un mínim d’anglès a la ciutat, i constatem novament que som dels<br />
pocs viatgers occidentals que volten per la zona. Negociem el desplaçament al veí volcà<br />
Nemrut en tot-terreny.<br />
-Can I help you?<br />
-Yes. We want to visit Nemrut by four-wheel. Is it possible?<br />
-Yes, I can help you.<br />
-Tomorrow, for example?<br />
-Yes, I can help you. Tomorrow 9 o’clock morning with women of militar. I am very democratic.<br />
-Could we start before 9 o’clock in the morning?<br />
-Yes, I can help you. Tomorrow 9 o’clock morning with women of militar. I am very democratic,<br />
very democratic!<br />
L’endemà ens hem d’esperar davant la caserna, sota la mirada atenta i gens dissimulada dels<br />
militars, a que les senyores empolainades enllesteixin els picnics, s’instal·lin <strong>amb</strong> la mainada<br />
dins de la furgoneta i ens facin tornar enrere perquè s’han deixat les coca-coles i les<br />
llaminadures. Finalment, després d’un costerut trajecte que obliga al conductor de la tartana a<br />
fer successives aturades per refrigerar el motor, arribem a la vora de la caldera, a tres mil<br />
metres d’alçada. L’espectacle ens deixa sense alè: l’interior del volcà, entapissat per verds<br />
prats, està ocupat per un gran llac d’aigua freda i un altre, de més petit, que emana vapors<br />
calents. L’erupció d’aquest volcà, fa milers d’anys, va tancar la sortida natural de les aigües a la<br />
regió i va ser la responsable de la formació del llac de Van. La llarga caminada de nou hores<br />
per contornejar la caldera, sota el netíssim cel del <strong>Kurdistan</strong> i acompanyats d’un paisatge<br />
completament salvatge, finalitzarà <strong>amb</strong> una silenciosa posta de sol sobre les aigües del llac de<br />
Van.<br />
12
Des de Tatvan val la pena visitar la localitat d’Ahlat, que es troba a les faldes d’un altre volcà, el<br />
colossal Süphan, de 4.058 metres d’alçada. <strong>El</strong> seu cementiri <strong>amb</strong> làpides seljúcides és molt<br />
semblant al de Gevaş, però la seva gran extensió fa que l’atmosfera sigui encara més<br />
inquietant. A les ribes del llac de Van es poden visitar infinitat de temples armenis però decidim<br />
finalitzar aquest capítol aquí ja que, segons les informacions de primera mà que ens va<br />
subministrar a Ani el creador del portal d’art armeni a Turquia, totes les edificacions d’aquest<br />
estil es troben en un estat deplorable de conservació i el cost d’un guia local per arribar-hi pot<br />
arribar a ser astronòmic.<br />
Arribats a aquest punt del viatge sospesem la conveniència de virar cap al sud per visitar la<br />
segona frontera artificial que separa kurds i que ara tenim a l’abast: les valls quasi verges de<br />
Hakkari. <strong>El</strong> clima de tensió que percebem des de fa dies i el fet afegit que l’exèrcit <strong>turc</strong> ha creat<br />
fa poc una zona de seguretat a llarg de la frontera <strong>amb</strong> l’Iraq on, pel que ens informen, ningú<br />
entra ni en surt, ens fa abandonar el projecte. L’activitat guerrillera del PKK des de les zones<br />
alliberades del nord de l’Iraq és molt intensa i el govern <strong>turc</strong> sembla decidit a abordar novament<br />
el conflicte <strong>amb</strong> els kurds des d’una òptica purament militar.<br />
Diyarbakir, la capital<br />
A 260 Km de Tatvan, sempre en baixada cap a les planes mesopotàmiques, es troba la capital<br />
del <strong>Kurdistan</strong> <strong>turc</strong>: Diyarbakir (Amed, en kurd). L’exèrcit <strong>turc</strong> s’ha encarregat <strong>amb</strong> el pas dels<br />
anys d’imprimir la seva propaganda <strong>amb</strong> descomunals pintades “Once Vatan”, una arenga en<br />
sintonia <strong>amb</strong> el ranci “todo por la patria” de la Benemèrita, visibles pels pujols de la regió. La<br />
