Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
Portada.qxd 20/3/07 16:16 Página 1<br />
4€ Número 22. Primavera <strong>de</strong> 2007<br />
LO BANYUT<br />
REVISTA PIRINENCA DE RESISTÈNCIA<br />
Feta a Tresponts Avall (Alt Urgell)<br />
■ Josep Grau i i Colell.<br />
Record <strong>de</strong>l <strong>de</strong>l poeta<br />
i i activista cultural<br />
<strong>de</strong> <strong>de</strong> Fígols als als 12 12 anys<br />
<strong>de</strong> <strong>de</strong> <strong>la</strong> <strong>la</strong> seua mort.<br />
■ Antoni Espar i i <strong>la</strong> <strong>la</strong> caiguda<br />
<strong>de</strong>l <strong>de</strong>l comte d’Espanya<br />
■ <strong>El</strong> <strong>El</strong> <strong>Far</strong> <strong>de</strong> <strong>de</strong> <strong>la</strong> <strong>la</strong> <strong>Llengua</strong><br />
■ Al Al Xart “in memoriam”<br />
■ La La vall <strong>de</strong> <strong>de</strong> Fígols a a <strong>la</strong> <strong>la</strong> postguerra (II) (II)<br />
■ L’evolució <strong>de</strong>l paisatge humà<br />
a a través <strong>de</strong> <strong>de</strong> <strong>la</strong> <strong>la</strong> fotografia (II) (II)<br />
■ Passejada pel Cap <strong>de</strong>l Boumort<br />
■ Re<strong>la</strong>ts <strong>de</strong> <strong>de</strong> Felip Vendrell i i <strong>de</strong> <strong>de</strong> Joan Graell<br />
■ <strong>Lo</strong> <strong>Lo</strong> rector <strong>de</strong> <strong>de</strong> Tornafort (Rondal<strong>la</strong>)<br />
■ Les marques <strong>de</strong> <strong>de</strong> canal<br />
L’aeronàutica a l’Alt Urgell<br />
<strong>de</strong> Rafael Battestini<br />
En aquest número hi trobareu el núm. 3 <strong>de</strong><br />
Les Falda<strong>de</strong>s <strong>de</strong> <strong>Lo</strong> <strong>Banyut</strong>
LOBANYU 1-24 20/3/07 16:31 Página 2<br />
2<br />
Primavera 2007<br />
Feu una espiada a <strong>Lo</strong> BANYUT<br />
Revista pirinenca <strong>de</strong> resistència feta a Tresponts Avall (Alt Urgell). Número 22. Primavera <strong>de</strong> 2007<br />
PORTADA<br />
L’assassinat <strong>de</strong>l comte d’Espanya<br />
als Tresponts. (Gravat d’E. P<strong>la</strong>nas.<br />
1869). Ama<strong>de</strong>u Rocamora<br />
(Pàgs. 16 a 18) ens dóna a conèixer<br />
<strong>la</strong> poc coneguda biografia d’Antoni<br />
Espar i Obiols, un personatge fonamental<br />
en <strong>la</strong> <strong>de</strong>stitució <strong>de</strong>l comte<br />
d’Espanya, comandant <strong>de</strong> l’exèrcit<br />
carlí <strong>de</strong> Catalunya. Espar, fill <strong>de</strong> cal<br />
Botafoc d’Organyà, va ser comissionat<br />
per <strong>la</strong> Junta carlina <strong>de</strong> Berga<br />
l’octubre <strong>de</strong> 1839 perquè comuniqués<br />
al rei Carles V <strong>la</strong> seua disposició<br />
a resistir malgrat <strong>la</strong> recent<br />
“traïció” <strong>de</strong> Bergara, on l’exèrcit <strong>de</strong>l<br />
País Basc havia signat un conveni<br />
amb els cristins. <strong>El</strong> que no sabia el<br />
comte, presi<strong>de</strong>nt també <strong>de</strong> <strong>la</strong><br />
Junta, és que aquell comissionat<br />
duia una missió paral·le<strong>la</strong> que li<br />
acabaria costant el càrrec... i <strong>la</strong><br />
vida.<br />
LO PORTAL<br />
Editorial: Redacció 3<br />
<strong>El</strong> <strong>Far</strong> <strong>de</strong> <strong>la</strong> <strong>Llengua</strong> 4<br />
Al Xart “in memoriam”<br />
Josep Espunyes 5<br />
OPINIONS I SENSACIONS<br />
Senyera serenya: Jo no sóc bilingüe<br />
Jordi Dalmau 6<br />
L’art <strong>de</strong> dividir<br />
Indíbil 7<br />
Camins diversos<br />
Yo<strong>la</strong>nda Giménez 8<br />
TV3 Televisió <strong>de</strong> Catalunya<br />
Maria <strong>de</strong>l P<strong>la</strong> 9<br />
Minuts d’autocrítica<br />
Joan Obiols 10<br />
Per què?<br />
Jesús Babià 10<br />
SEMBLANCES<br />
Josep Grau i Colell<br />
Josep Espunyes 11-15<br />
RELATS<br />
Antoni Espar i <strong>la</strong> caiguda <strong>de</strong>l comte<br />
d’Espanya<br />
Ama<strong>de</strong>u Rocamora 16-18<br />
Vivències a <strong>la</strong> Costa (II)<br />
Mariano Buchaca 19-21<br />
L’evolució <strong>de</strong>l paisatge humà <strong>de</strong> l’Alt<br />
Urgell (II)<br />
Àgueda Betriu, Aïda Riart,<br />
Ivan Vigo i Guillem Vidal 22-24<br />
LLEGIR I OIR<br />
La nostra selecció <strong>de</strong> llibres i revistes<br />
Diversos autors 25-27<br />
a<br />
a<br />
L´ESPUNYOLA<br />
L’Arc <strong>de</strong> Sant Martí<br />
Felip Vendrell 28-30<br />
<strong>El</strong> buscall <strong>de</strong>l dimoni<br />
Joan Graell 31-33<br />
XÀLDIGUES<br />
<strong>Lo</strong> rector <strong>de</strong> Tornafort<br />
Valentí Fernán<strong>de</strong>z 34-35<br />
Un nou Tri-Par-Tit<br />
Celestí Vilel<strong>la</strong> 35<br />
PASSEJADES<br />
<strong>El</strong> Cap <strong>de</strong>l Boumort<br />
Jordi Puy, Josep Ramon<br />
i Adrià Ramon 36-37<br />
<strong>Lo</strong> <strong>Banyut</strong><br />
agraeix el suport rebut per part <strong>de</strong>:<br />
■ Armeria Vidal<br />
■ Assegurances Colom<br />
■ Autocars Vilà-Betriu<br />
■ Autoservei Janot<br />
■ Bar restaurant <strong>El</strong> Portal<br />
■ Cafè Nando<br />
■ Casa Llevet<br />
■ Celler Nulles<br />
■ Centre Veterinari Aubenç<br />
■ DAE Gabinet Laboral<br />
■ Embotits Espuñes<br />
■ <strong>Far</strong>màcia Rocamora (Abrera)<br />
■ <strong>Far</strong>màcia Rocamora (Escal<strong>de</strong>s)<br />
■ Ferreteria Mallol<br />
■ Fonda ca l’Agustí<br />
■ Francesc Bonet Ordinadors<br />
■ Fruites La Seu<br />
■ Graell-Espar-Serra Associats<br />
■ Granits i Marbres Montferrer<br />
■ Hotel Can Boix<br />
■ Instal·<strong>la</strong>cions Vi<strong>la</strong>na<br />
■ La Llibreria<br />
■ La Posel<strong>la</strong><br />
■ Llibreria Salvat<br />
■ Materials Alt Urgell<br />
■ Materials Pirineu<br />
■ Mobles Buchaca<br />
■ Òptica Isern<br />
■ Pastisseria i Forn Reig<br />
■ Perruqueria Heura<br />
■ Pirmaq<br />
■ Residència-casa <strong>de</strong> pagès<br />
La Lluïsa <strong>de</strong>l Peretó<br />
■ Restaurant Cal Jesús<br />
■ Restaurant Guimar-Expo Trac<br />
■ Restaurant La Masia<br />
■ Sastret. Revistes i publicacions<br />
■ Tallers Xavi<br />
■ TAUP Topògrafs<br />
■ Xarcuteria i Celler Alt Urgell<br />
■ Xarcuteria Obach<br />
Amb <strong>la</strong> col·<strong>la</strong>boració <strong>de</strong> l’IEI <strong>de</strong> <strong>la</strong><br />
Diputació <strong>de</strong> Lleida<br />
PER RUMIAR<br />
Jeroglífic Trespontí<br />
F. Camprubí 38<br />
Les 7 Sapastra<strong>de</strong>s<br />
Cisco Espar 38<br />
La p<strong>la</strong>neta <strong>de</strong>l Simi<br />
Simi 38<br />
OFICIS<br />
Marques <strong>de</strong> canal<br />
Pere-Miquel Parés<br />
i Teresa Vi<strong>la</strong>ró 39<br />
ELS FOGONS DE CAN BOIX<br />
Ronyons <strong>de</strong> xai al pebre verd.<br />
Joan Pal<strong>la</strong>rès 40<br />
PENÚLTIMES NOTICIES<br />
I Concurs <strong>de</strong> Gossos d’Atura a Odèn<br />
Centre <strong>de</strong> Natura d’Odèn 40<br />
Neix el consorci Ruta <strong>de</strong>ls Oficis<br />
d’Ahir<br />
Consell Comarcal Alt Urgell 41<br />
Jornada <strong>de</strong> reconeixement <strong>de</strong> les<br />
p<strong>la</strong>ntes medicinals<br />
Centre <strong>de</strong> Natura d’Odèn 41<br />
Estripagecs Teatre<br />
Redacció 42<br />
Èxit <strong>de</strong>l Taller C<strong>la</strong>ror als Jocs Specials<br />
Olimpics<br />
Consell Comarcal Alt Urgell 42<br />
Col·loqui d’arqueologia al Centre <strong>de</strong><br />
Natura d’Odèn<br />
Centre <strong>de</strong> Natura d’Odèn 43<br />
Homilia 2006<br />
Redacció 44-45<br />
Món feréstec<br />
Redacció 46-47<br />
Restauració <strong>de</strong>ls retaules <strong>de</strong> <strong>la</strong> Vansa<br />
i Fórnols<br />
Redacció 48
LOBANYU 1-24 16/3/07 19:25 Página 3<br />
CREDITS<br />
EDICIÓ:<br />
ACTA (Associació Cultural<br />
Tresponts Avall; presi<strong>de</strong>nt: Carles<br />
Ribera)<br />
EN AQUEST NÚMERO HI<br />
HAN COL·LABORAT:<br />
Joan Argerich, Jesús Babià,<br />
Rafael Battestini, Àgueda Betriu,<br />
Mariano Buchaca, F. Camprubí,<br />
Ferran G. Carricondo, Nuri<br />
Colom, Centre <strong>de</strong> Natura d’Odèn,<br />
Jordi Dalmau, Isidre Domenjó<br />
(Consell Comarcal <strong>de</strong> l’Alt Urgell),<br />
Cisco Espar, Josep Espunyes, ,<br />
Valentí Fernán<strong>de</strong>z, Marcel Fité,<br />
Gaiter <strong>de</strong>l Segre (lo), Yo<strong>la</strong>nda<br />
Giménez, Joan Graell, Anna M.<br />
Guàrdia, Josep Guàrdia, Indíbil,<br />
Philippe Lavaill, Joan Obiols,<br />
Ol<strong>la</strong>p, Jesús Pal<strong>la</strong>rès, Joan<br />
Pal<strong>la</strong>rès, Pere-Miquel Parés,<br />
Maria <strong>de</strong>l P<strong>la</strong>, Carles Pons (revista<br />
Cadí-Pedraforca), Aleix Porta,<br />
Jordi Puy, Josep Ramon, Adrià<br />
Ramon, Aïda Riart, Marcel<br />
Ribera, Ama<strong>de</strong>u Rocamora,<br />
Anna Sanz, Simi, Felip Vendrell,<br />
Guillem Vidal, Ivan Vigo, Teresa<br />
Vi<strong>la</strong>ró, Albert Vil<strong>la</strong>ró (Arxiu<br />
Municipal Seu d’Urgell), Celestí<br />
Vilel<strong>la</strong> i Miquel Xercavins.<br />
DISSENY I MAQUETACIÓ:<br />
Mario López / Serveis Grafics<br />
Jamsa<br />
EQUIP DE REDACCIÓ:<br />
Joan Argerich, Marcel Fité, Joan<br />
Graell, Josep Guàrdia i Ama<strong>de</strong>u<br />
Rocamora.<br />
Dipòsit Legal: L-833-2004<br />
A/e: lobanyut@lobanyut.cat<br />
Publicació no professional<br />
sense finalitats lucratives. LO<br />
BANYUT no comparteix necessàriament<br />
l’opinió <strong>de</strong>ls seus<br />
col·<strong>la</strong>boradors. Així mateix,<br />
autoritza <strong>la</strong> reproducció <strong>de</strong>ls<br />
textos i imatges que publica<br />
sempre que se n’esmenti <strong>la</strong><br />
procedència (i feu-nos-en arribar<br />
algun exemp<strong>la</strong>r, home!),<br />
tret <strong>de</strong>ls que provenen<br />
d’altres publicacions.<br />
EDITORIAL<br />
P<strong>la</strong>ns Urbanístics<br />
D’un temps ençà, els P<strong>la</strong>ns Urbanístics han revifat el<br />
<strong>de</strong>bat polític i d’interessos a <strong>la</strong> majoria <strong>de</strong> pob<strong>la</strong>cions<br />
<strong>de</strong> <strong>la</strong> comarca. I és natural que així sigui, perquè el que<br />
és bo per a u, moltes vega<strong>de</strong>s, no és bo per al comú. I<br />
viceversa, el que és bo per al comú no sempre és bo per<br />
a tothom. És per això que, en aquests casos, el diàleg<br />
no només no s’ha d’estalviar, sinó que s’ha <strong>de</strong> dur fins<br />
al límit <strong>de</strong> les seves possibilitats.<br />
Avui ningú no negaria <strong>la</strong> necessitat d’un bon P<strong>la</strong> Urbanístic<br />
que reguli i or<strong>de</strong>ni les necessitats <strong>de</strong> <strong>de</strong>senvolupament<br />
<strong>de</strong>ls nostres pobles, viles i ciutats. Aquests<br />
P<strong>la</strong>ns Urbanístics, però, no po<strong>de</strong>n ser fruit ni <strong>de</strong> les imposicions<br />
sovint egoistes <strong>de</strong>ls interessos locals i particu<strong>la</strong>rs,<br />
ni <strong>de</strong> les imposicions fre<strong>de</strong>s i foranes <strong>de</strong>ls qui<br />
somien un Pirineu <strong>de</strong> postal, només apte per a passarhi<br />
unes hores els caps <strong>de</strong> setmana. Volem uns pobles<br />
que faci goig <strong>de</strong> veure’ls: nets, ben dissenyats, ufanosos,<br />
harmònics… Però, sobretot, volem uns pobles per a<br />
viure-hi i per a <strong>la</strong> gent que hi viu.<br />
<strong>El</strong> <strong>Far</strong> <strong>de</strong> <strong>la</strong> <strong>Llengua</strong><br />
En un altre sentit, volem felicitar l’Ajuntament d’Organyà<br />
per haver aprovat el projecte <strong>de</strong>l <strong>Far</strong> <strong>de</strong> <strong>la</strong> <strong>Llengua</strong>. És<br />
una iniciativa que, a més d’honorar <strong>la</strong> vi<strong>la</strong> <strong>de</strong> les Homilies,<br />
estem segurs que servirà per a projectar el nom<br />
d’Organyà i el prestigi <strong>de</strong>l català. Ara només cal que es<br />
posi fil a l’agul<strong>la</strong> i que es cerquin els suports que calgui<br />
per a dur endavant tan lluminós projecte.<br />
Enl<strong>la</strong>çant amb el tema <strong>de</strong> <strong>la</strong> llengua, és inexcusable<br />
que en una revista <strong>de</strong> “resistència” com ho és <strong>la</strong> nostra,<br />
editada en aquest bressol que lluita per a no ser mai<br />
tomba, ens referim un cop més a <strong>la</strong> situació a<strong>la</strong>rmant<br />
per què passa el nostre mitjà <strong>de</strong> comunicació i vehicle<br />
d’i<strong>de</strong>ntificació per excel·lència. Com és sabut, darrerament<br />
es torna a par<strong>la</strong>r amb una certa insistència —i<br />
fins i tot c<strong>la</strong>redat— <strong>de</strong> <strong>la</strong> mort <strong>de</strong> <strong>la</strong> llengua.<br />
Es mor <strong>la</strong> llengua cata<strong>la</strong>na? Si hem <strong>de</strong> fer cas a Saus-<br />
EDITORIAL<br />
sure, diríem que no. Com és prou sabut, Saussure pensava<br />
que “Une <strong>la</strong>ngue ne peut pas mourir naturellement<br />
et <strong>de</strong> sa belle mort. <strong>El</strong>le ne peut mourir que <strong>de</strong><br />
mort violente”. Si <strong>la</strong> tesi <strong>de</strong> Saussure fos certa —i nosaltres<br />
no tenim pas cap motiu per a dubtar-ne—, això<br />
ens portaria a haver <strong>de</strong> canviar <strong>la</strong> pregunta, i a l<strong>la</strong>nçar-ne<br />
una <strong>de</strong> nova a l’aire: Estan matant <strong>la</strong> llengua<br />
cata<strong>la</strong>na? Qui l’està matant?<br />
Adéu a l’Escultor <strong>de</strong> l’Alt Urgell<br />
En un altre ordre <strong>de</strong> coses, d’ençà <strong>de</strong> l’aparició <strong>de</strong>l nostre<br />
darrer número ens ha <strong>de</strong>ixat l’amic i col·<strong>la</strong>borador<br />
<strong>de</strong> <strong>la</strong> revista, Josep Xart. Des d’aquest editorial volem<br />
expressar el nostre dolor a <strong>la</strong> seva família i als seus<br />
amics i fem vots perquè <strong>la</strong> seva obra tingui <strong>la</strong> difusió i<br />
el reconeixement que <strong>la</strong> seva qualitat es mereix. A <strong>la</strong><br />
pàgina 5 d’aquest número hi trobareu un article <strong>de</strong><br />
Josep Espunyes referit a una <strong>de</strong> les seves exposicions,<br />
<strong>la</strong> <strong>de</strong> <strong>la</strong> dona que és mare.<br />
Nota <strong>de</strong> <strong>la</strong> redacció<br />
Abans d’entrar en matèria, els membres <strong>de</strong> l’equip <strong>de</strong><br />
redacció ens volem disculpar per no haver estat capaços<br />
<strong>de</strong> mantenir el compromís que un dia vam adquirir<br />
amb vosaltres, lectors i socis <strong>de</strong> l’Associació Cultural<br />
Tresponts Avall, segons el qual ens comprometíem a<br />
fer sortir tres números <strong>de</strong> “<strong>Lo</strong> <strong>Banyut</strong>” cada any. L’any<br />
passat, per motius aliens a <strong>la</strong> nostra voluntat, només<br />
en vam po<strong>de</strong>r publicar un. A partir d’aquest any, però,<br />
un cop analitza<strong>de</strong>s les nostres possibilitats reals,<br />
creiem que podrem mantenir una periodicitat semestral.<br />
Així doncs, per més que ens dolgui —i ens dol<br />
molt— els tres números anuals a què us teníem acostumats<br />
quedaran reduïts a dos. Per tal <strong>de</strong> compensar una<br />
mica el temps d’espera, també hem <strong>de</strong>cidit augmentar<br />
el número <strong>de</strong> pàgines i procurarem igua<strong>la</strong>r les <strong>de</strong>ls tres<br />
números. Accepteu, si us p<strong>la</strong>u, les nostres disculpes. ■<br />
Primavera 2007 3
Ol<strong>la</strong>p LOBANYU 1-24 16/3/07 19:25 Página 4<br />
Les Homilies d’Organyà, troba<strong>de</strong>s<br />
a l’església <strong>de</strong> Santa Maria d’Organyà,<br />
a l’Alt Urgell, ara fa 100<br />
anys, constitueixen el més bell i<br />
més antic document literari escrit<br />
en <strong>la</strong> nostra llengua.<br />
Constitueixen també un símbol<br />
<strong>de</strong>ls orígens <strong>de</strong> <strong>la</strong> cultura literària<br />
cata<strong>la</strong>na, són patrimoni <strong>de</strong>l nostre<br />
poble i representen una part <strong>de</strong> <strong>la</strong><br />
nostra memòria i <strong>de</strong> <strong>la</strong> nostra<br />
i<strong>de</strong>ntitat col·lectiva.<br />
És per això que les persones sotasigna<strong>de</strong>s,<br />
que estimem <strong>la</strong> cultura<br />
en totes les seves manifestacions i<br />
RETALLS L’evolució <strong>de</strong>l paisatge humà <strong>de</strong><br />
<strong>El</strong> <strong>Far</strong> <strong>de</strong> <strong>la</strong> <strong>Llengua</strong><br />
Manifest per a <strong>la</strong> creació <strong>de</strong>l <strong>Far</strong> <strong>de</strong> <strong>la</strong> <strong>Llengua</strong> Cata<strong>la</strong>na a Organyà<br />
som especialment sensibles amb<br />
<strong>la</strong> situació <strong>de</strong> <strong>la</strong> llengua cata<strong>la</strong>na,<br />
volem, en el marc <strong>de</strong> <strong>la</strong> commemoració<br />
<strong>de</strong>l Vuitè centenari <strong>de</strong> les<br />
Homilies d’Organyà:<br />
Recordar que és un <strong>de</strong>ure <strong>de</strong> <strong>la</strong><br />
ciutadania i <strong>de</strong> les institucions<br />
que <strong>la</strong> representen no només tenir<br />
cura <strong>de</strong>l manteniment <strong>de</strong> les Homilies,<br />
actualment diposita<strong>de</strong>s a<br />
<strong>la</strong> Biblioteca <strong>de</strong> Catalunya, sinó<br />
també vetl<strong>la</strong>r per <strong>la</strong> seva projecció<br />
i <strong>la</strong> transmissió a les generacions<br />
que han <strong>de</strong> venir: el futur<br />
d’un país passa per <strong>la</strong> seva capa-<br />
<strong>El</strong> 26S d’Organyà<br />
En el ple <strong>de</strong>l Consistori Municipal d’Organyà, celebrat el dia 26 <strong>de</strong><br />
setembre <strong>de</strong> l’any passat, l’alcal<strong>de</strong>, Sr. Joan Busquets, va llegir un<br />
manifest en pro <strong>de</strong> <strong>la</strong> creació <strong>de</strong>l FAR DE LA LLENGUA CATALANA en<br />
aquesta Vi<strong>la</strong>. <strong>El</strong> va llegir i el va sotmetre a aprovació. Fou aprovat per<br />
unanimitat. Felicitats a totes i a tots!<br />
4<br />
Data d’un es<strong>de</strong>veniment memorable<br />
Estiu 2007<br />
citat <strong>de</strong> donar a conèixer, projectar<br />
i transmetre els seus valors,<br />
entre els quals hi ha indubtablement<br />
les Homilies.<br />
Manifestar <strong>la</strong> voluntat <strong>de</strong>l Poble<br />
d’Organyà que s’instal·li al campanar<br />
<strong>de</strong> l’església <strong>de</strong> Santa Maria<br />
el <strong>Far</strong> <strong>de</strong> <strong>la</strong> <strong>Llengua</strong> Cata<strong>la</strong>na,<br />
bastit sobre terra <strong>de</strong> cada un <strong>de</strong>ls<br />
països <strong>de</strong> llengua cata<strong>la</strong>na. <strong>El</strong> <strong>Far</strong><br />
serà el símbol <strong>de</strong> <strong>la</strong> voluntat i <strong>de</strong><br />
l’estat <strong>de</strong> vetl<strong>la</strong> permanent d’un<br />
poble que no vol veure <strong>de</strong>saparèixer<br />
el seu tret d’i<strong>de</strong>ntitat més valuós,<br />
<strong>la</strong> seva llengua, i també serà<br />
el lloc <strong>de</strong> referència d’activitats i<br />
reflexions sobre el present i el<br />
futur <strong>de</strong> <strong>la</strong> llengua cata<strong>la</strong>na.<br />
Fer una crida a totes les persones<br />
i les institucions <strong>de</strong>l país preocupa<strong>de</strong>s<br />
pel futur <strong>de</strong> <strong>la</strong> llengua cata<strong>la</strong>na<br />
a adherir-se a aquest Manifest<br />
per al <strong>Far</strong> <strong>de</strong> <strong>la</strong> <strong>Llengua</strong>,<br />
testimoni que <strong>la</strong> nació cata<strong>la</strong>na<br />
honora les seves arrels i encara<br />
amb força el seu futur.■<br />
Redacció<br />
Organyà, setembre <strong>de</strong> 2006<br />
Les Homilies d’Organyà s’han fet grans. Anys ha que, en sortir d’Organyà, es<br />
van incorporar <strong>de</strong> dret a Universitats <strong>de</strong> tot el món. Ara, prepara<strong>de</strong>s ja per a<br />
exercir el seu mestratge, Organyà les vol apropar al poble. Un poble que els hi<br />
ha <strong>de</strong> conferir nous valors perquè ell pot fer-ne una lectura nova, copsant-les<br />
amb els sentits i lligant caps amb emocions. La seua força creativa no té límits.<br />
<strong>El</strong>s po<strong>de</strong>rosos dallen els camps <strong>de</strong> forment, sí, però el poble hi espigo<strong>la</strong>.<br />
Generacions, pacients i humils, hi van recollint les espigues oblida<strong>de</strong>s..., les<br />
veritats perdu<strong>de</strong>s. Hi ha una saviesa més gran?<br />
Ara les homilies, bresso<strong>la</strong><strong>de</strong>s a Organyà, honoren <strong>de</strong> nou el seu origen. Tornen<br />
a sorgir, amb saba nova, per a seguir forjant el seu <strong>de</strong>stí. Sentinelles <strong>de</strong> <strong>la</strong> nostra<br />
i<strong>de</strong>ntitat, FEU VIA!<br />
Caldrà temps per a po<strong>de</strong>r-ne veure els efectes, però <strong>de</strong> ben segur que hi haurà<br />
un abans i un <strong>de</strong>sprés d’aquest 26S d’Organyà.■<br />
“...és un <strong>de</strong>ure <strong>de</strong> <strong>la</strong> ciutadania i <strong>de</strong> les<br />
institucions que <strong>la</strong> representen no només tenir<br />
cura <strong>de</strong>l manteniment <strong>de</strong> les Homilies, (...)<br />
sinó també vetl<strong>la</strong>r per <strong>la</strong> seva<br />
projecció i <strong>la</strong> transmissió a les generacions<br />
que han <strong>de</strong> venir”
LOBANYU 1-24 16/3/07 19:25 Página 5<br />
Text llegit a l’Ajuntament d’Organyà,<br />
l’estiu <strong>de</strong>l 1988, amb motiu <strong>de</strong> l’exposició que hi<br />
presentà <strong>de</strong>dicada a <strong>la</strong> dona que és mare.<br />
Al Xart, «in memoriam»<br />
Fa uns quatre anys, vaig tenir el goig <strong>de</strong> presentar una mostra d’art <strong>de</strong> <strong>la</strong> nostra comarca, l’Alt Urgell, en<br />
una exposició col·lectiva que es va celebrar al Centre Cívic <strong>de</strong> Sants, a Barcelona. Era una pinzel<strong>la</strong>da,<br />
lluminosa i viva, <strong>de</strong> <strong>la</strong> Catalunya interior muntanyenca estampada al cor <strong>de</strong> <strong>la</strong> Catalunya litoral. Tres artistes<br />
–l’<strong>El</strong>adi Duch, lo Rotxé i lo Xart– hi mostraven una part <strong>de</strong> <strong>la</strong> seva obra.<br />
Avui, en aquest marc riberenc <strong>de</strong>l<br />
Segre, m’amara el mateix goig en<br />
adreçar-vos quatre mots sobre les<br />
composicions que lo Xart ens ofereix<br />
al si <strong>de</strong> l’Ajuntament d’Organyà,<br />
<strong>la</strong> vi<strong>la</strong> en què ha <strong>de</strong>senvolupat<br />
majorment <strong>la</strong> seva<br />
existència, amb plena <strong>de</strong>dicació a<br />
trebal<strong>la</strong>r <strong>la</strong> fusta, <strong>la</strong> pedra, el fang<br />
i el bronze; és a dir, entossudit a<br />
p<strong>la</strong>smar en forma tot aquell gavadal<br />
d’emocions, <strong>de</strong> sensacions, <strong>de</strong><br />
sensibilitat, <strong>de</strong> recerca que bull i<br />
que brol<strong>la</strong> <strong>de</strong> l’esperit <strong>de</strong>ls artistes,<br />
gent d’ànima inquieta.<br />
I, certament, ha reeixit en <strong>la</strong><br />
comesa, se n’ha sortit. <strong>El</strong>s volums,<br />
les línies, els contorns que lo Xart<br />
infon a les figures que trebal<strong>la</strong><br />
s’enl<strong>la</strong>cen harmònics, mesurats,<br />
nets, amb una força que colpeix<br />
els ulls <strong>de</strong>l receptor. I això, aquesta<br />
vigoria, traspua <strong>de</strong> <strong>la</strong> matèria<br />
tant si es mou sota els cànons <strong>de</strong><br />
l’aca<strong>de</strong>micisme com si es <strong>de</strong>ixa<br />
portar per l’impuls <strong>de</strong> l’espontaneïtat.<br />
En <strong>la</strong> seva obra hi ha, alhora,<br />
alegria i contundència, rigor i<br />
<strong>de</strong>tall. Tanmateix, no tot s’acaba<br />
aquí, en aquesta anàlisi externa<br />
que ressegueix <strong>la</strong> imatge. <strong>Lo</strong> Xart<br />
<strong>de</strong>dica, amb intenció expressa,<br />
aquesta exposició a <strong>la</strong> mare; a <strong>la</strong><br />
dona que engendra i que pareix i<br />
que, per tant, fa possible <strong>la</strong> continuïtat<br />
<strong>de</strong>l misteri <strong>de</strong> <strong>la</strong> vida. Tot<br />
és creació. Creació <strong>de</strong> <strong>la</strong> dona,<br />
arran <strong>de</strong> <strong>la</strong> seva naturalesa, i cre-<br />
«<strong>El</strong>s volums, les línies, els contorns que<br />
lo Xart infon a les figures que<br />
trebal<strong>la</strong> s’enl<strong>la</strong>cen harmònics, mesurats,<br />
nets, amb una força<br />
que colpeix els ulls <strong>de</strong>l receptor»<br />
LO PORTAL Al Xart, «in memoriam»<br />
ació <strong>de</strong> l’artista quan pasta, quan<br />
cisel<strong>la</strong>, quan mo<strong>de</strong><strong>la</strong>; és a dir,<br />
quan imprimeix al treball el sentiment<br />
i l’emotivitat que íntimament<br />
atresora.<br />
Si ens fixem en <strong>la</strong> sèrie <strong>de</strong> figures<br />
que presenta lo Xart sobre <strong>la</strong><br />
dona que és mare, comprovarem<br />
tot seguit que el tractament artístic<br />
és franc, és obert, és natural;<br />
en una parau<strong>la</strong>, <strong>la</strong> fa humana. Vet<br />
aquí, doncs, on basa, i alhora pren<br />
embranzida, <strong>la</strong> dimensió <strong>de</strong> l’obra<br />
<strong>de</strong>l Xart. No <strong>de</strong>ïfica, no mitifica,<br />
sinó que presenta l’ésser humà femení<br />
que ha parit amb <strong>la</strong> senzillesa<br />
i amb <strong>la</strong> gran<strong>de</strong>sa que, conjuntament,<br />
comporta <strong>la</strong> naturalitat.<br />
Aquesta és, a grans trets, <strong>la</strong><br />
perspectiva que tinc <strong>de</strong> l’escultura<br />
<strong>de</strong>l Xart. Obra <strong>de</strong> passió, sentida<br />
intensament. I celebro que l’hagi<br />
presentat en aquesta vi<strong>la</strong> d’Organyà,<br />
carregada d’història. Sí,<br />
me’n congratulo. En el conjunt<br />
<strong>de</strong>l Principat, en el bloc d’aquesta<br />
nació sense estat que és Catalunya,<br />
les terres ponentines muntanyenques<br />
han estat, <strong>de</strong>s <strong>de</strong> molt<br />
temps enrere, com <strong>la</strong> Ventafocs<br />
<strong>de</strong>l conte, <strong>la</strong> parenta pobra i oblidada.<br />
I, ma<strong>la</strong>uradament, ho continua<br />
sent, per més que avui hi<br />
aparegui, per aquests verals, gent<br />
<strong>de</strong> gran vàlua, pensadors i artistes<br />
sensibles i amb talent.<br />
<strong>El</strong> nostre gran repte, doncs, en<br />
aquest ara i aquí, és projectar-nos<br />
<strong>de</strong>s <strong>de</strong>l moll <strong>de</strong> <strong>la</strong> terra alturgellenca<br />
que xafem, <strong>de</strong>s <strong>de</strong>l llegat<br />
<strong>de</strong> coneixements que ens ha pervingut<br />
<strong>de</strong> <strong>la</strong> nostra societat<br />
Josep M. Xart amb algunes <strong>de</strong> les seues darreres obres, <strong>la</strong> sèrie “By eggs” —Per ous—<br />
mil·lenària. «Si voleu ésser universals,<br />
sigueu locals», escriu el poeta<br />
i assagista Joan Alcover. «Tota<br />
universalitat arrenca d’un arre<strong>la</strong>ment<br />
a un temps i a un país», expressa<br />
el poeta Josep M. Llompart.<br />
Permeteu-me, per tant, <strong>de</strong>s<br />
d’aquesta tribuna que m’ofereix<br />
presentar l’exposició <strong>de</strong>l Xart, que<br />
encoratgi tothom a trebal<strong>la</strong>r <strong>de</strong>s<br />
<strong>de</strong> <strong>la</strong> i<strong>de</strong>ntitat pirinenca i a fer-se<br />
sentir. És <strong>la</strong> manera <strong>de</strong> retornar a<br />
aquestes valls <strong>de</strong>l Segre, salvats<br />
els segles esco<strong>la</strong>ts i <strong>la</strong> situació político-social,<br />
l’esplendor i el respecte<br />
<strong>de</strong> què gaudiren al temps<br />
<strong>de</strong>ls comtes d’Urgell, <strong>de</strong>ls vescomtes<br />
<strong>de</strong> Castellbò, <strong>de</strong>ls barons <strong>de</strong><br />
Peramo<strong>la</strong> o <strong>de</strong>l mític i llegendari<br />
Arnau Mir <strong>de</strong> Tost. ■<br />
Josep Espunyes<br />
Estiu 2007 5<br />
Marcel Ribera 14/06/2005
LOBANYU 1-24 16/3/07 19:25 Página 6<br />
6<br />
Aquí, fa anys, només es par<strong>la</strong>va català,<br />
i d'aquí a uns anys podria par<strong>la</strong>r-s'hi<br />
majoritàriament només espanyol.<br />
Jo no sóc bilingüe perquè<br />
parlo, penso i sento només en català.<br />
Dec par<strong>la</strong>r espanyol unes sis o set<br />
vega<strong>de</strong>s l'any: amb turistes que<br />
busquen el parc <strong>de</strong>l Segre, amb<br />
companys ornitò-<br />
legs <strong>de</strong> fora, amb<br />
teleoperadores<br />
sevil<strong>la</strong>nes o amb<br />
guàrdies civils per<br />
resoldre sobre <strong>la</strong><br />
llengua amb què<br />
m'hi he d'adreçar.<br />
I prou. Em pregunto<br />
si per<br />
aquesta mitjana anyal d'ús anecdòtic<br />
<strong>de</strong> <strong>la</strong> llengua espanyo<strong>la</strong> ja es pot<br />
dir que sóc bilingüe. Si<br />
creieu que sí<br />
tinc molta<br />
sort perquè,<br />
com que<br />
cada any<br />
envio set o vuit correus<br />
electrònics en<br />
francès i en anglès,<br />
que vénen a representar<br />
el mateix que<br />
les meves converses en<br />
espanyol, el que sóc en<br />
realitat és quatrilingüe!<br />
Però ai, <strong>la</strong>s! els<br />
OPINIONS I SENSACIONS Senyera Serenya<br />
Jo no sóc bilingüe<br />
Catalunya és bilingüe, pensa molta gent. Fins i tot hi ha polítics que <strong>la</strong> volen trilingüe. També he sentit a<br />
dir sempre que som afortunats per tenir dues llengües. No em fa el pes, aquesta i<strong>de</strong>a. Crec que el<br />
bilingüisme col·lectiu és un parany perquè no cerca <strong>la</strong> impossible igualtat d'ús entre dues llengües que<br />
conviuen, sinó que és un pas entre un monolingüisme i un altre.<br />
Primavera 2007<br />
“Dominar el màxim<br />
d'idiomes és el<br />
que hauríem <strong>de</strong><br />
pretendre com a<br />