temperatura torna a ser novament estiuenca: superem els 40 graus i l’<strong>amb</strong>ient és molt sec.<br />
<strong>El</strong>s kurds estan orgullosos de la seva “capital”, a la ribera del Tigris, bressol de la humanitat. La<br />
seva ubicació, en un encreuament de camins entre Síria, Pèrsia i Anatòlia, ha provocat que<br />
patís els estralls de successives invasions, per la qual cosa està completament fortificada. En<br />
menys d’una dècada, arran dels duríssims enfrontaments entre guerrilla i exèrcit, <strong>amb</strong> política<br />
governamental de destrucció de pobles inclosa, la població de la ciutat es va multiplicar per<br />
13
cinc. L’ajuntament, de majoria kurda i conseqüentment <strong>amb</strong> nul suport d’Ankara, ha de fer<br />
malabarismes per tapar forats i dotar d’uns serveis mínims a una població d’un milió i mig<br />
d’habitants <strong>amb</strong> un pressupost equivalent al d’un ajuntament català del tamany d’Arenys de<br />
Mar.<br />
A Diyarbakir és on percebem per primera vegada canvis en la disposició de la gent a dir les<br />
coses pel seu nom. Tot just passades les sinistres casernes militars el conductor del servis<br />
(autobús gratuït) que ens du al centre des de l’otogar ens fa asseure al seu costat i ens fa de<br />
cicerone en un anglès sorprenentment força correcte.<br />
-Where are you from?<br />
-We come from Catalonia.<br />
-Catalan, good! You are not in Turkey, you are in <strong>Kurdistan</strong>. We do not speak Turkish. We do<br />
not say teşekkür ederim, we say spas. Repeat with me spas.<br />
-Spas.<br />
-We do not say merhaba, we say rojbas. Repeat...<br />
-Rojbas.<br />
Pel que intuïm, va explicant a la resta de l’autobús el que ens està dient i la gent es mostra<br />
contenta. Ara ja sabem com es diu gràcies i hola en kurd, cosa que a les guies s’esmenta molt<br />
de passada. Veritablement la situació de la llengua kurda no és tan bona com està fent creure<br />
el govern <strong>turc</strong> als països de la Unió Europea ja que estem constatant durant el viatge que el<br />
kurd escrit senzillament no existeix.<br />
La sensació de ser els únics estrangers a la ciutat es torna a repetir i ens dirigim a l’oficina de<br />
turisme. Com que som catalans i ens interessem per la situació dels kurds ens acaben regalant<br />
la guia de la ciutat a tot color. Mesos abans havíem concertat una entrevista <strong>amb</strong> un regidor de<br />
l’ajuntament gràcies a un contacte del CIEMEN a Barcelona però finalment hem de cancel·lar la<br />
trobada ja que se’ns ha acudit aterrar a Diyarbakir... el dia de la independència de Turquia!<br />
Perillosos vols rasants d’avions militars sobre les cases es succeeixen durant tot el dia mentre<br />
banderes turques descomunals són penjades en els edificis oficials. Ara bé, no advertim el més<br />
mínim signe d’entusiasme de la població en cap moment. <strong>El</strong> que sí percebem molt directament<br />
són les pedrades que ens propinen els nens kurds mentre resseguim les imponents i sinistres<br />
muralles bizantines de basalt negre, les segones del planeta, <strong>amb</strong> 6 Km de perímetre i 82<br />
torres, delimitades per sarcòfags sufís a l’aire lliure. No és el primer indret del <strong>Kurdistan</strong> on ens<br />
donen la benvinguda <strong>amb</strong> projectils casolans però s’ha d’entendre la reacció de la canalla en<br />
veure estrangers, que identifiquen com a <strong>turc</strong>s, la variant local de “l’home del sac”...<br />
La ciutat intramurs està plena d’estrets i perdedors carrerons. Si s’està de sort encara serà<br />
possible de veure alguna nena <strong>amb</strong> el típic vestit multicolor kurd. La fortalesa (Içkale), en un<br />
extrem de la muralla, antiga caserna de l’exèrcit, està en procés de restauració. La ciutat, a<br />