individus i, finalment,<br />
com a societat”<br />
meus missatges electrònics estan<br />
cosits <strong>de</strong> faltes i tenen una gramàtica<br />
100% cata<strong>la</strong>na. En canvi, quan<br />
parlo o escric en espanyol (castellà<br />
per fer-nos-el més proper) ho faig<br />
molt més bé. Què passa, aleshores,<br />
sóc bilingüe, trilingüe o ximple?<br />
Doncs passa que tenim el tema mal<br />
enfocat. <strong>El</strong> que sóc<br />
en realitat és monolingüe<br />
català,<br />
competent <strong>de</strong>l tot<br />
en un altre idioma,<br />
l'espanyol, i molt<br />
menys en els altres<br />
dos, el francès i<br />
l'anglès. Veus què<br />
fàcil. Dominar el<br />
màxim d'idiomes és el que hauríem<br />
<strong>de</strong> pretendre com a individus i, finalment,<br />
com a societat.<br />
Compte, que no nego que hi hagi<br />
molts, però molts, cata<strong>la</strong>ns i cata<strong>la</strong>nes<br />
que sí que ho són, <strong>de</strong> bilingües.<br />
Una part ho són perquè van aprendre<br />
a par<strong>la</strong>r en es-<br />
panyol, a casa, i<br />
aquesta és encara<br />
(i per molts anys) <strong>la</strong><br />
seva llengua <strong>de</strong> re<strong>la</strong>ció<br />
amb pares i<br />
germans, però es<br />
van esco<strong>la</strong>ritzar en català i l'empren<br />
naturalment amb molta gent, potser<br />
fins i tot és <strong>la</strong> seva llengua vehicu<strong>la</strong>r<br />
a <strong>la</strong> família que han format.<br />
Una altra part, també molt nombrosa,<br />
van aprendre a par<strong>la</strong>r en català,<br />
però són bilingües perquè van<br />
aprendre <strong>la</strong> llengua espanyo<strong>la</strong> a<br />
Senyera Serenya<br />
“Són bilingües, els<br />
danesos, per ser competents<br />
en anglès com jo<br />
ho sóc en espanyol?”<br />
l'esco<strong>la</strong>, al carrer i amb <strong>la</strong> tele, i <strong>la</strong><br />
fan servir amb qui els <strong>la</strong> par<strong>la</strong>, d'aquí<br />
o <strong>de</strong> fora, comprin o venguin, a<br />
<strong>la</strong> fleca, a <strong>la</strong> finestreta <strong>de</strong> l'hospital<br />
o a <strong>la</strong> visita d'obra. Que hi hagi<br />
aquestes persones bilingües no vol<br />
dir que el país ho sigui, perquè a<br />
partir <strong>de</strong> quina xifra <strong>de</strong> pob<strong>la</strong>ció bilingüe<br />
cal consi<strong>de</strong>rar que el país ho<br />
és? Si el que parlen habitualment és<br />
xinès mandarí i per anar a comprar<br />
es fan mig entendre en espanyol,<br />
també compten? I si són equatorians<br />
monolingües? O els espanyols<br />
que van venir fa temps i no parlen<br />
ni un borrall <strong>de</strong> català però l'entenen<br />
perfectament, què són? I el més<br />
important per a mi, què fem amb el<br />
meu fill <strong>de</strong> tres anys, que només sap<br />
català? A tots els<br />
països occi<strong>de</strong>ntals<br />
hi ha immigració,<br />
i a tots es<br />
parlen més llengües<br />
a més <strong>de</strong> <strong>la</strong><br />
pròpia, però no<br />
per això són bilingües.<br />
Per un altre costat, són bilingües el<br />
Canadà, Bèlgica o Suïssa? No, el que<br />
passa és que als seus termes estatals<br />
hi ha més d'una llengua oficial, una<br />
mica com nosaltres. Però aquí, en<br />
l'oficialitat, rau <strong>la</strong> trampa jurídica i<br />
mental <strong>de</strong>l nostre suposat bilingüis-<br />
me: com que català i espanyol són<br />
cooficials, Catalunya és bilingüe, i<br />
tan tranquils. Mentre que allà cada<br />
nació només té com a oficial <strong>la</strong> llengua<br />
que li és pròpia, a nosaltres Espanya<br />
ens va encolomar astutament<br />
<strong>la</strong> cooficialitat, l'excusa perfecta per<br />
fer-nos més macos que ningú, amb<br />
una llengüeta d'anar per casa i una<br />
altra per anar pel món. Com el Canadà,<br />
Bèlgica o Suïssa, Catalunya no<br />
és bilingüe perquè no hi ha països<br />
bilingües, i perquè en tot cas és<br />
multilingüe gràcies a les més <strong>de</strong> 200<br />
A tots els països occi<strong>de</strong>ntals hi ha immigració,<br />
i a tots es parlen més llengües a més <strong>de</strong> <strong>la</strong> pròpia,<br />
però no per això són bilingües”<br />
llengües que s'hi parlen cada dia (67<br />
només a <strong>la</strong> ciutat <strong>de</strong> Lleida).<br />
Són bilingües, els danesos, per ser<br />
competents en anglès com jo ho sóc<br />
en espanyol? I ara, quin disbarat! <strong>El</strong>s<br />
danesos són monolingües, però dominen<br />
perfectament una altra llengua<br />
per re<strong>la</strong>cionar-se amb qui no<br />
sàpiga <strong>la</strong> seva, que tant pot ser un<br />
immigrant paquistanès com un enginyer<br />
fin<strong>la</strong>ndès <strong>de</strong> <strong>la</strong> Nokia. Ara bé,<br />
són tan seus, els danesos, tan radicals<br />
i provincians, que per residir<br />
<strong>de</strong>finitivament al país, l'un i l'altre<br />
hauran d'aprendre danès i acreditar-ho<br />
(tancats que arriben a ser els<br />
nòrdics, redéu!). ■<br />
Jordi Dalmau i Ausàs
LOBANYU 1-24 16/3/07 19:25 Página 7<br />
<strong>El</strong>s vells imperis ho saben molt bé: per a anorrear un<br />
poble, per a <strong>de</strong>struir-lo, cal començar per dividir-lo.<br />
És com voler cremar una soca. Primer cal asc<strong>la</strong>r-<strong>la</strong>:<br />
buscar un tany (si pot ser <strong>de</strong> <strong>la</strong> mateixa fusta, millor)<br />
i fer-ne un tascó; introduir-lo a <strong>la</strong> soca per una <strong>de</strong> les<br />
esquer<strong>de</strong>s; badar <strong>la</strong> soca, tot aprofitant les fissures i<br />
les clivelles i eliminant els fi<strong>la</strong>ments nerviosos <strong>de</strong> <strong>la</strong><br />
Per això els romans no van tenir cap<br />
dubte a l’hora <strong>de</strong> servir-se d’uns lusitans<br />
ambiciosos a l’hora d’assassinar<br />
Viriat. I el conqeridor Pizarro es<br />
va valdre <strong>de</strong>ls inques <strong>de</strong>l sud (més<br />
radicals i ressentits) per a neutralitzar<br />
Atahualpa, poc abans que fos<br />
vilment enganyat i assassinat a Cajamarca.<br />
<strong>El</strong> mateix Hitler, als primers<br />
anys, no va tenir pas cap mania a<br />
utilitzar els sionistes més radicals<br />
per a aconseguir <strong>la</strong> “<strong>de</strong>rrota <strong>de</strong>cisiva”<br />
sobre el judaisme més mo<strong>de</strong>rat.<br />
Eren els temps en què l’esbirro Adolf<br />
Eichmann estudiava els llibres bà-<br />
sics <strong>de</strong>l sionisme (T. Herzl i A. Böhm),<br />
assistia a actes sionistes i par<strong>la</strong>va<br />
hebreu, encara que només en <strong>la</strong> intimitat.<br />
Les divisions imposa<strong>de</strong>s (algú encara<br />
es pensa que els prats són verds perquè<br />
els l<strong>la</strong>ngots que hi viuen són<br />
verds?), a més, po<strong>de</strong>n ser d’allò més<br />
curioses i entretingu<strong>de</strong>s. Hom diria<br />
que qualsevol excusa és bona: bigues<br />
contra buscalls, nyerros contra<br />
ca<strong>de</strong>lls, malcontents contra panxacontents,<br />
frares contra menestrals,<br />
carlins contra liberals, l<strong>la</strong>dres contra<br />
serenos, monàrquics contra republi-<br />
cans, ganxos contra els <strong>de</strong>l rec sense<br />
aigua, visca Macià i mori Cambó,<br />
mori <strong>la</strong> religió i viva <strong>la</strong> Pepa.<br />
Tots els pobles viuen immersos en<br />
alguna o altra dialèctica. Però quan<br />
els pobles estan colonitzats, aquesta<br />
dialèctica els ve induïda, és a dir,<br />
subtilment imposada, pels interessos,<br />
sempre assimi<strong>la</strong>cionistes, <strong>de</strong>ls<br />
imperis. Aleshores, sense <strong>la</strong> mínima<br />
sobirania que els permeti evitar les<br />
po<strong>de</strong>roses ingerències forasteres, els<br />
enfrontaments interns <strong>de</strong>generen<br />
en rancúnies irreconciliables, en<br />
odis tribals, en cegueses majúscules<br />
Sense <strong>la</strong> mínima sobirania que els permeti evitar les<br />
po<strong>de</strong>roses ingerències forasteres, els enfrontaments<br />
interns <strong>de</strong>generen en rancúnies irreconciliables, en odis<br />
tribals, en cegueses majúscules<br />
i en processos auto<strong>de</strong>structius”<br />
i en processos auto<strong>de</strong>structius. <strong>El</strong>s<br />
qui voldrien tombar a <strong>la</strong> dreta<br />
topen frontalment amb els qui voldrien<br />
fer-ho a l’esquerra. I els qui<br />
voldrien anar endavant, corpresos<br />
per l’estultesa <strong>de</strong> l’escissió, acaben<br />
quedant-se a casa, votant en b<strong>la</strong>nc<br />
o anul·<strong>la</strong>nt aquesta mínima volva <strong>de</strong><br />
llibertat que és <strong>la</strong> papereta. És l’inici<br />
<strong>de</strong> <strong>la</strong> victòria <strong>de</strong>finitiva <strong>de</strong> <strong>la</strong> metròpolis<br />
i l’inici <strong>de</strong> <strong>la</strong> <strong>de</strong>rrota <strong>de</strong>finitiva<br />
<strong>de</strong> <strong>la</strong> colònia. I el poble,<br />
enganyat i vençut per enèssima vegada,<br />
acaba refugiant-se a les seves<br />
cases, amb l’autoestima per terra i<br />
Lárt <strong>de</strong> dividir OPINIONS I SENSACIONS<br />
L’art <strong>de</strong> dividir<br />
fusta que <strong>la</strong> subjecten i permeten mantenir-<strong>la</strong> unida.<br />
Un cop badada, l’operació es repeteix tants cops com<br />
calgui (i aleshores, cada vegada resulta més fàcil) fins<br />
convertir <strong>la</strong> soca en ascles, les ascles en estelles i les<br />
estelles en esquerdills plenament aptes per a <strong>la</strong><br />
ignició. Arribats a aquest punt, <strong>la</strong> xera està servida i<br />
fer <strong>de</strong> <strong>la</strong> soca cendra serà només qüestió <strong>de</strong> moments.<br />
el complex d’impotència i culpabilitat<br />
encastat al seu subconscient <strong>de</strong><br />
per<strong>de</strong>dor empedreït que <strong>de</strong> fa tants<br />
anys arrossega.<br />
La divisió <strong>de</strong>ls pobles esc<strong>la</strong>us és així i<br />
és això. Les faules, tan velles i sàvies,<br />
temps ha que ens ho advertien:<br />
“Un dia dos nois anaven per un<br />
camí. Un d’ells va veure una nou<br />
al terra, però l’altre, més ràpid,<br />
se li va avançar i <strong>la</strong> va agafar.<br />
Aleshores van començar a discutir<br />
<strong>de</strong> qui era <strong>la</strong> nou.<br />
Quan <strong>la</strong> discussió estava més<br />
encesa, va passar un noi més<br />
gran que, en veure <strong>la</strong> baral<strong>la</strong> imminent,<br />
va voler posar pau. <strong>El</strong>s<br />
dos nois, incapaços d’arribar a<br />
un acord entre ells, van acceptar<br />
que fos el més gran qui fes les<br />
parts.<br />
-Mireu -els va dir- primer partirem<br />
<strong>la</strong> nou per <strong>la</strong> meitat. A tu,<br />
que l’has vista primer, te’n donaré<br />
mitja closca. I a tu, que<br />
l’has agafada primer, te’n daré<br />
l’altra meitat. I jo, que m’he vist<br />
embolicat en aquesta <strong>de</strong>sagradable<br />
qüestió, em quedaré el<br />
moll com a paga d’haver fet justícia.<br />
I així es va fer.”■<br />
Indíbil<br />
Primavera 2007 7
LOBANYU 1-24 16/3/07 19:25 Página 8<br />
<strong>El</strong>s nens que es per<strong>de</strong>n un dia <strong>de</strong><br />
fira no en fan, <strong>de</strong> files, només senten<br />
que el món els cau a sobre. I<br />
amb els ulls esbatanats miren al seu<br />
voltant mentre pensen: "on ets...?<br />
On sou...?". Un cop tornen a veure<br />
el rostre que buscaven, sospiren<br />
alleujats. Tot havia estat només un<br />
malson, uns segons esfereïdors, que<br />
per a ells s’havien convertit en segles.<br />
I s'aferren <strong>de</strong> nou a aquel<strong>la</strong> mà<br />
que havien perdut. Voldrien ser paparra,<br />
si poguessin, per a no tornar<br />
a sentir el gust concentrat <strong>de</strong> <strong>la</strong><br />
pèrdua. Tard o d'hora tots serem –o<br />
ja som– aquest nen perdut, però<br />
sense cap possibilitat <strong>de</strong> tornar enrere,<br />
sense po<strong>de</strong>r-nos <strong>de</strong>spertar <strong>de</strong>l<br />
nostre malson. La realitat impertinent<br />
ens farà veure que és el<strong>la</strong> qui<br />
mana i que <strong>la</strong> vida és <strong>de</strong> vidre.<br />
En qüestió d'un any he tingut dues<br />
pèrdues importants <strong>de</strong> forma sobtada.<br />
Per a qui marxa és <strong>la</strong> millor<br />
mort, per a qui es queda potser <strong>la</strong><br />
pitjor, perquè no t'acabes <strong>de</strong> fer a <strong>la</strong><br />
i<strong>de</strong>a. I a partir d'aquí comences a<br />
buscar respostes o alguna cosa on<br />
agafar-te perquè el dolor no sigui<br />
tan fort. Hi ha qui no tindrà neces-<br />
OPINIONS I SENSACIONS Camins diversos<br />
Camins diversos<br />
Vet aquí el meu l<strong>la</strong>pis i jo. I <strong>la</strong> ful<strong>la</strong> b<strong>la</strong>nca, muda, que espera que sigui jo qui comenci <strong>la</strong> conversa. I vet<br />
aquí el dilema <strong>de</strong> trobar les paraules justes (que sempre hi és) però aquest cop més, perquè els sentiments<br />
s'agrupen enrevessats, les preguntes bullen com si estiguessin dins d'una ol<strong>la</strong> a pressió, empenyent amb<br />
força tots contra tots, per sortir, sense que els importi l'ordre... Tanmateix, miraré <strong>de</strong> col·locar-los en fi<strong>la</strong>.<br />
“Tard o d'hora tots serem –o ja som– aquest<br />
nen perdut, però sense cap possibilitat <strong>de</strong><br />
tornar enrere, sense po<strong>de</strong>r-nos <strong>de</strong>spertar<br />
<strong>de</strong>l nostre malson”<br />
8<br />
Primavera 2007<br />
Reflexions entorn <strong>de</strong> <strong>la</strong> mort<br />
sitat <strong>de</strong> buscar res. Tan sols acceptarà<br />
els fets, gaudint <strong>de</strong> <strong>la</strong> vida <strong>de</strong><br />
forma més intensa perquè s'adona<br />
que tot és molt fràgil. Però d'altres<br />
necessitaran un<br />
consol més gran.<br />
Dins <strong>de</strong> <strong>la</strong> societat<br />
occi<strong>de</strong>ntal, en<br />
aquest aspecte,<br />
crec que anem<br />
una mica perduts. Semb<strong>la</strong> com si no<br />
hi hagués lloc per par<strong>la</strong>r <strong>de</strong> temes<br />
importants i que han preocupat<br />
a <strong>la</strong> humanitat <strong>de</strong>s <strong>de</strong><br />
sempre. La mort és un<br />
tema tabú, que fa<br />
lleig i que cal<br />
amagar sota <strong>la</strong><br />
catifa. Però<br />
penso que<br />
només po<strong>de</strong>m<br />
perdre <strong>la</strong> por a<br />
alguna cosa si l’afrontem<br />
cara a cara,<br />
amb coratge. Per<br />
aquest<br />
motiu, <strong>de</strong>s <strong>de</strong> <strong>la</strong><br />
mort <strong>de</strong> <strong>la</strong> meva<br />
mare i <strong>de</strong> <strong>la</strong> Núria, a<br />
part <strong>de</strong> gaudir <strong>de</strong><br />
cada moment, consi<strong>de</strong>rant<br />
<strong>la</strong> vida com<br />
un regal, i fent el<br />
que sento important avui perquè<br />
<strong>de</strong>mà no sé si hi seré, trobo a faltar<br />
no haver tingut una preparació per<br />
afrontar millor aquests moments.<br />
Ara que l’actual govern ha resolt el<br />
“La mort és un tema<br />
tabú, que fa lleig i que<br />
cal amagar sota <strong>la</strong> catifa”<br />
conflicte social i educatiu <strong>de</strong> <strong>la</strong><br />
c<strong>la</strong>sse <strong>de</strong> religió amb <strong>la</strong> creació<br />
d’una assignatura nova concentrada<br />
en l’estudi <strong>de</strong> les religions majo-<br />
ritàries <strong>de</strong>l p<strong>la</strong>neta,<br />
a mi se<br />
m’acut (<strong>de</strong> fet<br />
aquesta i<strong>de</strong>a ja <strong>la</strong><br />
tinc al pensament<br />
<strong>de</strong>s <strong>de</strong>ls<br />
meus temps d’estudiant), que ens<br />
hauria anat molt bé una assignatura<br />
alternativa, que s’hauria<br />
pogut dir, per exemple,<br />
"Camins diversos" en<br />
<strong>la</strong> qual (això és el<br />
que pensava l<strong>la</strong>vors<br />
hi continuo<br />
afermant-m’hi<br />
ara) m'hagués<br />
agradat trobarme<br />
a <strong>El</strong>isabeth<br />
Kübler-Ross i les<br />
seves teories envers<br />
el retorn <strong>de</strong>l coma o<br />
<strong>la</strong> seva visió<br />
<strong>de</strong>l consol i el suport<br />
a persones properes<br />
a <strong>la</strong> mort. Posats<br />
a imaginar, entre el<br />
<strong>de</strong>ure i l’haver <strong>de</strong> les<br />
c<strong>la</strong>sses <strong>de</strong> <strong>la</strong> FP m'hagués<br />
agradat <strong>de</strong> trobar-hi a Epicur,<br />
Nietzsche, Sòcrates..., i saber el que<br />
ells pensaven respecte a l’enfocament<br />
que nosaltres donàvem a les<br />
matèries d’estudi. I també, perquè<br />
no, entre el sintagma verbal i el no-<br />
minal, potser hauria sigut profitós<br />
esbrinar què <strong>de</strong>ien altres religions a<br />
part <strong>de</strong> <strong>la</strong> meva, per saber si veritablement<br />
aquesta m'omplia <strong>de</strong>l tot, i<br />
si hi podia ser conseqüent o no<br />
(una <strong>de</strong> les coses més frustrants és<br />
veure com allò en el que sempre<br />
t’han fet creure no s'aguanta per<br />
enlloc).<br />
Llegir o buscar informació on sigui<br />
sobre allò que ens amoïna, podrà<br />
alleujar-nos el dolor o no, però segurament<br />
el que ens servirà <strong>de</strong> bàlsam<br />
és <strong>la</strong> certesa que algú altre ha<br />
tingut les mateixes inquietuds, les<br />
mateixes preguntes molt abans que<br />
nosaltres... Aquesta evidència ens<br />
farà testimonis d'altres textos encoratjadors,<br />
que ens ajudaran a encaminar-nos<br />
cap al futur pels camins<br />
més adients.<br />
En tot aquest procés d’aprenentatge,<br />
el més important és <strong>la</strong> recerca<br />
que ens farà lliures per escollir <strong>la</strong><br />
nostra pròpia veritat, sentint que, a<br />
“Una <strong>de</strong> les coses més frustrants<br />
és veure com allò en el que sempre<br />
t’han fet creure no s'aguanta per enlloc”<br />
<strong>la</strong> fi, hem trobat <strong>la</strong> persona que ens<br />
tranquil·litza i que ens reconforta.<br />
Tard o d’hora, tots <strong>de</strong>scobrirem que<br />
aquesta persona habita al nostre<br />
interior.■<br />
JYo<strong>la</strong>nda Giménez
LOBANYU 1-24 16/3/07 19:25 Página 9<br />
<strong>El</strong> 10 <strong>de</strong> setembre <strong>de</strong> 1983 em pensava, pel que fa a l’ús i al manteniment <strong>de</strong>l català, <strong>la</strong> nostra llengua,<br />
que començaríem d’anar força més bé que no anàvem.<br />
M’ho pensava jo i s’ho pensaven molts<br />
milers <strong>de</strong> cata<strong>la</strong>ns i cata<strong>la</strong>nes que poblàvem<br />
el país: amb <strong>la</strong> creació <strong>de</strong> TV3,<br />
que emetia íntegrament en català,<br />
crèiem que <strong>la</strong> normalització lingüística<br />
seria un fet. Oi tant que sí! Disposàvem<br />
d’un po<strong>de</strong>rós mitjà <strong>de</strong> comunicació<br />
<strong>de</strong> massa que contribuiria a<br />
refermar <strong>la</strong> llengua pròpia <strong>de</strong>l país i,<br />
<strong>de</strong> passada, serviria per a fer emmudir<br />
el bec <strong>de</strong> més d’una au <strong>de</strong> mal averany,<br />
entossudida a c<strong>la</strong>mar que el català no<br />
trigaria gaire, socialment, a passar<br />
cantó.<br />
Vint-i-tres anys més tard –és a dir,<br />
avui dia– constato que totes aquelles<br />
il·lusions que vaig viure, i que vam<br />
viure, respecte al naixement <strong>de</strong> TV3,<br />
s’han convertit en una mena <strong>de</strong> goig<br />
sense alegria; que tot s’ha anat fent<br />
foc d’encenalls gradualment, vaja. I<br />
això per què? Doncs perquè TV3 viu,<br />
d’ençà d’un temps, un procés <strong>de</strong> <strong>de</strong>scata<strong>la</strong>nització<br />
o d’«espanyolitis» evi<strong>de</strong>nt,<br />
<strong>de</strong>s <strong>de</strong>ls continguts referencials<br />
que fan servir –com més va, més Espanya<br />
hi tenim–,fins al català que xerrotegen<br />
alguns presentadors i presentadores,<br />
amb una pèrdua esba<strong>la</strong>ïdora<br />
<strong>de</strong> pronoms febles i una adquisició<br />
creixent <strong>de</strong> barbarismes castel<strong>la</strong>ns. Un<br />
procés d’empobriment lingüístic que<br />
“En <strong>la</strong> societat plural que som,<br />
<strong>la</strong> llengua social que s’ha <strong>de</strong><br />
compartir a Catalunya ha<br />
<strong>de</strong> ser el català, <strong>la</strong> mil·lenària<br />
llengua d’aquí, <strong>la</strong> nadiua”<br />
TV3 Televisió <strong>de</strong> Catalunya OPINIONS I SENSACIONS<br />
TV3 Televisió <strong>de</strong> Catalunya<br />
va assolir fites altíssimes aquest estiu,<br />
mitjançant el programa estrel<strong>la</strong> que<br />
ens va oferir TV3: Cantamania.<br />
Us en recor<strong>de</strong>u, oi? Cantamania era<br />
un karaoke. Hi van participar dotzenes<br />
<strong>de</strong> pob<strong>la</strong>cions <strong>de</strong> Catalunya –<strong>la</strong> Seu,<br />
Solsona, Ponts, Berga, Deltebre, Banyoles,<br />
Premià <strong>de</strong> Mar, Ca<strong>la</strong>fell...– i<br />
moltíssima gent d’aquestes pob<strong>la</strong>cions,<br />
amb l’entusiasme que provocava<br />
saber-se protagonista en un espai<br />
<strong>de</strong> <strong>la</strong> «tele» emès en hores <strong>de</strong> gran audiència:<br />
abans <strong>de</strong>l Telenotícies vespre,<br />
<strong>de</strong> dilluns a divendres, i <strong>de</strong>sprés <strong>de</strong>l Telenotícies<br />
vespre, cada dijous, dia en<br />
què se celebrava <strong>la</strong> ga<strong>la</strong> setmanal <strong>de</strong><br />
Cantamania.<br />
Com a espectacle, doncs, no hi ha<br />
res a dir. Sí que hi ha a dir, en canvi,<br />
sobre <strong>la</strong> tria <strong>de</strong> les cançons que s’hi<br />
van cantar: <strong>la</strong> lletra <strong>de</strong> <strong>la</strong> majoria, una<br />
ac<strong>la</strong>paradora majoria, era en castellà.<br />
Les cançons canta<strong>de</strong>s en català, al costat<br />
d’algunes canta<strong>de</strong>s en anglès, hi<br />
van ser el convidat pobre. De fet, al dir<br />
d’alguns concursants, el vuitanta per<br />
cent <strong>de</strong> les lletres que s’havien <strong>de</strong> triar<br />
i cantar era en castellà. No hi ha lletristes<br />
i compositors <strong>de</strong> casa, arreu <strong>de</strong>l<br />
país? No hi po<strong>de</strong>m cantar, en català,<br />
<strong>de</strong> <strong>la</strong> mateixa manera que es canta en<br />
castellà o en anglès?<br />
On és aquel<strong>la</strong> TV3 que havia <strong>de</strong> servir<br />
per a normalitzar el català? Possiblement<br />
enlloc, vatua l’ol<strong>la</strong>. TV3, <strong>la</strong> televisió<br />
pública <strong>de</strong> Catalunya –«<strong>la</strong><br />
nostra», en dèiem–, amb Cantamania<br />
va optar per potenciar el castellà en<br />
<strong>de</strong>triment <strong>de</strong>l català, ras i curt. I tot<br />
per <strong>la</strong> puta pe<strong>la</strong>, sí, per estalviar-se <strong>de</strong><br />
traduir al català les versions <strong>de</strong>ls ka-<br />
raokes comercialitza<strong>de</strong>s en castellà.<br />
Un fet, sens dubte, que c<strong>la</strong>ma a Déu.<br />
C<strong>la</strong>ma a Déu perquè TV3, mitjançant<br />
un producte <strong>de</strong> dubtosa qualitat,<br />
presenta una Catalunya força allunyada<br />
<strong>de</strong> <strong>la</strong> realitat: ens fa molt més castel<strong>la</strong>ns<br />
que no som. <strong>El</strong> bilingüisme que<br />
hi ha als carrers <strong>de</strong>ls nostres pobles i<br />
ciutats no és <strong>de</strong> predomini castellà,<br />
bon tros se’n falta. A més, en <strong>la</strong> societat<br />
plural que som, <strong>la</strong> llengua social<br />
que s’ha <strong>de</strong> compartir a Catalunya ha<br />
<strong>de</strong> ser el català, <strong>la</strong> mil·lenària llengua<br />
d’aquí, <strong>la</strong> nadiua, un fet que no semb<strong>la</strong><br />
que tinguin gaire en compte els capitostos<br />
<strong>de</strong> TV3.<br />
C<strong>la</strong>ma a Déu per <strong>la</strong> bufetada que<br />
es c<strong>la</strong>va, <strong>de</strong>s <strong>de</strong> TV3, a <strong>la</strong> memòria <strong>de</strong><br />
tanta i tanta gent que ha lluitat, en<br />
els moments difícils <strong>de</strong> <strong>la</strong> nostra història,<br />
a favor <strong>de</strong> <strong>la</strong> pervivència i <strong>la</strong><br />
dignificació <strong>de</strong>l català, <strong>de</strong>s <strong>de</strong> correctors,<br />
gramàtics, escriptors, editors, llibreters<br />
i mestres, fins a un gavadal<br />
d’activistes anònims arreu <strong>de</strong>ls país.<br />
Quina pena que fa veure com <strong>la</strong> feina<br />
i l’esforç <strong>de</strong> tots aquests militants<br />
–amb perill <strong>de</strong> <strong>de</strong>tenció i empresonament,<br />
més d’una vegada i <strong>de</strong> dues, en<br />
temps <strong>de</strong>l franquisme– no hagin<br />
arre<strong>la</strong>t i fructificat al si <strong>de</strong> <strong>la</strong> televisió<br />
pública <strong>de</strong> Catalunya, teòricament al<br />
servei <strong>de</strong>l poble català.<br />
C<strong>la</strong>ma a Déu pel menyspreu que es<br />
fa, <strong>de</strong>s <strong>de</strong> TV3, contra lleis –Llei <strong>de</strong><br />
Normalització Lingüística o Llei <strong>de</strong> Política<br />
Lingüística–, i campanyes –La<br />
Norma o Dóna corda al català– a favor<br />
<strong>de</strong> <strong>la</strong> normalització <strong>de</strong> <strong>la</strong> nostra llengua.<br />
Si <strong>de</strong>s <strong>de</strong> TV3 se’ns presenta un<br />
concurs <strong>de</strong> karaoke en què es canta<br />
majoritàriament en castellà, a què<br />
treu cap dictar lleis i muntar campanyes<br />
a favor <strong>de</strong>l coneixement i l’ús social<br />
<strong>de</strong>l català?<br />
C<strong>la</strong>ma a Déu que davant <strong>de</strong> tot<br />
aquell <strong>de</strong>vessall televisiu i multitudinari<br />
potenciant el castellà, no hi hagués<br />
hagut cap polític ni cap partit<br />
polític que tragués el geni i hi digués<br />
alguna cosa. És c<strong>la</strong>r que tampoc no<br />
po<strong>de</strong>m <strong>de</strong>manar <strong>la</strong> lluna en un cove:<br />
TV3, pel que fa al procés <strong>de</strong> <strong>de</strong>scata<strong>la</strong>nització<br />
o d’«espanyolitis» que ens<br />
serveix, ja va començar d’anar cap<br />
per avall els darrers anys <strong>de</strong>l pujolisme,<br />
i el govern tripartit d’en Maragall,<br />
d’en Saura i d’en Carod hi va<br />
acabar <strong>de</strong> fer el pes.<br />
I c<strong>la</strong>ma a Déu –acabo, per bé que m’hi<br />
podria estendre força més– que TV3<br />
rematés Cantamania tal com l’hauria<br />
d’haver començat: en <strong>la</strong> gran final, celebrada<br />
el dia 21 <strong>de</strong> setembre passat,<br />
els representants <strong>de</strong> les cinc pob<strong>la</strong>cions<br />
que hi van arribar –Gavà, Igua<strong>la</strong>da,<br />
Roses, Torroel<strong>la</strong> <strong>de</strong> Montgrí i Vi<strong>la</strong>franca<br />
<strong>de</strong>l Penedès– varen cantar<br />
tots en català.■<br />
Maria <strong>de</strong>l P<strong>la</strong><br />
Primavera 2007 9
LOBANYU 1-24 16/3/07 19:25 Página 10<br />
10<br />
Primavera 2007<br />
Minuts<br />
d’autocrítica<br />
En un món com el nostre, <strong>la</strong> unió d’esforços en<br />
qualsevol camp <strong>de</strong> l’activitat humana es fa<br />
inevitable. Fins fa poc, els pirinencs vivíem gairebé<br />
en paral·lel. Cada sector <strong>de</strong> l’activitat econòmica,<br />
política, social o cultural feia <strong>la</strong> seva via sense pensar<br />
que els seus veïns podien tenir p<strong>la</strong>ntejaments o<br />
necessitats iguals o simi<strong>la</strong>rs als seus. Sortosament,<br />
això ha anat canviant aquests darrers anys i els<br />
intercanvis i les col·<strong>la</strong>boracions entre els uns i els<br />
altres s’han anat incrementant...<br />
L’EXEMPLE:<br />
Avui, passen els ports, els homes i les dones <strong>de</strong>l turisme, <strong>de</strong> l’esport, <strong>de</strong><br />
<strong>la</strong> cultura, <strong>de</strong> <strong>la</strong> política, <strong>de</strong>ls diferents sectors <strong>de</strong> l’economia... Però voldria<br />
<strong>de</strong>stacar aquí <strong>la</strong> tasca <strong>de</strong>ls pagesos <strong>de</strong> l’Alt Urgell, els quals, a través<br />
<strong>de</strong> l’impuls <strong>de</strong> <strong>la</strong> Cooperativa <strong>de</strong>l Camp i <strong>de</strong>ls seus responsables, han<br />
“<strong>El</strong>s pagesos <strong>de</strong> l’Alt Urgell, a través <strong>de</strong> l’impuls <strong>de</strong> <strong>la</strong><br />
Cooperativa <strong>de</strong>l Camp i <strong>de</strong>ls seus responsables, han fet<br />
una autèntica revolució tècnica i <strong>de</strong> gestió"<br />
fet una autèntica revolució tècnica i <strong>de</strong> gestió. Per això, creix el nombre<br />
<strong>de</strong> pagesos cerdans i pal<strong>la</strong>resos que s’uneixen als projectes i a les<br />
iniciatives d’aquí.■<br />
OPINIONS I SENSACIONS Minuts d’autocrítica / Per què<br />
Joan Obiols<br />
Per què?<br />
Aquests últims mesos hem estat bombar<strong>de</strong>jats per tantes<br />
notícies polítiques que hi ha molts interrogants per<br />
dilucidar. Potser fora molt interessant que algú ens ac<strong>la</strong>rís<br />
les preguntes que <strong>la</strong> gent <strong>de</strong>l carrer es fa sobre<br />
<strong>de</strong>terminats fets.<br />
• Per què els rectors <strong>de</strong> les universitats<br />
públiques cata<strong>la</strong>nes van expressar<br />
el seu malestar per <strong>la</strong> <strong>de</strong>cisió<br />
<strong>de</strong>l nou govern tripartit <strong>de</strong> no<br />
atorgar conselleria pròpia al món<br />
universitari?<br />
• Per què <strong>la</strong> universitat i <strong>la</strong> recerca<br />
universitària “no són prioritaris“<br />
per a aquest govern? (Avui)<br />
• Per què l’article 69 <strong>de</strong>l nou Estatut<br />
<strong>de</strong> Catalunya regu<strong>la</strong> <strong>la</strong> figura<br />
<strong>de</strong>l Presi<strong>de</strong>nt, <strong>de</strong>l Conseller primer,<br />
Consellers..., i no diu res <strong>de</strong>l<br />
Vicepresi<strong>de</strong>nt?<br />