banda de les cuidades muralles, es distingeix principalment per les seves mesquites, esglésies<br />
14
i caravanserrall. Entre les mesquites destaca la Ulu Cami seljúcida, <strong>amb</strong> elements bizantins i<br />
una disposició típicament omeia. Com a la resta de mesquites de la ciutat s’hi alternen bandes<br />
de pedra negra i blanca en els murs. <strong>El</strong> tens clima polític que viu el país no ha contaminat<br />
l’àmbit religiós ja que en aquest temple es reuneixen representants de diferents escoles de<br />
l’islam sunnita per pregar plegats. Com a curiositat cal esmentar la mesquita Kasım Padişah,<br />
que té un minaret en ple carrer sustentat per quatre foscos pilars d’uns dos metres d’alçada. En<br />
altres mesquites de la ciutat s’observen novament rajoles blaves típicament perses.<br />
Testimoni del ric passat armeni, jacobita i caldeu de la regió són els nombrosos temples<br />
cristians presents a la ciutat. La majoria dels caldeus han acabat marxant per la recent pressió<br />
islamista. Com passa a la resta del Proper Orient, els cristians emigrats han prosperat i envien<br />
diners a casa per tal de restaurar les esglésies on encara hi ha culte. La senzilla Keldani<br />
Kilisesi, església caldea, utilitzada per una trentena de famílies de ritus siríac, en comunió <strong>amb</strong><br />
l’església catòlica romana, n’és una prova. <strong>El</strong> guarda, que acostuma a prendre el te al costat<br />
del minaret de les quatre potes, obre la porta del temple a canvi d’una propina. La cuidada<br />
Meryem Ana Kilisesi, església de la Verge Maria, és on preguen els cristians ortodoxos siris,<br />
coneguts t<strong>amb</strong>é <strong>amb</strong> el nom de jacobites. De credo monofisista, com armenis, coptes i etíops,<br />
donat que únicament accepten la naturalesa divina de Crist, són la comunitat cristiana més<br />
antiga que es coneix ja que Bizanci no els va poder perseguir en caure les seves terres en<br />
mans dels àrabs, que els van respectar. En un exemple d’ecumenisme forçat per les<br />
circumstàncies, el capellà jacobita t<strong>amb</strong>é oficia les celebracions dels caldeus. <strong>El</strong>s armenis, dels<br />
quals ja no en queda rastre humà, es reunien a Surpağab Kilisesi. De l’ampli temple només<br />
resten les esveltes columnes ja que la teulada es va esfondrar fa molt de temps. La capella<br />
adossada, encara intacta, és el traster d’una família que viu a l’altra banda del carrer. Altres<br />
esglésies cristianes de la ciutat han tingut més sort i ara són oficina de correus o presó.<br />
Dels caravanserralls de Diyarbakir s’ha de destacar el Deliller Han, del segle XVI, reconvertit en<br />
hotel de luxe. Durant les hores centrals del dia val la pena aturar-se en el seu frondós pati per<br />
prendre-hi un çai a l’esguard de la frescor de la font central. Des d’aquí és molt recomanable<br />
dirigir-se a la veïna porta de Mardin, al sud de la muralla, per gaudir de les excel·lents vistes<br />
cap al mosaic d’horts que s’estén al llarg del Tigris. En tornar es pot travessar el bulliciós<br />
mercat de formatges i iogurts i acabar la jornada <strong>amb</strong> un deliciós pa cuit en forn de llenya sota<br />
el braç.<br />
Hasankeyf sota les aigües?<br />
Des de Diyarbakir, passant per una ciutat sense més atractiu que el seu curiós nom, Batman, la<br />
visita a Hasankeyf es converteix en una tasca malauradament urgent. Per què? Aquesta<br />
autèntica joia a la riba del Tigris té tots els números per desaparèixer sota les aigües d’un dels<br />
embassaments dissenyats pel projecte GAP. Aquestes lletres són l’acrònim del que es coneix<br />
com a Projecte de l’Anatòlia Sud-oriental o, com comenten <strong>amb</strong> sorna els habitants de la regió,<br />
“projecte per acabar d’enfonsar els kurds en la misèria a casa seva”. Aquesta mastodòntica<br />