• Per quin motiu alguns partits<br />
van escamotejar als seus electors<br />
informació sobre <strong>la</strong> seva veritable<br />
vocació <strong>de</strong> pactes? (V. Vil<strong>la</strong>toro)<br />
• Per què un <strong>de</strong>ls partits que va<br />
<strong>de</strong>manar als ciutadans el vot negatiu<br />
al nou Estatut és ara una <strong>de</strong><br />
les forces que formen part <strong>de</strong>l nou<br />
govern que ha <strong>de</strong> <strong>de</strong>senvolupar<br />
aquest nou Estatut? (Avui)<br />
• Per què les estrelles <strong>de</strong>l PP, Acebes<br />
i Zap<strong>la</strong>na, no discuteixen i sí<br />
que <strong>de</strong>squalifiquen i mosseguen?<br />
(J. Goytisolo)<br />
• Per què el Departament <strong>de</strong> Benestar<br />
i Família passa a anomenarse<br />
d’Acció social i Ciutadania? (J.<br />
Oliver)<br />
• Per què l’últim canvi <strong>de</strong> nom <strong>de</strong><br />
l’esmentat Departament, no fa gaires<br />
anys, costà 2 milions d’euros?<br />
• Per què el Sr. Joan Carretero<br />
està aparcat totalment <strong>de</strong> <strong>la</strong> vida<br />
pública?<br />
• Per què els dirigents d’ERC han<br />
abandonat fins “quan toqui” les<br />
principals reivindicacions nacionals<br />
que conformen l’i<strong>de</strong>ari in<strong>de</strong>pen<strong>de</strong>ndista:<br />
el dret a l’auto<strong>de</strong>terminació<br />
i <strong>la</strong> sobirania plena?<br />
(Josep M. Torrent)<br />
• Per què CDC ha convocat els <strong>de</strong>nominats<br />
Consells <strong>de</strong> Fe<strong>de</strong>ració,<br />
que representen <strong>la</strong> militància <strong>de</strong><br />
cada vegueria, per <strong>de</strong>batre el futur<br />
a seguir? (Lluís Bou)<br />
• Per què en pocs mesos i contra<br />
tot pronòstic, el tripartit ha tornat<br />
a formar-se i a governar Catalunya,<br />
com si res no hagués passat?<br />
(S. Alzamora)<br />
Per què <strong>la</strong> Generalitat <strong>de</strong><br />
Catalunya anuncia que<br />
atorgarà una subvenció<br />
<strong>de</strong> 73.333,32€<br />
a una peculiar fàbrica <strong>de</strong><br />
pensaments aznarians, <strong>la</strong><br />
Fundación para el Análisis<br />
y los Estudios Sociales<br />
(FAES)”<br />
• Per què <strong>la</strong> Generalitat <strong>de</strong> Catalunya<br />
anuncia que atorgarà una<br />
subvenció <strong>de</strong> 73.333,32€ a una<br />
peculiar fàbrica <strong>de</strong> pensaments aznarians,<br />
<strong>la</strong> Fundación para el Análisis<br />
y los Estudios Sociales (FAES)?<br />
(Xavier Muntanyà)<br />
• Per què alguns <strong>de</strong>ls fundadors<br />
<strong>de</strong> Ciutadans <strong>de</strong> Catalunya que —<br />
com els fa<strong>la</strong>ngistes— no són <strong>de</strong><br />
dretes ni d’esquerres, col·<strong>la</strong>boren<br />
habitualment als “Cua<strong>de</strong>rnos <strong>de</strong><br />
Pensamiento” <strong>de</strong> <strong>la</strong> FAES, òrgan<br />
que, per exemple, va publicar un<br />
informe que <strong>de</strong>ia que l’Estatut<br />
afavoria l’eutanàsia i <strong>la</strong> poligàmia?<br />
(Xavier Muntanyà)■<br />
Jesús Babià i Serra
LOBANYU 1-24 16/3/07 19:25 Página 11<br />
Josep Grau i Colell<br />
Com passa el temps! No em puc creure que el poeta, analista literari i activista cultural Josep Grau i Colell,<br />
nat a Fígols d’Organyà el 5 <strong>de</strong> gener <strong>de</strong> 1937, faci dotze anys que sigui mort. I tanmateix és així, no té<br />
retop: ens va <strong>de</strong>ixar, a Barcelona, el 24 <strong>de</strong> febrer <strong>de</strong> 1995, a l’edat <strong>de</strong> 58 anys. Encara el veig en vida: cos<br />
cepat, cabellera espessa, somriure franc, mirada intel·ligent..., i referent cultural, tant aleshores com avui,<br />
<strong>de</strong> <strong>la</strong> terra alturgellenca.<br />
Orfe <strong>de</strong> pare i mare ja <strong>de</strong> nen,<br />
Josep Grau i Colell viu a cal Colomera<br />
d’Organyà, <strong>la</strong> casa <strong>de</strong>ls seus<br />
oncles, i ingressa al seminari <strong>de</strong> <strong>la</strong><br />
Seu l’1 d’octubre <strong>de</strong> 1947. Seminarista<br />
a <strong>de</strong>u anys, doncs, en un<br />
seminari sota <strong>la</strong> direcció <strong>de</strong>l bisbe<br />
Ramon Iglésias i Navarri, secretari<br />
<strong>de</strong>s <strong>de</strong>l 1936 <strong>de</strong>l Vicariat general<br />
castrense i el primer <strong>de</strong> <strong>la</strong> terna<br />
d’eclesiàstics que el dictador<br />
Franco presenta, l’any 1942, a <strong>la</strong><br />
Santa Seu,1 on és nomenat bisbe<br />
d’Urgell. Un bisbe franquista, per<br />
tant, un pastor <strong>de</strong> l’Església <strong>de</strong> <strong>la</strong><br />
Victòria, <strong>de</strong> l’Església <strong>de</strong>l nacionalcatolicisme,<br />
que acadèmicament<br />
orienta el seminari, amb <strong>la</strong><br />
contribució <strong>de</strong>l seu germà, mossèn<br />
Joaquim Iglésias i Navarri,<br />
motejat «lo bisbe negre», cap al<br />
castellà i l’espanyolisme. La «uni-<br />
«Amb Josep Grau i Colell<br />
se’ns en va anar un activista tenaç,<br />
un pensador agut, un poeta sensible<br />
i un bon mestre»<br />
tat nacional» ha <strong>de</strong> ser absoluta,<br />
mana «el caudillo <strong>de</strong> España por<br />
<strong>la</strong> gracia <strong>de</strong> Dios», amb una so<strong>la</strong><br />
llengua, <strong>la</strong> castel<strong>la</strong>na, i una so<strong>la</strong><br />
personalitat, l’espanyo<strong>la</strong>. Per això<br />
<strong>la</strong> revista que es fa al seminari és<br />
Divino afán i es crea el «Certamen<br />
literario musical <strong>de</strong> Santo Tomás<br />
<strong>de</strong> Aquino» per a aquells seminaristes<br />
que hi vulguin participar.<br />
Sortosament, malgrat el dictador<br />
Franco i el bisbe Iglésias,<br />
entre el professorat <strong>de</strong>l seminari<br />
<strong>de</strong> <strong>la</strong> Seu d’aquells dies encara hi<br />
ha qui és fi<strong>de</strong>l a <strong>la</strong> història, a <strong>la</strong><br />
cultura i a <strong>la</strong> par<strong>la</strong> <strong>de</strong>l poble català,<br />
com per exemple mossèn Al-<br />
1. De <strong>la</strong> terna d’eclesiàstics que el dictador presentava a <strong>la</strong> Santa Seu quan s’havia <strong>de</strong> nomenar un bisbe, l’elegit<br />
sempre era el que l’encapça<strong>la</strong>va.<br />
Josep Grau i Colell SEMBLANCES<br />
bert Vives i Mir, un altre referent<br />
cultural, ahir i avui, <strong>de</strong> <strong>la</strong> comarca<br />
alturgellenca. Fill d’Oliana, mossèn<br />
Vives comença a impartir<br />
c<strong>la</strong>sse –<strong>Llengua</strong> l<strong>la</strong>tina, Literatura<br />
espanyo<strong>la</strong> i Música– al seminari<br />
<strong>de</strong> <strong>la</strong> Seu l’any 1944 i, pru<strong>de</strong>nt i<br />
discret, però ferm i constant, fa<br />
allò que <strong>la</strong> consciència li dicta:<br />
preservar <strong>la</strong> nostra i<strong>de</strong>ntitat, els<br />
nostres símbols <strong>de</strong> cata<strong>la</strong>nitat,<br />
Josep Grau i Colell –al mig, amb ulleres– al Concurs Parroquial <strong>de</strong> Poesia <strong>de</strong> Cantonigròs, l’any 1966. (Arxiu Teresa Clota.)<br />
rancuniosament b<strong>la</strong>smats i perseguits<br />
oficialment, i fer-los conèixer<br />
als <strong>de</strong>ixebles que curs rere<br />
curs rep a les aules. «Mestre <strong>de</strong><br />
català actiu fins quan <strong>la</strong> llengua<br />
era perseguida; per tant, també<br />
mestre <strong>de</strong> patriotes», ressalta l’escriptor,<br />
historiador i promotor<br />
d’espectacles culturals Esteve Albert<br />
i Corp.2<br />
2. Esteve Albert i Corp. Homenatge a mossèn Albert Vives i Mir. Grup Excursionista d’Oliana. Oliana, 1991.<br />
Arxiu Teresa Clota<br />
Primavera 2007 11
LOBANYU 1-24 16/3/07 19:25 Página 12<br />
12<br />
Ens consta que Josep Grau i Colell<br />
va ser un <strong>de</strong>ls diversos seminaristes<br />
que van rebre <strong>la</strong> l<strong>la</strong>vor<br />
d’estimació a les lletres cata<strong>la</strong>nes<br />
que mossèn Albert Vives sembrava<br />
al seminari <strong>de</strong> <strong>la</strong> Seu. De fet, ho<br />
manifesta ell mateix: «Malgrat<br />
que érem en ple franquisme, mossèn<br />
Albert Vives va tenir molt interès<br />
a fer-nos conèixer autors<br />
cata<strong>la</strong>ns».3 I a fe que aquest interès<br />
va fructificar en Grau i Colell:<br />
convençut que els pobles i aquells<br />
qui els integren han <strong>de</strong> viure en<br />
llibertat, que no po<strong>de</strong>n ser objecte<br />
<strong>de</strong> cap mena <strong>de</strong> subjecció, com<br />
més gran es fa més promou <strong>la</strong><br />
llengua cata<strong>la</strong>na i els llibres cata-<br />
SEMBLANCES Josep Grau i Colell<br />
L’any 1965, Josep Grau i Colell publica, amb el pseudònim L’Ermità <strong>de</strong>ls Alps, el llibre <strong>de</strong> poemes<br />
Joc d’arrels i d’estels, prologat per Joan Fuster i il·lustrat per Georges F<strong>la</strong>mmer.<br />
<strong>la</strong>ns, a part <strong>de</strong> fer els primers passos<br />
en el camp <strong>de</strong> <strong>la</strong> creació literària.<br />
«La literatura cata<strong>la</strong>na ha<br />
estat sempre <strong>la</strong> meva literatura i,<br />
per tant, m’hi sento inserit <strong>de</strong> <strong>la</strong><br />
forma més normal», escriu a Zuric<br />
l’any 1979.4<br />
Exiliat eclesiàstic<br />
Enmig d’aquell monolític marc<br />
d’absolutisme i d’imposició que<br />
respiren tant l’Església jeràrquica<br />
urgellenca com el po<strong>de</strong>r polític<br />
franquista que s’estableix a <strong>la</strong> societat<br />
civil, el pensament <strong>de</strong>l<br />
creient, liberal i progressista seminarista<br />
Josep Grau i Colell s’hi<br />
ofega, no hi té vida. I toca el dos<br />
3. Isidre Domenjó. Pirineu Actual, núm. 36. La Seu d’Urgell, maig <strong>de</strong>l 1992.<br />
4. Escriptors lleidatans contemporanis. Edicions Robrenyo. Mataró, 1979.<br />
5. Lleida, vuit poetes. <strong>El</strong>s llibres <strong>de</strong> les Quatre Estacions. Edicions Ariel. Esplugues <strong>de</strong> Llobregat, 1968.<br />
Primavera 2007<br />
<strong>de</strong>l país, <strong>de</strong>cidit. «Als vint anys,<br />
pel març <strong>de</strong> 1957, per haver ensumat<br />
abans d’hora –junt amb d’altres<br />
companys– aires d’un Concili<br />
que encara no existia, vaig fer-me<br />
exiliat eclesiàstic, passant <strong>la</strong> frontera<br />
<strong>de</strong>ls Pirineus en direcció cap<br />
a Suïssa».5<br />
Instal·<strong>la</strong>t a Zuric –s’estava a casa<br />
d’uns oncles que hi tenia–, el trinquet<br />
<strong>de</strong> vida que inicialment hi<br />
mena és d’aquells <strong>de</strong> suar <strong>la</strong> cansa<strong>la</strong>da:<br />
fa <strong>de</strong> rentap<strong>la</strong>ts, <strong>de</strong> guardià<br />
<strong>de</strong> nit a hotels, continua estudiant...,<br />
i continua escrivint. En<br />
efecte, l’any 1960 es presenta al<br />
XVII Concurs Parroquial <strong>de</strong> Poesia<br />
<strong>de</strong> Cantonigròs, amb el recull <strong>El</strong><br />
combat <strong>de</strong> les roses, sota el lema<br />
«Plou i fa sol», que opta al premi<br />
Vida nova, <strong>de</strong>stinat exclusivament<br />
a autors joves inèdits, i el jurat,<br />
format pel Dr. Eduard Junyent,<br />
canonge <strong>de</strong> <strong>la</strong> Seu <strong>de</strong> Vic en representació<br />
<strong>de</strong>l bisbe <strong>de</strong> <strong>la</strong> diòcesi<br />
vigatana, Miquel Llor, Xavier Benguerel,<br />
Ignasi Bofill i Joan Triadú,<br />
li atorga el primer accèssit al<br />
premi. (Aquest recull, inèdit, sortirà<br />
al pròxim número <strong>de</strong> <strong>Lo</strong> <strong>Banyut</strong>).<br />
Poeta guardonat, i per tant reconegut,<br />
a vint-i-tres anys, vet’ho<br />
aquí. I, també, poeta en contacte<br />
amb el país que, d’ençà<br />
d’uns anys, s’arrisca al perill <strong>de</strong><br />
comprometre’s públicament:<br />
Josep Grau i Colell sap, <strong>de</strong>s <strong>de</strong><br />
Suïssa, que el Concurs Parroquial<br />
<strong>de</strong> Poesia <strong>de</strong> Cantonigròs és un<br />
acte <strong>de</strong> resistència cultural iniciat<br />
en aquest poble osonenc l’any<br />
1944 –l’any 1944, sí!– sota l’aixopluc<br />
<strong>de</strong> <strong>la</strong> parròquia, amb mossèn<br />
Feliu Vi<strong>la</strong> al capdavant, i per això<br />
hi presenta <strong>la</strong> poesia que escriu.<br />
Vol contribuir, <strong>de</strong>s <strong>de</strong> l’estranger,<br />
<strong>de</strong>s <strong>de</strong> l’«exili eclesiàstic» que<br />
s’imposa, a fer natural el fet <strong>de</strong><br />
viure en català a Catalunya i dinamitar<br />
fins allà on pugui <strong>la</strong> nor-<br />
«Com que som una nació sense estat,<br />
als cata<strong>la</strong>ns no ens és permès<br />
<strong>de</strong> tenir ambaixa<strong>de</strong>s ni conso<strong>la</strong>ts a l’estranger»<br />
mal anormalitat que vivia, i encara<br />
viu avui, el poble català.<br />
Aquesta voluntat i inquietud a<br />
favor <strong>de</strong> <strong>la</strong> terra cata<strong>la</strong>na i <strong>la</strong> seva<br />
cultura menen Josep Grau i Colell<br />
–ja or<strong>de</strong>nat sacerdot, a Zuric, el<br />
1961–, a reunir-se amb altres cata<strong>la</strong>ns<br />
i fundar, l’any 1963, l’entitat<br />
Casa Nostra, fe<strong>de</strong>ració <strong>de</strong> casals<br />
<strong>de</strong> <strong>la</strong> gent <strong>de</strong> par<strong>la</strong> cata<strong>la</strong>na a<br />
Suïssa i Alemanya, <strong>de</strong> <strong>la</strong> qual serà<br />
presi<strong>de</strong>nt <strong>de</strong>s <strong>de</strong>l 1976 fins a l’hora<br />
<strong>de</strong> <strong>la</strong> mort. «Vam crear aquests<br />
casals amb <strong>la</strong> i<strong>de</strong>a que fossin un<br />
lloc <strong>de</strong> trobada, però també perquè<br />
servissin per a <strong>la</strong> projecció<br />
exterior <strong>de</strong>l fet nacional català».6<br />
Una projecció exterior cap a l’Europa<br />
central que té, com a fites<br />
culminants, les tres exposicions<br />
<strong>de</strong>l llibre català que es celebren a<br />
<strong>la</strong> Biblioteca Central <strong>de</strong> Zuric<br />
–1968, 1978 i 1988–, i el III Aplec<br />
Internacional <strong>de</strong> <strong>la</strong> Sardana, l’any<br />
1990, també celebrat a Zuric, a<br />
més d’embastar <strong>la</strong> revista P<strong>la</strong>nçó i<br />
crear els premis literaris Consol<br />
Colell <strong>de</strong> poesia, en memòria <strong>de</strong> <strong>la</strong><br />
seva mare, i Carles Cardó d’assaig.<br />
Una <strong>de</strong>dicació i una activitat patriòtiques<br />
i cíviques que li valen,<br />
cal dir-ho, el Premi Baptista i<br />
Roca 1990, atorgat per l’Institut<br />
<strong>de</strong> Projecció Exterior <strong>de</strong> <strong>la</strong> Cultura<br />
Cata<strong>la</strong>na, un institut que feia, i<br />
fa, <strong>la</strong> viu-viu semioficialment:<br />
com que som una nació sense<br />
estat, als cata<strong>la</strong>ns no ens és permès<br />
<strong>de</strong> tenir ambaixa<strong>de</strong>s ni conso<strong>la</strong>ts<br />
a l’estranger.<br />
Josep Grau i Colell tenia tanta<br />
passió pel llibre català, li feia<br />
6. Isidre Domenjó. Pirineu Actual, núm. 36. La Seu d’Urgell, maig <strong>de</strong>l 1992.<br />
7. Escriptors lleidatans contemporanis. Edicions Robrenyo. Mataró, 1979.<br />
8. L’Ermità <strong>de</strong>ls Alps. Joc d’arrels i d’estels. Gràfiques C<strong>la</strong>ret. Barcelona, 1965.
LOBANYU 1-24 16/3/07 19:25 Página 13<br />
tanta il·lusió fer-lo conèixer i escampar-lo,<br />
que cap a <strong>la</strong> darreria<br />
<strong>de</strong>ls anys seixanta i <strong>la</strong> primeria<br />
<strong>de</strong>ls setanta aprofitava les vacances<br />
<strong>de</strong>l mes d’agost per a fer-se’n<br />
marxant i vendre’n a les festes<br />
majors d’Oliana, al davant <strong>de</strong> <strong>la</strong><br />
font <strong>de</strong> <strong>la</strong> Vi<strong>la</strong>; d’Organyà, al peu<br />
<strong>de</strong> <strong>la</strong> façana <strong>de</strong> Santa Maria, i <strong>de</strong><br />
Peramo<strong>la</strong>, al matí a <strong>la</strong> p<strong>la</strong>ça i a <strong>la</strong><br />
tarda al capdamunt <strong>de</strong> les escales<br />
<strong>de</strong>l Castell, en unes para<strong>de</strong>s munta<strong>de</strong>s<br />
amb un parell o tres <strong>de</strong> cavallets<br />
i tres o quatre taulons. Una<br />
presa <strong>de</strong> posició valenta, compromesa,<br />
ben poc compresa i força<br />
criticada per molts que, no gaires<br />
anys més tard, s’omplien <strong>la</strong> boca<br />
<strong>de</strong> progressisme, liberalisme i cata<strong>la</strong>nitat.<br />
Tenia un cotxe diguemne<br />
voluminós –no en recordo <strong>la</strong><br />
marca–, i així que arribava <strong>de</strong><br />
Suïssa es <strong>de</strong>sp<strong>la</strong>çava a Barcelona<br />
a veure el seu gran amic, patriota<br />
i enyorat Joan Ballester i Canals,<br />
editor, llibreter –<strong>la</strong> llibreria Pú-<br />
blia, tan eficient– i un <strong>de</strong>ls promotors,<br />
als anys cinquanta!, <strong>de</strong> les<br />
campanyes <strong>de</strong> propaganda <strong>de</strong> <strong>la</strong><br />
llengua cata<strong>la</strong>na i <strong>de</strong> les re<strong>la</strong>cions<br />
culturals entre els Països Cata<strong>la</strong>ns.<br />
I carregada <strong>la</strong> «bèstia», amb matrícu<strong>la</strong><br />
suïssa, au, cap a l’Alt Urgell<br />
hi falta llibres!<br />
En un temps en què el franquisme<br />
en fa una simple anècdota, <strong>de</strong><br />
<strong>la</strong> llengua cata<strong>la</strong>na, Josep Grau i<br />
Colell intenta retornar-li, al carrer<br />
i a <strong>la</strong> llum <strong>de</strong>l sol, <strong>la</strong> categoria que<br />
li pertoca per mitjà <strong>de</strong> <strong>la</strong> literatura:<br />
llengua <strong>de</strong> cultura i llengua<br />
d’estat. <strong>Llengua</strong> <strong>de</strong> cultura amb<br />
què escriviren savis com Ramon<br />
Llull i Ausiàs March, i llengua<br />
d’estat, amb què redactaren cròniques<br />
Jaume I lo Conqueridor i<br />
Pere III lo Cerimoniós. «S’ha esco-<br />
<strong>la</strong>ritzat el públic lector en una<br />
llengua forastera, tot <strong>de</strong>ixant-lo<br />
analfabet o semianalfabet en <strong>la</strong><br />
seva pròpia», constata i <strong>de</strong>nuncia.7<br />
Un fet que li dol, que li fa<br />
mal, perquè Grau i Colell sap que<br />
una llengua va més enllà <strong>de</strong> ser<br />
un mitjà <strong>de</strong> comunicació, que no<br />
so<strong>la</strong>ment és un pont <strong>de</strong> diàleg,<br />
sinó que tota llengua és <strong>la</strong> verbalització<br />
<strong>de</strong>l pensament; és a dir, és<br />
<strong>la</strong> i<strong>de</strong>a feta parau<strong>la</strong>.<br />
<strong>Lo</strong> Josep Grau i Colell lletraferit<br />
L’any 1965, Josep Grau i Colell<br />
publica, amb el pseudònim L’Ermità<br />
<strong>de</strong>ls Alps, el llibre <strong>de</strong> poemes<br />
Joc d’arrels i d’estels, prologat per<br />
Joan Fuster i il·lustrat per Georges<br />
F<strong>la</strong>mmer.8 Deu anys més tard, el<br />
1975, ja secu<strong>la</strong>ritzat, ens fa arribar<br />
l’Antologia <strong>de</strong> sacerdots poetes,9<br />
i el 1992 treu a llum Invitació<br />
a <strong>la</strong> poesia <strong>de</strong> Salvador<br />
Espriu,10 les tres obres magnes, al<br />
nostre entendre, <strong>de</strong>l Josep Grau i<br />
«Josep Grau i Colell intenta fer (a Invitació a <strong>la</strong> poesia <strong>de</strong><br />
Salvador Espriu) més receptiva, més comprensiva, <strong>la</strong> part<br />
simbòlica i metafísica <strong>de</strong> <strong>la</strong> poesia espriuana»<br />
Colell lletraferit.<br />
A Joc d’arrels i d’estels, un recull<br />
en què preval el gust estètic pel<br />
llenguatge, Grau i Colell hi presenta<br />
un contingut entre espiritual<br />
i realista, el pensament d’un<br />
creient profundament humà: «Em<br />
sento gent d’aquesta gent que<br />
passa / –noies i infants, / rostres<br />
sorruts, / vellets amb xacra», diu<br />
al Poema «Carrer», amb referència<br />
als emigrants que constitueixen <strong>la</strong><br />
seva feligressia, «homes i dones<br />
que són seus, però que no són els<br />
seus», com assenya<strong>la</strong> Joan Fuster<br />
al pròleg <strong>de</strong> l’obra. I tot i que els<br />
diu «germans», el seu cor «es dol /<br />
<strong>de</strong> no estimar-los prou encara».<br />
Ara bé, és <strong>de</strong>s <strong>de</strong>l mateix títol <strong>de</strong>l<br />
llibre que l’autor es mostra <strong>de</strong>finitori<br />
i sintetitzador <strong>de</strong>l seu jo<br />
9. Josep Grau i Colell. Antologia <strong>de</strong> sacerdots poetes. Gràfiques Marina. Barcelona, 1975. Edició d’autor.<br />
10. Josep Grau i Colell. Invitació a <strong>la</strong> poesia <strong>de</strong> Salvador Espriu. Editorial C<strong>la</strong>ret. Barcelona, 1992.<br />
11. Tot i que es secu<strong>la</strong>ritza i es casa, amb Aurora <strong>de</strong> <strong>la</strong> Fuente, Josep Grau i Colell continua sent catòlic<br />
(Arxiu Aurora <strong>de</strong> <strong>la</strong> Fuente.)<br />
Josep Grau i Colell SEMBLANCES<br />
<strong>El</strong> 1994 participà a <strong>la</strong> I Conferència <strong>de</strong> Centres i Agrupacions Cata<strong>la</strong>ns al Món.<br />
cívic i <strong>de</strong>l seu jo espiritual, perquè<br />
Joc d’arrels i d’estels va molt més<br />
enllà <strong>de</strong> ser simplement un títol,<br />
<strong>de</strong> ser simplement una guia <strong>de</strong><br />
lectura: és el moll <strong>de</strong> <strong>la</strong> força íntima<br />
que l’anima a ésser. Les arrels,<br />
com a símbol <strong>de</strong> <strong>la</strong> terra que tant<br />
estima; els estels, com a símbol <strong>de</strong><br />
l’infinit, <strong>de</strong> <strong>la</strong> transcendència, <strong>de</strong><br />
<strong>la</strong> religiositat.<br />
A Antologia <strong>de</strong> sacerdots poetes,<br />
Grau i Colell hi mostra, a més <strong>de</strong><br />
<strong>la</strong> sensibilitat i el pensament <strong>de</strong>ls<br />
diversos eclesiàstics antologats<br />
–que contesten a un qüestionari–,<br />
els versos que «reposaven <strong>la</strong> pau<br />
<strong>de</strong>ls justos sota <strong>la</strong> pols <strong>de</strong> les ca<strong>la</strong>ixeres<br />
parroquials». Hi trobem<br />
<strong>de</strong>s <strong>de</strong> poetes com Andreu Caimari,<br />
d’Inca, o Bartomeu Barceló, <strong>de</strong><br />
Fe<strong>la</strong>nitx, fins a Albert Vives, d’Oliana;<br />
<strong>de</strong>s <strong>de</strong> Francesc Manunta,<br />
<strong>de</strong> l’Alguer, fins a Enric Ferrer, <strong>de</strong><br />
Gandia... Mossens <strong>de</strong> diversos indrets,<br />
<strong>de</strong> diverses contra<strong>de</strong>s, amb<br />
diverses criteris, però tots en comunió,<br />
tots intercomunicats per<br />
mitjà <strong>de</strong>l ministeri, d’una banda, i,<br />
<strong>de</strong> l’altra, <strong>la</strong> unitat <strong>de</strong> <strong>la</strong> llengua.<br />
«Quan encara no portava coroneta»,<br />
escriu l’antòleg a «Unes paraules<br />
<strong>de</strong> justificació», el text amb<br />
què presenta el llibre, «somiava ja<br />
–a més <strong>de</strong> truites– en dues antologies<br />
bessones: una que aplegués<br />
gent <strong>de</strong> les terres <strong>de</strong> Lleida, i una<br />
altra <strong>de</strong> sacerdots poetes <strong>de</strong>ls Paï-<br />
practicant.<br />
12. Manuel <strong>de</strong> Seabra. Antologia da Novíssima Poesia Catalâ. Futura. Lisboa, 1974.<br />
13. Gespa-Price: festival <strong>de</strong> poesia <strong>de</strong> primavera. Universitat Autònoma <strong>de</strong> Barcelona. Bel<strong>la</strong>terra, 1975.<br />
Primavera 2007 13
LOBANYU 1-24 16/3/07 19:26 Página 14<br />
(Arxiu Aurora <strong>de</strong> <strong>la</strong> Fuente.)<br />
sos Cata<strong>la</strong>ns». I és que a parer <strong>de</strong><br />
Josep Grau i Colell, el territori <strong>de</strong><br />
<strong>la</strong> nació equival a llengua, o, altrament<br />
dit, <strong>la</strong> llengua conforma<br />
el territori <strong>de</strong> <strong>la</strong> nació.<br />
A Invitació a <strong>la</strong> poesia <strong>de</strong> Salvador<br />
Espriu, Grau i Colell intenta fer<br />
més receptiva, més comprensiva,<br />
<strong>la</strong> part simbòlica i metafísica <strong>de</strong> <strong>la</strong><br />
poesia espriuana. I el llibre, sòlid i<br />
rigorós, <strong>la</strong> compleix amb escreix,<br />
aquesta funció pedagògica que<br />
l’analista figolà s’havia proposat.<br />
Perquè Grau i Colell, emparant-se<br />
en els coneixements teològics i<br />
bíblics <strong>de</strong> què gau<strong>de</strong>ix, juntament<br />
amb els que té <strong>de</strong> psicologia analítica<br />
i literària, s’endinsa en l’obra<br />
<strong>de</strong>l poeta <strong>de</strong> Sinera i n’es<strong>de</strong>vé,<br />
en aquells dies i encara avui, un<br />
<strong>de</strong>ls analistes més preparat i competent.<br />
Un escarràs <strong>de</strong> feina<br />
A més <strong>de</strong> les activitats que n’acabem<br />
d’enumerar, Josep Grau i<br />
Colell dirigeix com a sacerdot <strong>la</strong><br />
Missió Catòlica Espanyo<strong>la</strong> <strong>de</strong> Win-<br />
terthur-Schafaussen fins al 1972,<br />
any en què es secu<strong>la</strong>ritza.11 D’altra<br />
banda, home amb set <strong>de</strong> saber<br />
i d’enriquir-se en coneixements,<br />
cursa estudis <strong>de</strong> teologia a l’Esco-<br />
<strong>la</strong> Superior <strong>de</strong> Teologia <strong>de</strong> Chur-<br />
Cuera i <strong>de</strong> psicologia analítica a<br />
l’Institut Jung, sense oblidar que<br />
també imparteix c<strong>la</strong>sses <strong>de</strong> llengua<br />
i literatura cata<strong>la</strong>nes als casals<br />
<strong>de</strong> Zuric i <strong>de</strong> Winterthur, i a <strong>la</strong><br />
Universitat <strong>de</strong> Constança, en <strong>la</strong><br />
qual es llicencià en Romàniques i<br />
Germàniques, a més <strong>de</strong> fer-hi<br />
c<strong>la</strong>sses <strong>de</strong> castellà. Alhora, escriu<br />
sense parar. És guardonat en diversos<br />
jocs florals i premis literaris<br />
–Premi Pompeu Fabra, als Jocs<br />
Florals <strong>de</strong> <strong>la</strong> <strong>Llengua</strong> Cata<strong>la</strong>na celebrats<br />
el 1976 a Lausana, Premi<br />
Recull d’Assaig 1977 (B<strong>la</strong>nes),<br />
segon accèssit als Jocs Florals <strong>de</strong><br />
<strong>la</strong> Diàspora Cata<strong>la</strong>na 1993 (Washintong)–,<br />
participa en diverses<br />
obres col·lectives –Antologia da<br />
novíssima poesia catalâ,12 Gespa-<br />
Price: festival <strong>de</strong> poesia <strong>de</strong> primavera,13<br />
-Què són aquelles veus? -<br />
Paletes!,14 Escriptors Contempo-<br />
A Suïssa, vora el l<strong>la</strong>c <strong>de</strong> Constança, amb el seu nebot Joan Busquets i les seues respectives<br />
esposes, Aurora i Marian, l’any 1988.<br />
14. –Què són aquelles veus? –Paletes! (Festa Literària Arrahona. Saba<strong>de</strong>ll). Copisteria Mar B<strong>la</strong>va. Barcelona, 1975.<br />
15. Josep Borrell i Figuera. Escriptors Contemporanis <strong>de</strong> Ponent 1859-1980. Ajuntament <strong>de</strong> Lleida. Lleida, 1984.<br />
14<br />
Primavera 2007<br />
SEMBLANCES Josep Grau i Colell<br />
(Arxiu Aurora <strong>de</strong> <strong>la</strong> Fuente.)<br />
(Arxiu Aurora <strong>de</strong> <strong>la</strong> Fuente.)<br />
Tomba <strong>de</strong> Josep Grau al cementiri <strong>de</strong> Fígols.<br />
ranis <strong>de</strong> Ponent 1859-1980–15 i<br />
col·<strong>la</strong>bora en força mitjans <strong>de</strong> comunicació<br />
escrits: <strong>de</strong>s <strong>de</strong> Poble<br />
Andorrà fins a l’Avui, passant per<br />
les revistes P<strong>la</strong>nçó, Recull i Serra<br />
d’Or.<br />
Josep Grau i Colell va ser, sense<br />
cap mena <strong>de</strong> dubte, un home<br />
d’una fi<strong>de</strong>litat al país i a <strong>la</strong> seva<br />
gent <strong>de</strong> pedra picada, digne <strong>de</strong><br />
lloança i d’exemple. Un home que<br />
va viure preocupat pel món que<br />
l’envoltava i sempre a <strong>la</strong> recerca<br />
–tant socialment com històricament<br />
i políticament– <strong>de</strong> <strong>la</strong> pròpia<br />
i<strong>de</strong>ntitat personal i <strong>de</strong> <strong>la</strong> col·lecti-<br />
va que som com a poble. Amb<br />
Josep Grau i Colell se’ns en va<br />
anar un activista tenaç, un pensador<br />
agut, un poeta sensible i un<br />
«Josep Grau i Colell va ser (...) un home d’una fi<strong>de</strong>litat<br />
al país i a <strong>la</strong> seva gent <strong>de</strong> pedra picada, digne <strong>de</strong> lloança<br />
i d’exemple»<br />
bon mestre, quatre facultats entrelliga<strong>de</strong>s<br />
amb tres grans virtuts:<br />
bondat, honra<strong>de</strong>sa i dignitat.<br />
De vega<strong>de</strong>s, quan passejo per<br />
algun camí <strong>de</strong> l’encontrada peramolina<br />
que s’enfi<strong>la</strong> cap a <strong>la</strong> muntanya,<br />
o serpenteja per <strong>la</strong> p<strong>la</strong>na, o<br />
daval<strong>la</strong> cap a Segre, penso en<br />
Josep Grau i Colell i mentalment<br />
recito, <strong>de</strong> Quatre Poetes <strong>de</strong> <strong>la</strong><br />
Diàspora Cata<strong>la</strong>na,16 una obra<br />
que ma<strong>la</strong>uradament no va po<strong>de</strong>r<br />
veure editada:<br />
16. Quatre Poetes <strong>de</strong> <strong>la</strong> Diàspora Cata<strong>la</strong>na. Edició i pròleg <strong>de</strong> Josep M. Solà-Solé. Pagès editors. Lleida, 1995.