empresa, sufragada en una bona part per inversors europeus, s’està executant a les conques<br />
del Tigris i l’Èufrates, i comprendrà un total de 22 preses i 19 plantes hidroelèctriques, la qual<br />
cosa suposarà la irrigació de 3 milions d’hectàrees de terra i la generació de 1,8 milions de llocs<br />
de treball, segons la propaganda oficial. <strong>El</strong>s desastres ecològic i arqueològic, però, ja estan<br />
servits o jauen hores d’ara sota les aigües... Amb aquest projecte el govern <strong>turc</strong> tindrà la clau<br />
de pas de l’aigua al Proper Orient i aconseguirà desplaçar encara més població kurda cap als<br />
paupèrrims barris perifèrics de les grans ciutats. Cal doncs visitar el més aviat possible<br />
Hasankeyf i gaudir del conjunt històric: el pont, les tombes <strong>amb</strong> rajoles color turquesa, la<br />
fortalesa, les coves en les roques i les esglésies bizantines reconvertides en mesquites.<br />
Nosaltres acabem de posar una espelma a Meryem Ana perquè Hasankeyf no s’ofegui tot i que<br />
ens entren ganes de fer servir l’espelma per a una altra cosa més dolenta...<br />
15
Mardin, pessebre mesopotàmic<br />
La visita a Mardin, a escassos 100 Km de Diyarbakir i a tocar <strong>amb</strong> la frontera siriana, és<br />
inexcusable. Es pot realitzar el desplaçament en un sol dia des de la capital però val la pena<br />
fer-hi nit en un dels pocs i cars hotels-mansió per contemplar la posta de sol tot degustant un<br />
çai <strong>amb</strong> vistes al deliciós mosaic de fèrtils camps de Mesopotàmia. La regió, antany de majoria<br />
cristiana i on encara es parla àrab, va patir molt durant els enfrontaments <strong>amb</strong> l’exèrcit i va<br />
estar tancada als turistes fins fa pocs anys. Aquesta és la tercera i darrera frontera artificial que<br />
separa kurds que tindrem a la vista durant el viatge.<br />
Les edificacions de la població, arrecerades a la falda d’una muntanya coronada per un castell,<br />
actualment zona militar, són testimonis fidels del passat: esglésies, mesquites, madrasses i<br />
caravanserralls, un d’ells reconvertit <strong>amb</strong> força encert en oficina de correus. Encara hi ha culte<br />
en una dotzena d’esglésies, restaurades gràcies als diners dels emigrants, que són utilitzades<br />
per torns pels poc més de mig miler de cristians que van decidir no marxar durant els moments<br />
més difícils. A la regió encara es fa servir el siríac, dialecte de l’arameu, la llengua de Crist, com<br />
a llengua litúrgica. Ho podem constatar a Deyrul Zafaran (www.deyrulzafaran.org), l’emmurallat<br />
16
monestir del safrà, situat als afores de Mardin. Fundat el segle V, i <strong>amb</strong> un llarg historial de<br />
destruccions en el seu currículum, va ser seu del patriarcat ortodox siri, que en l’actualitat és a<br />
Damasc. A banda dels típics campanars sirians i la decoració en arameu dels temples s’hi pot<br />
admirar una c<strong>amb</strong>ra subterrània que va ser utilitzada pels adoradors del sol, una manifestació<br />
primigènia de monoteisme, fa tres mil anys. De retorn a la parada d’autobusos cap a Mardin, a<br />
uns dos quilòmetres del monestir, tot caminant sota un sol abrasador, els passatgers d’un<br />
Peugeot 206 que ja va ple insisteixen en dur-nos. En un tres i no res la filla gran es col·loca al<br />
seient de davant, a sobre de la mare, el mateix fan dues germanes al darrera i la Rosa es<br />
posiciona sobre meu mentre aguanta un paquet a la seva falda. La família és kurda i va emigrar<br />
a França ja fa força anys. Aprofitem el fet inusual de poder comunicar-nos <strong>amb</strong> indígenes que<br />
s’atreveixen a parlar sense pèls a la llengua gràcies al seu passaport europeu, i els anem<br />
plantejant tot un seguit de temes delicats que encara ens voltaven pel cap.<br />