LOBANYU 1-24 16/3/07 19:26 Página 15<br />
■<br />
Estimo en tu,<br />
àngel d’amor,<br />
aquesta terra<br />
sempre batuda<br />
pel vent advers,<br />
prô mai vençuda.<br />
Estimo el l<strong>la</strong>mp<br />
i estimo el c<strong>la</strong>m<br />
<strong>de</strong> <strong>la</strong> muntanya<br />
sempre <strong>de</strong>sperta,<br />
i els arbres vius,<br />
els camps l<strong>la</strong>urats,<br />
i els seus ramats<br />
tant pel solà<br />
com per l’obaga.<br />
Estimo els rius,<br />
també <strong>la</strong> p<strong>la</strong>na,<br />
també aquest mar<br />
que ens acompanya.<br />
Estimo en tu,<br />
àngel d’amor,<br />
aquesta gent,<br />
tot el seu viure<br />
i el seu lluitar<br />
per <strong>la</strong> collita,<br />
tan esperada,<br />
d’un nou <strong>de</strong>mà.<br />
Jesús Babià i Serra<br />
JGR<br />
Casa pairal <strong>de</strong> Josep Grau a Fígols. En primer terme, reproducció <strong>de</strong> <strong>la</strong> p<strong>la</strong>ca commemorativa col·locada a <strong>la</strong> façana.<br />
Josep Grau i Colell SEMBLANCES<br />
«Amb Josep Grau i Colell se’ns en va anar<br />
un activista tenaç, un pensador agut, un poeta sensible<br />
i un bon mestre»<br />
Fe d’errates<br />
A l’article «Torna el llop», publicat al número anterior <strong>de</strong> <strong>Lo</strong> <strong>Banyut</strong>, en <strong>la</strong> quarta columna <strong>de</strong> <strong>la</strong> pàgina 13, línies 11 i 12, on diu: «És aleshores,<br />
perquè sabia», ha <strong>de</strong> dir: «És aleshores, amb <strong>la</strong> vaca pràcticament cega i incapaç <strong>de</strong> protegir el ve<strong>de</strong>ll, que el llop actua. <strong>El</strong>s qui ho <strong>de</strong>fensen, arriben<br />
a sostenir que <strong>la</strong> frase “Sembles lo llop!”, aplicada a una persona que va bruta, neix d’aquest costum <strong>de</strong> <strong>la</strong> bèstia d’empastifar-se <strong>de</strong> fang.Hi ha qui<br />
<strong>de</strong>fensa, també, que en temps <strong>de</strong> guerra els trets atreien el llop, perquè sabia...».<br />
Primavera 2007 15
LOBANYU 1-24 16/3/07 19:26 Página 16<br />
<strong>El</strong> comissionat<br />
<strong>El</strong> Conveni <strong>de</strong> Bergara, 31 d’agost <strong>de</strong><br />
1839, signat per Maroto i Espartero,<br />
que suposà <strong>la</strong> fi <strong>de</strong> <strong>la</strong> guerra al País<br />
Basc, va ser vist com una gran traïció<br />
per l’autèntic carlisme i causà<br />
una gran <strong>de</strong>sconfiança en els<br />
seus propis caps militars.<br />
Fou en aquestes circumstàncies<br />
<strong>de</strong><br />
<strong>de</strong>sencant i <strong>de</strong>sacord<br />
amb <strong>la</strong><br />
situació que<br />
es vivia que<br />
<strong>la</strong> major<br />
part <strong>de</strong> <strong>la</strong><br />
Junta <strong>de</strong><br />
Berga <strong>de</strong>cidí<br />
<strong>de</strong>manar al<br />
Rei <strong>la</strong> <strong>de</strong>stitució<br />
<strong>de</strong>l<br />
comte d’Espanya<br />
com a comandant<br />
<strong>de</strong> l’exèrcit<br />
<strong>de</strong><br />
Catalunya. Això<br />
no es podia fer<br />
tan fàcilment, el<br />
comte d’Espanya<br />
era el presi<strong>de</strong>nt<br />
<strong>de</strong> <strong>la</strong> Junta i sol·licitar <strong>la</strong> seva <strong>de</strong>sti-<br />
RETALLS Antoni Espar i <strong>la</strong> caiguda <strong>de</strong>l comte d’Espanya<br />
Antoni Espar i <strong>la</strong> caiguda<br />
<strong>de</strong>l comte d’Espanya<br />
L’estiu <strong>de</strong> 1839, l’exèrcit carlí <strong>de</strong> Catalunya es trobava en una situació <strong>de</strong>licada. La guerra, que havia<br />
començat l’any 1834, no es <strong>de</strong>cidia per cap <strong>de</strong>l dos bàndols enfrontats; <strong>la</strong> major part <strong>de</strong>ls partidaris <strong>de</strong> Carles<br />
V estaven cansats <strong>de</strong> <strong>la</strong> guerra, el país estava exhaust i les esperances d’obtenir <strong>la</strong> victòria s’havien esvaït.<br />
<strong>El</strong> comandant <strong>de</strong> l’exèrcit carlí <strong>de</strong> Catalunya, el comte d’Espanya, cada vegada era menys estimat pels seus<br />
propis homes. Les seves <strong>de</strong>cisions, arbitràries i cruels, entre les que <strong>de</strong>staquen l’assalt, el saqueig i el<br />
posterior incendi <strong>de</strong> pob<strong>la</strong>cions com Olvan i Gironel<strong>la</strong>, en les que <strong>la</strong> major part <strong>de</strong>ls habitants eren<br />
simpatitzants <strong>de</strong>l camp carlí, havien exaltat els ànims <strong>de</strong>ls nombrosos enemics que el comte tenia al seu<br />
propi bàndol 1 .<br />
Retrat <strong>de</strong> Carles Maria Isidre,<br />
germà <strong>de</strong> Ferran VII, el rei <strong>de</strong>ls<br />
carlins Carles V.<br />
tució s’havia <strong>de</strong> fer d’amagat d’ell.<br />
Les circumstàncies propícies es donaren<br />
quan arribà al coneixement<br />
<strong>de</strong> <strong>la</strong> Junta <strong>la</strong> traïció <strong>de</strong> Bergara. Fou<br />
l<strong>la</strong>vors quan <strong>de</strong>cidiren fer arribar al<br />
Rei l’adhesió <strong>de</strong>l carlisme català i <strong>la</strong><br />
seva disposició a seguir <strong>la</strong> lluita<br />
en pro <strong>de</strong> <strong>la</strong> causa <strong>de</strong><br />
Carles V, per mitjà<br />
d’un comissionat<br />
especial. <strong>El</strong> comte<br />
d’Espanya acceptà<br />
el candidat<br />
<strong>de</strong> Bart<br />
o m e u<br />
Torraba<strong>de</strong>l<strong>la</strong> 2 ,<br />
el qual proposà<br />
que el<br />
comissionat<br />
que anés a<br />
portar el missatge<br />
al Rei fos<br />
Antoni Espar,<br />
un home <strong>de</strong> <strong>la</strong><br />
seva total confiança.<br />
<strong>El</strong> Rei escolta a<br />
Espar<br />
<strong>El</strong> comissionat<br />
va sortir <strong>de</strong> Berga el 20 <strong>de</strong> setembre,<br />
1..La major part <strong>de</strong>ls carlins <strong>de</strong>ls primers temps procedien <strong>de</strong>ls anomenats voluntaris reialistes que l’any 1827 van<br />
participar en <strong>la</strong> guerra <strong>de</strong>ls malcontents. <strong>El</strong> comte d’Espanya (Carles d’Espagnac), com a Capità General <strong>de</strong><br />
Catalunya nomenat per Ferran VII, va exercir una imp<strong>la</strong>cable repressió sobre els malcontents, <strong>de</strong>ls quals va afusel<strong>la</strong>r<br />
els caps principals i va enviar al presidi <strong>de</strong> Ceuta els oficials que secundaren <strong>la</strong> revolta. <strong>El</strong>s antics malcontents com<br />
Bartomeu Porredon, el Ros d’Eroles, que també va estar empresonat a Ceuta, mai van confiar en Carles d’Espagnac<br />
Fill <strong>de</strong> cal Botafoc d’Organyà<br />
havia d’anar a Bourges, prop <strong>de</strong><br />
París, on Carles V i <strong>la</strong> seva família<br />
havien estat confinats per les autoritats<br />
franceses quan van haver <strong>de</strong><br />
sortir <strong>de</strong>l País Basc a causa <strong>de</strong> <strong>la</strong><br />
traïció <strong>de</strong>ls comandants <strong>de</strong>l seu<br />
propi exercit encapça<strong>la</strong>ts per<br />
Maroto. Va fer el viatge<br />
tan ràpid com va<br />
po<strong>de</strong>r. <strong>El</strong> dia 11<br />
d’octubre va<br />
po<strong>de</strong>r par<strong>la</strong>r<br />
per primera<br />
vegada amb<br />
el Rei. Espar,<br />
que es va<br />
estar a<br />
Bourges fins<br />
el dia 16,<br />
<strong>de</strong>via <strong>de</strong>splegar<br />
tota <strong>la</strong><br />
seva capacitat<br />
per tal <strong>de</strong> fer<br />
prosperar les missions<br />
que tenia<br />
encomana<strong>de</strong>s; tot<br />
i això Carles V no<br />
va signar les ordres<br />
<strong>de</strong> <strong>de</strong>stitució<br />
<strong>de</strong>l comte d’Espanya<br />
ni el nomenament <strong>de</strong> Josep<br />
Retrat <strong>de</strong> Charles d’Espagnac, el<br />
comte d’Espanya.<br />
Segarra com a comandant general<br />
<strong>de</strong> l’exèrcit carlí <strong>de</strong> Catalunya. <strong>El</strong><br />
monarca va indicar a Antoni Espar<br />
que s’havien <strong>de</strong> seguir els procediments<br />
i havia <strong>de</strong> signar les ordres el<br />
secretari d’estat Pedro Ramírez <strong>de</strong> <strong>la</strong><br />
Piscina, que residia a París, pel<br />
qual el Rei li va donar<br />
una carta. <strong>El</strong> 18 d’octubre,<br />
les gestions<br />
d’Antoni Espar<br />
havien donat<br />
els seus fruits<br />
i se’n va anar<br />
<strong>de</strong> París amb<br />
el compromís<br />
que li<br />
remetrien<br />
les ordres<br />
tan aviat<br />
com aquestes<br />
estiguessin <strong>de</strong>gudamentsigna<strong>de</strong>s.<br />
<strong>El</strong> dia<br />
22 d’octubre,<br />
Espar, <strong>de</strong>s <strong>de</strong><br />
Tolosa, va comunicar<br />
a <strong>la</strong><br />
Junta l’èxit <strong>de</strong><br />
<strong>la</strong> seva missió.<br />
Semb<strong>la</strong> que <strong>la</strong> carta anunciant que<br />
i, quan van po<strong>de</strong>r, van aprofitar l’ocasió per a fer-li pagar els seus crims. Per a conèixer millor <strong>la</strong> història d’aquel<strong>la</strong><br />
època és recomanable llegir <strong>la</strong> novel·<strong>la</strong> <strong>de</strong> Marcel Fité “<strong>El</strong> carrer <strong>de</strong>ls petons” (Barcanova. Barcelona, 2003).<br />
2.Bartomeu Torraba<strong>de</strong>l<strong>la</strong> era el vice-presi<strong>de</strong>nt <strong>de</strong> <strong>la</strong> Junta Superior Governativa <strong>de</strong>l Principat <strong>de</strong> Catalunya,<br />
coneguda com a Junta <strong>de</strong> Berga, l’òrgan màxim <strong>de</strong> direcció <strong>de</strong>l carlisme català. Torraba<strong>de</strong>l<strong>la</strong> havia estat professor i<br />
rector <strong>de</strong> <strong>la</strong> Universitat <strong>de</strong> Cervera abans <strong>de</strong> <strong>la</strong> guerra i en aquells moments exercia com a rector <strong>de</strong> <strong>la</strong> Universitat
i<br />
LOBANYU 1-24 16/3/07 19:26 Página 17<br />
ja tenia les ordres que havia <strong>de</strong>manat<br />
<strong>la</strong> Junta es rebé a Berga el dia<br />
26 d’octubre.<br />
Les gestions d’Antoni Espar davant<br />
<strong>de</strong>l Rei a París van ser el <strong>de</strong>senca<strong>de</strong>nant<br />
<strong>de</strong> <strong>la</strong> <strong>de</strong>stitució <strong>de</strong>l comte<br />
d’Espanya a <strong>la</strong> rectoria d’Avià i el<br />
seu posterior trasl<strong>la</strong>t en direcció a<br />
Andorra. Com és prou conegut, en<br />
aquest camí hi trobà <strong>la</strong> mort assassinat<br />
als Tresponts, a poc més d’un<br />
quart d’hora <strong>de</strong> <strong>la</strong> vi<strong>la</strong> d’Organyà, el<br />
2 <strong>de</strong> novembre <strong>de</strong> 1839 3 .Un personatge<br />
<strong>de</strong>sconegut Com es pot <strong>de</strong>duir<br />
<strong>de</strong>l que hem dit fins aquí, An-<br />
toni Espar va ser un personatge excepcional<br />
i força actiu, almenys durant<br />
<strong>la</strong> primera guerra carlina. Tot i<br />
això és un autèntic <strong>de</strong>sconegut fins<br />
i tot al seu propi poble. Semb<strong>la</strong> com<br />
si hom hagués volgut esborrar tots<br />
els seus rastres.<br />
Són poques les noticies que els llibres<br />
d’història ens donen d’Antoni<br />
Espar. La primera dada concreta<br />
sobre aquest personatge ens l’aporta<br />
Enrique Emilio <strong>de</strong>l L<strong>la</strong>no4 que diu<br />
que era d’Organyà. A partir d’aquí<br />
hem fet una petita recerca per mitjà<br />
<strong>de</strong> <strong>la</strong> qual hem obtingut tot un se-<br />
carlina que tenia <strong>la</strong> seva seu a La Portel<strong>la</strong>, on s’havia trasl<strong>la</strong>dat quan Solsona va caure en mans liberals.<br />
3. Artur Osona en el seu llibre “Guia itineraria <strong>de</strong> les regions <strong>de</strong>l Llussanés....” reprodueix el re<strong>la</strong>t d’un<br />
testimoni <strong>de</strong> <strong>la</strong> mort <strong>de</strong>l Comte d’Espanya. Es tracta <strong>de</strong> Josep Campà, masover <strong>de</strong> <strong>la</strong> Reu<strong>la</strong>, que l’any que<br />
va escriure el llibre (editat el 1894) feia més <strong>de</strong> 60 anys que hi habitava.<br />
4. Enrique Emilio <strong>de</strong>l L<strong>la</strong>no. “Carlos V, estudio biográfico, por un contemporáneo”. La Propaganda Cata<strong>la</strong>na.<br />
Antoni Espar i <strong>la</strong> caiguda <strong>de</strong>l comte d’Espanya RETALLS<br />
“La Junta <strong>de</strong> Berga <strong>de</strong>cidí <strong>de</strong>manar al Rei <strong>la</strong> <strong>de</strong>stitució <strong>de</strong>l comte d’Espanya com a<br />
comandant <strong>de</strong> l’exèrcit <strong>de</strong> Catalunya. <strong>El</strong> comte d’Espanya era el presi<strong>de</strong>nt <strong>de</strong> <strong>la</strong><br />
Junta i s’havia <strong>de</strong> fer d’amagat d’ell”<br />
Gravat <strong>de</strong> P<strong>la</strong>nas <strong>de</strong>l 1869 que representa l’assassinat <strong>de</strong>l Comte d’Espanya al primer pont <strong>de</strong>ls Tresponts segons se surt d’Organyà.<br />
guit <strong>de</strong> da<strong>de</strong>s biogràfiques que són<br />
les que re<strong>la</strong>cionem a continuació.<br />
Antoni Espar i Obiols va néixer a Organyà<br />
el 9 <strong>de</strong> <strong>de</strong>sembre <strong>de</strong> 1805. <strong>El</strong><br />
seu pare Josep Espar Pasquet, <strong>de</strong> cal<br />
Botafoc, era negociant <strong>de</strong> fusta i un<br />
<strong>de</strong>ls homes més rics i influents <strong>de</strong> <strong>la</strong><br />
comarca. La seva mare Gertrudis<br />
Obiols Fiter era fil<strong>la</strong> <strong>de</strong> cal Favà <strong>de</strong>l<br />
Cap <strong>de</strong> <strong>la</strong> Vall <strong>de</strong> Cabó. Antoni Espar<br />
va ser el tercer d’una col<strong>la</strong> <strong>de</strong> germans<br />
i ja <strong>de</strong> ben petit els seus pares<br />
el <strong>de</strong>stinaren a seguir <strong>la</strong> carrera<br />
eclesiàstica.<br />
Antoni Espar va anar <strong>de</strong> ben jove al<br />
<strong>El</strong> comte d’Espanya<br />
acceptà el candidat <strong>de</strong><br />
Bartomeu Torraba<strong>de</strong>l<strong>la</strong>, el<br />
qual proposà que el<br />
comissionat que anés a<br />
portar el missatge al Rei<br />
fos Antoni Espar, un<br />
home <strong>de</strong> <strong>la</strong> seva total<br />
confiança”<br />
seminari on va <strong>de</strong>stacar per <strong>la</strong> seva<br />
intel·ligència. La primera tonsura <strong>la</strong><br />
va rebre el 21 d’abril <strong>de</strong> 1821 <strong>de</strong>l<br />
bisbe d’Urgell Bernardo Francés Caballero.<br />
Va cursar tres anys <strong>de</strong> filosofia<br />
i set <strong>de</strong> teologia, aquests darrers<br />
a <strong>la</strong> Universitat <strong>de</strong> Cervera on<br />
obtingué el títol <strong>de</strong> llicenciat en teologia.<br />
Segons cita Enrique Emilio <strong>de</strong>l<br />
L<strong>la</strong>no, durant <strong>la</strong> revolta <strong>de</strong>ls malcontents,<br />
l’any 1927, Antoni Espar<br />
va ser amic i confi<strong>de</strong>nt <strong>de</strong> Joan Rafí<br />
Vidal,5 afusel<strong>la</strong>t a Tarragona pel<br />
comte d’Espanya.<br />
<strong>El</strong> 22 <strong>de</strong> setembre <strong>de</strong> 1832 va rebre<br />
l’or<strong>de</strong>nació sacerdotal <strong>de</strong>l bisbe<br />
Simó <strong>de</strong> Guardio<strong>la</strong>, a l’església <strong>de</strong><br />
Sant Domènec <strong>de</strong> Puigcerdà.<br />
Desconeixem on es trobava els primers<br />
anys <strong>de</strong> <strong>la</strong> guerra. Tot fa pensar,<br />
però, que va formar part <strong>de</strong> <strong>la</strong><br />
Junta corregimental <strong>de</strong> Puigcerdà.<br />
En aquesta Junta hi van ser presents<br />
en diferents moments altres organyanencs<br />
com el notari Josep<br />
Pujol i l’alcal<strong>de</strong> Francesc Riu. <strong>El</strong> juliol<br />
<strong>de</strong> 183 6 , el pare d’Antoni, Josep<br />
Espar, <strong>de</strong> 70 anys i vidu, es trobava<br />
refugiat a Encamp en companyia <strong>de</strong><br />
dos <strong>de</strong>l seus fills i dos néts. En<br />
aquells temps, a Andorra hi havia<br />
altres refugiats d’Organyà com<br />
Josep Pujol, Pau Orrit i Bonaventura<br />
Llinàs.<br />
Professor a <strong>la</strong> Universitat<br />
Quan el mes <strong>de</strong> març <strong>de</strong> 1838 es va<br />
organitzar <strong>la</strong> Universitat carlina <strong>de</strong><br />
Catalunya a Solsona, Antoni Espar<br />
va ser encarregat provisional <strong>de</strong> <strong>la</strong><br />
secretaria6. <strong>El</strong> curs 1838-1839, ja<br />
trasl<strong>la</strong>dada <strong>la</strong> Universitat a La Portel<strong>la</strong>,<br />
trobem a Antoni Espar com a<br />
professor d’Institucions Teològiques<br />
Barcelona, 1884.<br />
5. Enrique Emilio <strong>de</strong>l L<strong>la</strong>no afirma que <strong>la</strong> re<strong>la</strong>ció entre Joan Rafí i Antoni Espar es <strong>de</strong>dueix <strong>de</strong>l manuscrit<br />
d’operacions <strong>de</strong>l propi Joan Rafí, que un <strong>de</strong>scen<strong>de</strong>nt seu, que havia lluitat a <strong>la</strong> tercera guerra carlina (1872-1875),<br />
va lliurar a aquest autor. Per tal d’acabar amb <strong>la</strong> revolta <strong>de</strong>ls malcontents, el rei Ferran VII es va <strong>de</strong>sp<strong>la</strong>çar al<br />