Ens confirmen que el PKK és l’excusa per a tots els excessos de militars i paramilitars a la<br />
regió: detencions, tortures, assassinats extrajudicials i operacions de destrucció de pobles. En<br />
aquest darrer cas sembla que el patró acostuma a repetir-se: els soldats <strong>turc</strong>s solen arribar a<br />
un poble d’improvís, desallotgen la gent, a continuació incendien les cases i finalment acaben<br />
d’esfondrar-les mitjançant màquines excavadores. Se’ns encongeix el cor quan ens expliquen<br />
què els ha passat a molts coneguts seus, desapareguts o desallotjats de casa seva. S’enfaden<br />
en reconèixer que, malgrat les reiterades ofertes de diàleg de la guerrilla, el govern <strong>turc</strong> segueix<br />
apostant per la via militar i la resposta a tot això per part dels països (suposadament)<br />
democràtics és el silenci. No són titular en els mitjans occidentals i se senten sols, abandonats i<br />
oblidats. Perquè ens fem una idea del que suposa per als kurds viure en una democràcia<br />
d’estar per casa com la <strong>turc</strong>a, ens relaten el que va passar <strong>amb</strong> una diputada kurda al<br />
parlament d’Ankara fa pocs anys. Durant el jurament del seu càrrec va afirmar en kurd que<br />
lluitaria perquè kurds i <strong>turc</strong>s poguessin viure en pau i arran d’això va ser condemnada a 15<br />
anys de presó. En definitiva, aquesta família d’arrels kurdes es fa creus que Turquia estigui<br />
hores d’ara sol·licitant l’ingrés a la Unió Europea...<br />
Arameu a Midyat<br />
Per acabar de copsar l’autèntica tradició cristiana de la regió cal desplaçar-se una seixantena<br />
de quilòmetres cap a l’est i fer un tomb per Midyat i la comarca de Tur Abdin<br />
(www.midyatcity.com). Per sobre de la ciutat moderna, musulmana, s’estén el barri antic,<br />
cristià, ple de pintorescos campanars sirians. És fàcil de veure-hi algú fent funcionar un dels<br />
nombrosos forns compartits de pa al carrer, mentre la resta de la família enfila pebrots vermells<br />
que seran assecats entre els capçals dels llits dels terrats i la bugada.<br />
Només es celebren oficis a la meitat de la desena d’esglésies de la població però tenim la<br />
immensa sort de ser convidats a assistir a una celebració en arameu. És hora de dinar i sota la<br />
porta d’una església un nen que parla un perfecte alemany ens comenta orgullós que se’n va a<br />
catequesi. Nosaltres el seguim i, aprofitant que tenim intèrpret, demanem al sagristà si és<br />
possible menjar els entrepans en el fresc pati de la parròquia. Mentre fem un mos anem sentint<br />
les lletanies en arameu litúrgic que repeteixen els nens de la veïna aula. En acabar ens animen<br />
a participar en la celebració de la tarda i acceptem l’oferiment gustosament. Fan fora els quatre<br />
17
turistes <strong>turc</strong>s del temple, ens fan descalçar mentre encenem dues espelmes que clavem en un<br />
llit de sorra i comencem la pregària persignant-nos cada dos per tres. <strong>El</strong>s temples cristians<br />
acostumen a ser rectangulars i la sensació de participació, <strong>amb</strong> els feligresos amunt i avall<br />
sense parar, és fa molt patent: ara l’encens, després els llibres sagrats i a continuació els<br />
tapissos en arameu <strong>amb</strong> imatges de Sant Jordi, a sota dels quals hi ha un fort timbre,<br />
empalmat <strong>amb</strong> un conjunt força kitsch de llums de Nadal, que els fidels accionen en fer un<br />
donatiu. La feliç estampa es veu pertorbada una vegada i una altra pels intimidatoris vols<br />
d’helicòpters militars arran de les cases, clara prova del clima de guerra que es viu en aquestes<br />
terres. Un capítol del passat que passa desapercebut en els llibres d’història és el fet que els<br />
cristians siríacs van ser víctimes t<strong>amb</strong>é durant el genocidi contra els armenis. En l’actualitat els<br />
problemes continuen per a aquesta petita comunitat ja que es troben atrapats entre el foc<br />
creuat de l’exèrcit, el PKK i el creixent islamisme violent.<br />
A la comarca de Tur Abdin val la pena fer ruta i visitar la dotzena de centres de culte cristians<br />
més representatius: el monestir de Mor Gabriel, fundat el segle IV, o l’església de Meryem Ana<br />
a Antl entre els més destacats. No és fàcil arribar-hi: caldrà pagar taxis, esperar el pas de<br />
dolmuş, fer autoestop als encreuaments o pujar-se en el remolc d’un tractor i acabar caminant<br />
alguns quilòmetres pel camp, però l’esforç valdrà la pena. <strong>El</strong>s monestirs funcionen com a<br />
internats i estan restaurats, de vegades <strong>amb</strong> massa entusiasme, gràcies a les donacions dels<br />
emigrats.<br />
<strong>El</strong> silenci del Mont Nemrut<br />
A uns 180 Km de Diyarbakir, en direcció a ponent cap als camps de petroli d’Adiyaman, tot just<br />
travessat el gegantí embassament Atatürk en ferry, desembarquem a les faldes de l’únic<br />
monument en territori kurd inclòs en el llistat de Patrimoni Mundial de la UNESCO: l’emblemàtic<br />
Mont Nemrut, que curiosament té mateix nom que el volcà que vam recórrer en el llac de Van.<br />
Les enigmàtiques estàtues situades en el cim d’un massís calcari a 2.100 metres constitueixen<br />
l’atracció del <strong>Kurdistan</strong> més visitada per turistes occidentals, ja que forma part dels tours<br />
organitzats. Després de més de dues setmanes de viatge tornem a estar en els límits del<br />
<strong>Kurdistan</strong> i el turisme interior <strong>turc</strong> torna a ser majoritari. Tenim previst fer nit al complex hoteler<br />
de Karadut, a uns 12 Km del cim, per poder pujar-hi l’endemà a peu per camins de pastors,<br />
però aviat ens adonarem que això serà missió impossible. Malgrat venir de força lluny diverses<br />
persones ens han estat assetjant <strong>amb</strong> insistència durant tot el viatge en perfecte anglès perquè<br />
ens apuntéssim a un tour organitzat cap al Nemrut. En arribar a la base de la muntanya ens<br />
adonem que estem atrapats en una teranyina ja que els horaris del transport públic no<br />
permeten cap tipus de combinació favorable a qui viatja pel seu compte i el preu dels taxis és<br />
prohibitiu. Ara bé, tots els hotels i pensions disposen de minibusos privats per pujar al Nemrut<br />
des de la base, a Kahta. Es nota que hem tornat als feus del turisme de masses...<br />
<strong>El</strong>s ciclopis monuments funeraris del cim van ser erigits per un megalòman rei local que va<br />
aprofitar la seva situació estratègica entre romans i parts el segle I a.C. Va tallar dues terrasses<br />
a la roca, les va omplir <strong>amb</strong> colossals estàtues de sí mateix i dels déus, als que considerava<br />
parents seus, i després va ordenar que s’apilés entre elles una muntanya artificial de pedra<br />
triturada d’uns 50 metres d’alçada. <strong>El</strong>s terratrèmols han decapitat gairebé totes les estàtues<br />
situades en filera i els caps, d’un parell de metres aproximadament, es troben a terra en una<br />
posició veritablement fotogènica, molt ben aprofitada en la propaganda turística <strong>turc</strong>a durant les<br />
18
darreres dècades. La gèlida posta de sol sobre la immensitat del <strong>Kurdistan</strong>, esquerdat per<br />
embassaments del GAP, no ens empeny a abandonar el cim a l’hora que ho fan els turistes i hi<br />
romanem una bona estona més en companyia de la solitud dels cims.<br />
<strong>El</strong> miracle d’Urfa<br />
Aproximadament a un centenar de quilòmetres a l’oest del Mont Nemrut es troba Urfa, l’antiga<br />
Edesa romana, on els croats van trobar l’encara avui controvertit sudari de Crist. La<br />
denominació moderna de Şanliurfa, la gloriosa, la van aconseguir els seus governants després<br />
de moltes queixes reivindicant un títol similar al que ja havien obtingut altres ciutats del país. La<br />
urbs, <strong>amb</strong> prop d’un milió d’habitants, és un gran centre de peregrinació ja que aquí la tradició<br />
situa un miracle protagonitzat per Abraham. Sembla ser que el patriarca anava destruint déus<br />
pagans per aquestes contrades i el rei local el va fer capturar. Quan estava a punt de ser<br />
cremat a la foguera, el foc es va convertir en aigua i les brases en peixos, miracle que és<br />
recordat avui en dia a través de les carpes sagrades de les piscines de Gölbaşı, flanquejades<br />
per fotogènics porxos i mesquites. Val la pena pujar a la ciutadella i gaudir de les vistes, així<br />
com fer una petita excursió al veí llogarret de Harran, a només una hora d’autobús, l’únic indret<br />
de Turquia on es poden veure cases arna i on, segons es cita a la Bíblia (Gn 12), Abraham va<br />
rebre la revelació divina de dirigir-se cap a la terra de Canaan.<br />
Com cada vespre, de retorn a la pensió, realitzem el ritual diari de la compra d’aliments i aigua<br />
per l’endemà. Quan un porta molt de temps fora de casa se les empesca per acabar fent-se<br />
uns deliciosos entrepans de pa <strong>amb</strong> tomàquet i raig d’oli d’oliva. En el forn, en una altra de les<br />
mostres de simpatia que caracteritza la gent del <strong>Kurdistan</strong>, ens conviden a ajudar-los a fer<br />
massa de pa. En ple mes d’agost, suant per la calor del forn que és a tocar, i havent-nos rentat<br />
les mans només <strong>amb</strong> aigua, deixem constància que nosaltres a Barcelona ens fem el pa a<br />
casa. En un tres i no res el negoci s’omple de curiosos i acabem la tarda fent una aturada en el<br />
cibercafè per posar-nos al dia. La veritat és que, creuem els dits, mai hem agafat cap mal de<br />
panxa durant els nombrosos viatges que hem fet pel Proper Orient. A l’hora de nodrir-nos<br />
sempre hem aplicat el seny: no menjant qualsevol cosa, no atipant-nos, rentant sempre la<br />
fruita, i bevent sovint te, demostrat bactericida estomacal. Durant aquest viatge estem<br />
comprovant l’enorme popularitat dels simits, els tortells de pa recobert <strong>amb</strong> llavors de sèsam,<br />
en venda arreu, de la mà no sempre neta d’espavilats nens: els simitçis.<br />
Antep fstk<br />
Viatjant encara més cap a l’oest travessem terres on els kurds ja són minoria. La ciutat d’Antep,<br />
denominada modernament Gaziantep en rebre el títol d’heroica arran de la seva resistència a la<br />
guerra de la Independència, és un pròsper centre econòmic de gairebé un milió d’habitants<br />
gràcies al projecte GAP. Famosa a tot el món per la qualitat dels seus fstk (festucs), que són<br />
19
utilitzats en els baklava, els tradicionals dolços de pasta de full, fruits secs i mel, no posseeix<br />
grans atractius turístics. En poques hores es pot visitar la ciutadella bizantina i el museu local<br />
<strong>amb</strong> magnífics mosaics romans de la ciutat de Zeugma, ara sota les aigües gràcies al GAP...<br />
Enmig d’una gran enyorança envers les terres kurdes, el retorn a Istanbul el realitzarem<br />
resseguint l’antiga Cilícia armènia, la Capadòcia bíblica, el sepulcre de Mevlâna, i les ciutats<br />
clàssiques de la costa de l’Egeu, tot travessant els mítics Dardanels en ferry. <strong>El</strong> contrast serà<br />
fort en tots els aspectes ja que entrarem novament a la Turquia més turística: infraestructures<br />
de qualitat, manteniment en els recintes històrics, música i oci enllaunat occidentals; coses que<br />
ja ens semblava haver oblidat... A Istanbul, tot just encetat el Ramadà, mentre esperem el<br />
senyal de la fi del dejuni, prometem davant la Mesquita Blava no oblidar mai el poble kurd.<br />
20