Principat <strong>de</strong> Catalunya, on entrà proce<strong>de</strong>nt <strong>de</strong>l País Valencià. En assabentar-se <strong>de</strong> <strong>la</strong> vinguda <strong>de</strong>l Rei, els caps <strong>de</strong>ls
LOBANYU 1-24 16/3/07 19:26 Página 18<br />
i d’Escriptura.<br />
<strong>El</strong> setembre <strong>de</strong> 1839 Antoni Espar<br />
tenia 33 anys, segurament era el<br />
professor més jove <strong>de</strong> <strong>la</strong> Universitat.<br />
Tot i <strong>la</strong> seva joventut havia <strong>de</strong>mostrat<br />
sobradament <strong>la</strong> seva vàlua i <strong>la</strong><br />
seva fi<strong>de</strong>litat a <strong>la</strong> causa <strong>de</strong>l rei Carles<br />
V. Bartomeu Torraba<strong>de</strong>l<strong>la</strong> l’havia<br />
tingut com a alumne a Cervera i ara<br />
el tenia a La Portel<strong>la</strong> com a professor<br />
i disposat a fer totes les feines<br />
que li fossin encomana<strong>de</strong>s. La seva<br />
força, <strong>la</strong> seva intel·ligència i <strong>la</strong> seva<br />
<strong>de</strong>terminació, a més <strong>de</strong> ser un c<strong>la</strong>r<br />
enemic <strong>de</strong>l comte d’Espanya, el<br />
feien el candidat i<strong>de</strong>al per a ser el<br />
comissionat <strong>de</strong> <strong>la</strong> Junta que <strong>de</strong>fensaria<br />
davant <strong>de</strong>l rei Carles V i <strong>de</strong>ls<br />
seus ministres l’encàrrec secret amb<br />
el qual <strong>de</strong>manava <strong>la</strong> <strong>de</strong>stitució <strong>de</strong>l<br />
RETALLS Antoni Espar i <strong>la</strong> caiguda <strong>de</strong>l comte d’Espanya<br />
comte d’Espanya.<br />
Antoni Espar va<br />
efectuar els encàrrecs<br />
que li<br />
havia encomanat<br />
<strong>la</strong> Junta amb una<br />
gran rapi<strong>de</strong>sa i<br />
eficàcia. Seria interessant<br />
po<strong>de</strong>r<br />
saber on es trobava<br />
Antoni<br />
Espar el 2 <strong>de</strong> novembre<br />
<strong>de</strong> 1839<br />
mentre assassinaven<br />
el comte<br />
d’Espanya; teòricament<br />
havia <strong>de</strong><br />
tornar a Berga venint d’Andorra i<br />
lògicament semb<strong>la</strong> que hauria d’haver<br />
fet el camí invers <strong>de</strong>l que faria el<br />
Entrada <strong>de</strong>l carlins a <strong>la</strong> Seu d’Urgell. <strong>El</strong> 16 d´agost <strong>de</strong> 1874 en el transcurs <strong>de</strong> l atercera guerra Carliana<br />
“A partir <strong>de</strong>l final <strong>de</strong> <strong>la</strong> primera guerra<br />
carlina, 1840, no tenim cap altra<br />
notícia <strong>de</strong> l’activitat política d’Antoni<br />
Espar. Cal suposar que hagué <strong>de</strong> marxar<br />
a l’exili com ho feu el bisbe<br />
d’Urgell Simó <strong>de</strong> Guardio<strong>la</strong>”<br />
malcontents s’hi presentaren i li lliuraren les seves espases en senyal d’acatament i sense cap mena <strong>de</strong> lluita. En un<br />
primer moment, el Rei els <strong>de</strong>ixà en llibertat. Quan s’hagué pacificat tot el país començà <strong>la</strong> repressió dirigida pel<br />
comte d’Espanya que feu afusel<strong>la</strong>r els caps principals <strong>de</strong> <strong>la</strong> revolta com Joan Rafí Vidal, i feu tancar els oficials al<br />
presidi <strong>de</strong> Ceuta.<br />
6. Daniel Montanyà i Bochaca i Joan Pujol i Ros. “La Universitat Carlina a Catalunya”. Edicions Cossetània. Valls,<br />
1997.<br />
7. Baroja, Pío. “La senda dolorosa”. Tot i ser una novel·<strong>la</strong>, l’obra <strong>de</strong> Pío Baroja <strong>de</strong>scriu <strong>la</strong> mort <strong>de</strong>l comte d’Espanya<br />
amb una precisió sorprenent. En <strong>la</strong> seva obra afirma que Narcís Ferrer va dormir a Cal Botafoc, <strong>la</strong> casa on<br />
“Un cop va po<strong>de</strong>r tornar a <strong>la</strong> Seu,<br />
Antoni Espar va exercir com a<br />
professor <strong>de</strong> teologia al seminari i<br />
també com a canonge”<br />
Setge <strong>de</strong> les fortificacions <strong>de</strong> <strong>la</strong> Seu per Martínez Campos, segons un gravat publicat per The Graphic, l’11 <strong>de</strong> setembre <strong>de</strong> 1875.<br />
comte per marxar a l’exili. En aquest<br />
cas, qui sap si no es trobava a Organyà.<br />
Hi ha qui situa part <strong>de</strong>ls<br />
compromesos en <strong>la</strong> mort <strong>de</strong>l comte<br />
d’Espanya hostatjats a cal Botafoc 7 .<br />
A partir <strong>de</strong>l final <strong>de</strong> <strong>la</strong> primera guerra<br />
carlina, 1840, no tenim cap altra<br />
notícia <strong>de</strong> l’activitat política d’Antoni<br />
Espar. Cal suposar que hagué <strong>de</strong><br />
marxar a l’exili com ho feu el bisbe<br />
d’Urgell Simó <strong>de</strong> Guardio<strong>la</strong>. Po<strong>de</strong>m<br />
pensar que, quan el 30 <strong>de</strong> novembre<br />
<strong>de</strong> 1845, Simó <strong>de</strong> Guardio<strong>la</strong>, al seu<br />
exili <strong>de</strong> Montpeller, or<strong>de</strong>nà sacerdot<br />
a Joaquim Espar 8 , el seu germà Antoni<br />
probablement es trobava al seu<br />
costat.<br />
Un cop va po<strong>de</strong>r tornar a <strong>la</strong> Seu,<br />
Antoni Espar va exercir com a professor<br />
<strong>de</strong> teologia al seminari i<br />
també com a canonge. Cap al final<br />
<strong>de</strong> <strong>la</strong> seva vida va viure <strong>la</strong> tercera<br />
guerra carlina. Si encara creia en <strong>la</strong><br />
causa, <strong>de</strong>via tenir una gran satisfacció<br />
en saber que, el 16 d’agost <strong>de</strong><br />
1874, els carlins <strong>de</strong>l general Rafel<br />
Tristany, encapça<strong>la</strong>ts per un membre<br />
<strong>de</strong> <strong>la</strong> seva família, l’alferes Espar<br />
d’Organyà 9 , s’havien apo<strong>de</strong>rat <strong>de</strong>ls<br />
forts <strong>de</strong> <strong>la</strong> Seu i a continuació <strong>de</strong><br />
tota <strong>la</strong> ciutat. Al cap d’un any, però,<br />
el 26 d’agost <strong>de</strong> 1875, Martínez<br />
Campos, amb un nombrós exercit,<br />
assetjà els forts i els rendí agafant<br />
presoners els <strong>de</strong>fensors, entre oficials<br />
i soldats uns 1200, encapça<strong>la</strong>ts<br />
pel bisbe Josep Caixal.<br />
Antoni Espar va morir a <strong>la</strong> Seu d’Urgell<br />
el 8 <strong>de</strong> juny <strong>de</strong> 1877. ■<br />
Ama<strong>de</strong>u Rocamora<br />
s’hostatjava un <strong>de</strong>ls oficials més <strong>de</strong>stacats <strong>de</strong> <strong>la</strong> guarnició d’Organyà: Miquel Pons, germà <strong>de</strong>l Bep <strong>de</strong> l’Oli.<br />
8. Espar Obiols, Joaquim: nascut a Organyà el 10 <strong>de</strong> setembre <strong>de</strong> 1817 i mort a <strong>la</strong> Seu d'Urgell el 23 d’abril <strong>de</strong><br />
1884. Fou or<strong>de</strong>nat sacerdot el 30 <strong>de</strong> novembre <strong>de</strong> 1845 a Montpeller pel bisbe Simó <strong>de</strong> Guardio<strong>la</strong>. Va ser professor<br />
<strong>de</strong> retòrica i director <strong>de</strong>l seminari menor <strong>de</strong> <strong>la</strong> Seu. Va publicar diverses obres que serviren com a llibres <strong>de</strong> text a<br />
diversos seminaris i que es van anar reeditant fins ben entrat el segle XX. Po<strong>de</strong>m citar: “Autores selectos, sagrados,<br />
cristianos y profanos”, “Arte <strong>de</strong> retórica y poética” i “Curso teorico-práctico <strong>de</strong> predicación”.<br />
9. Juan Corts Peyret. Historia <strong>de</strong> <strong>la</strong> Seo <strong>de</strong> Urgel.
LOBANYU 1-24 16/3/07 19:26 Página 19<br />
Vivències a <strong>la</strong> Costa (II)<br />
De <strong>la</strong> meua infància a <strong>la</strong> Costa en guardo molt bons records. La matança <strong>de</strong>l porc, les feines <strong>de</strong>l tros,<br />
els jocs infantils, les trapelleries, els partits <strong>de</strong> futbol a <strong>la</strong> p<strong>la</strong>ça <strong>de</strong>l poble, les guerres a cops <strong>de</strong> roc,<br />
i, sobretot, <strong>la</strong> meua estada a l’esco<strong>la</strong> <strong>de</strong> Fígols encara són tan vius a <strong>la</strong> meua memòria que semb<strong>la</strong><br />
que tot plegat hagués passat ahir.<br />
La matança <strong>de</strong>l porc<br />
La matança <strong>de</strong>l porc era un dia<br />
molt especial per a tots. A primera<br />
hora <strong>de</strong>l matí, tots els que<br />
partici-<br />
paríem a<br />
<strong>la</strong> “festa”<br />
ens assèiem<br />
al<br />
voltant <strong>de</strong><br />
<strong>la</strong> l<strong>la</strong>r <strong>de</strong><br />
foc (el<br />
Pauet, que<br />
faria <strong>de</strong> matador,<br />
els meus pares,<br />
l’oncle, el padrí i<br />
els veïns <strong>de</strong> cal<br />
Mingo) mentre <strong>la</strong><br />
meua mare ens<br />
preparava les torra<strong>de</strong>s<br />
amb all i oli<br />
<strong>de</strong> codonys amb un<br />
porró <strong>de</strong> barreja<br />
d’anís i moscatell<br />
que ens feia agafar<br />
forces pel moment<br />
d’aguantar el porc.<br />
Quan ja era ben<br />
mort, jo els ajudava<br />
a socarrar el pèl amb arge<strong>la</strong>gues.<br />
La feina d’embotir les botifarres,<br />
el bull i les l<strong>la</strong>ngonisses<br />
solia durar fins a altes hores <strong>de</strong> <strong>la</strong><br />
nit.<br />
Les feines <strong>de</strong>l tros<br />
Potser <strong>la</strong> feina més agradable <strong>de</strong><br />
totes les que fèiem durant l’any<br />
era <strong>la</strong> d’anar a plegar olives, malgrat<br />
el fred intens que passàvem<br />
enfi<strong>la</strong>ts a les escales per collir-les<br />
<strong>de</strong> l’oliver. Quan les portàvem a<br />
moldre a Fígols ja no ens podíem<br />
estar <strong>de</strong> tastar l’oli al mateix molí:<br />
llescàvem pa, el torràvem i el sucàvem<br />
amb l’oli acabat <strong>de</strong> moldre.<br />
Al mig <strong>de</strong> l’estiu, quan arribava<br />
l’època <strong>de</strong><br />
segar, a casa<br />
““CCaadda annyy,, qquaan ss’’accossttavaa eell<br />
tteemmpss <strong>de</strong>e bbaatree, ll’’eerraa eess<br />
nneetteejjaavvaa, s’’aarrreenccava totaa<br />
ll’heerrbaa i ss’allliisava <strong>la</strong> terrrraa..””<br />
La vall <strong>de</strong> Fígols a <strong>la</strong> postguerra<br />
sempre llogavenjor-<br />
L’oncle Pere —el que es toca el front amb <strong>la</strong> ma—<br />
amb d’altres veïns davant <strong>de</strong>l primer cotxe que es<br />
va estacionar a <strong>la</strong> p<strong>la</strong>ça <strong>de</strong> Fígols tot just finalitzada<br />
<strong>la</strong> guerra. (Foto: Arxiu MBG.)<br />
nalers per ajudar a <strong>la</strong> família. La<br />
sega començava amb les primeres<br />
c<strong>la</strong>rors <strong>de</strong>l dia, per aprofitar <strong>la</strong><br />
fresca matinal. En aquell temps, <strong>la</strong><br />
meua mare portava cada dia al<br />
tros el que se’n <strong>de</strong>ia “les <strong>de</strong>u<br />
hores”, que consistia en un esmorzar<br />
que ens menjàvem al voltant<br />
<strong>de</strong> les <strong>de</strong>u <strong>de</strong>l matí a base <strong>de</strong><br />
pa i embotits <strong>de</strong> casa. Un cop recobra<strong>de</strong>s<br />
les forces, <strong>la</strong> sega conti-<br />
Vivències a <strong>la</strong> Costa (II) RETALLS<br />
nuava fins al migdia. L<strong>la</strong>vors es<br />
parava a dinar i, abans <strong>de</strong> tornarhi,<br />
els segadors feien una bona<br />
migdiada i tornaven a agafar el<br />
vo<strong>la</strong>nt quan el sol ja no escalfava<br />
tan fort.<br />
Cada any, quan s’acostava el<br />
temps <strong>de</strong> batre, l’era es netejava,<br />
s’arrencava tota l’herba<br />
i s’allisava <strong>la</strong> terra. Així que<br />
les garbes s’havien <strong>de</strong>slligat i <strong>la</strong><br />
batuda estava estesa, els animals<br />
(una ruca o una euga) donaven<br />
tombs durant hores trepitjant <strong>la</strong><br />
batuda al voltant <strong>de</strong> l’era fins que<br />
el gra es <strong>de</strong>sprenia <strong>de</strong> les espigues<br />
i quedava separat <strong>de</strong> <strong>la</strong> pal<strong>la</strong>. L<strong>la</strong>vors<br />
<strong>la</strong> pal<strong>la</strong> es ficava a forca<strong>de</strong>s<br />
dins <strong>la</strong> pallera i serviria per jaç als<br />
corrals <strong>de</strong>ls animals i per fer pal<strong>la</strong>da<br />
per alimentar-los al hivern.<br />
<strong>El</strong> gra, <strong>de</strong>sprés <strong>de</strong> porgar-lo<br />
amb <strong>la</strong> màquina<br />
<strong>de</strong> ventar que teníem a<br />
mitges amb els <strong>de</strong> cal<br />
Codonyes, s’abocava als<br />
graners on anàvem a<br />
pouar cada camí que necessitàvem<br />
farina per fer<br />
el pa que ens menjàvem<br />
cada dia. <strong>El</strong>s anys que <strong>la</strong><br />
collita era bona, ens podíem<br />
vendre una bona<br />
part <strong>de</strong>l b<strong>la</strong>t.<br />
Conserves, pa i llet<br />
Una activitat<br />
LLaa niit <strong>de</strong>e Naadaal taammbbé eerraa ttrraddiciió <strong>de</strong>e<br />
ffeerr crreemaarr uunn grraann trroonncc a l<strong>la</strong> pl<strong>la</strong>ççaa d<strong>de</strong>e FFíggoollss,,<br />
eell qquuall haaviiaa <strong>de</strong> sseerr pprouu ggrros ppeerrqquuèè ccrreemmééss<br />
ttootta l<strong>la</strong>a nitt pperr eessccaallffar eell nneen JJeessúúss.””<br />
que cada any es repetia<br />
i que ajudava al manteniment<br />
<strong>de</strong>l rebost eren les conserves<br />
que preparava <strong>la</strong> meua mare e<strong>la</strong>bora<strong>de</strong>s<br />
amb tomates, pebrots,<br />
préssecs i codonys <strong>de</strong> <strong>la</strong> collita<br />
que sobrava i que no veníem al<br />
Primavera 2007 19
LOBANYU 1-24 16/3/07 19:26 Página 20<br />
20<br />
mercat <strong>de</strong> <strong>la</strong> Seu. També sabia<br />
preparar unes postres <strong>de</strong>licioses<br />
amb <strong>la</strong> llet <strong>de</strong> les vaques quan parien:<br />
el “sobrat” o calostre, així<br />
com el tradicional brossat. Unes<br />
altres postres que m’agradaven<br />
força eren les orel<strong>la</strong>nes: trossos<br />
<strong>de</strong>ls préssecs més selectes tal<strong>la</strong>ts<br />
en forma <strong>de</strong> cinta que feia assecar<br />
a l’aire i al sol.<br />
Cada setmana anàvem a recollir el<br />
pa al forn <strong>de</strong>l poble (que bé que<br />
l’enfornava el Pep!) i<br />
marxàvem<br />
cap a <strong>la</strong> Costa amb quatre o<br />
cinc pans rodons, que aproximadament<br />
pesaven uns quatre<br />
kilos, ficats en una saca i<br />
que es mantenien gairebé<br />
sense assecar-se fins que ens<br />
l’acabàvem. Tampoc els esmorzars<br />
que en aquell temps<br />
feia amb llet <strong>de</strong> vaca acabada<br />
<strong>de</strong> munyir i bullida, <strong>de</strong> <strong>la</strong><br />
qual se n’havia <strong>de</strong> llevar una<br />
espessa capa <strong>de</strong> nata, no es<br />
po<strong>de</strong>n comparar amb els que<br />
fem avui dia amb <strong>la</strong> llet envasada.<br />
<strong>El</strong>s amics, els parents i el<br />
Nadal<br />
<strong>El</strong>s millors moments <strong>de</strong>ls meus<br />
jocs infantils eren compartits amb<br />
el cosí Josep, al qual <strong>la</strong> meua mare<br />
li era padrina <strong>de</strong> bateig, i que tot<br />
sovint era a casa nostra per ajudar-nos<br />
a l<strong>la</strong>urar amb els bous <strong>de</strong>l<br />
Minguet, que era el seu pare.<br />
Molts estius també ens venien a<br />
visitar el Conrado i <strong>la</strong> Ramona, els<br />
meus oncles, i les meues cosines<br />
que residien a Barcelona. Jo esperava<br />
<strong>la</strong> seua visita amb il·lusió,<br />
perquè sabia que sempre em portaven<br />
alguna joguina enlluernadora<br />
que cap més vailet <strong>de</strong>l poble<br />
no tindria.<br />
<strong>El</strong> meu oncle Albert, que vivia a<br />
Saba<strong>de</strong>ll, un camí em va <strong>de</strong>ixar<br />
pujar a <strong>la</strong> seua moto, una Montesa,<br />
i em va portar d’Organyà fins a<br />
RETALLS Vivències a <strong>la</strong> Costa (II)<br />
<strong>la</strong> Seu. Aquel<strong>la</strong> experiència a mi<br />
em va semb<strong>la</strong>r una aventura<br />
apassionant.<br />
De les vetl<strong>la</strong><strong>de</strong>s al costat <strong>de</strong>l<br />
foc, amb l’àmplia cuina il·luminada<br />
pels llumeners d’oli, mentre<br />
pelàvem les pinyes <strong>de</strong> b<strong>la</strong>t <strong>de</strong><br />
moro o <strong>de</strong>sgranàvem cigrons o altres<br />
llegums tot escoltant amb<br />
atenció per <strong>la</strong> ràdio les aventures<br />
<strong>de</strong> Superman, també m’ha quedat<br />
el record <strong>de</strong> les l<strong>la</strong>rgues<br />
.....unn roocc quue vvaiigg lll<strong>la</strong>nçarr jjo vvaa toccaar <strong>de</strong>e pplle aal mmiigg<br />
<strong>de</strong>el ffrronnt <strong>de</strong>el Naarccís d<strong>de</strong>e call FFonnttfonddaa, eel qquall hhaavvia<br />
aaiixeccaatt eell ccaapp mmééss d<strong>de</strong>el ccompptte per ssobbrree <strong>de</strong>llss<br />
mmaatolllls qquee li sseervviienn <strong>de</strong>e pparaapeet..””<br />
Primavera 2007<br />
Com que <strong>la</strong> llum només es donava per <strong>la</strong> nit aquesta radio<br />
<strong>de</strong> <strong>la</strong> Costa que funcionava amb piles era <strong>la</strong> única amb que<br />
a Fígols es podien seguir els partits <strong>de</strong>l Barça.<br />
converses, <strong>de</strong> temes molt variats,<br />
que mantenien l’oncle, el padrí i<br />
els meus pares.<br />
Tampoc no puc oblidar <strong>la</strong> il·lusió<br />
que em feia fer cagar el tió <strong>la</strong> nit<br />
<strong>de</strong> Nadal. Quan s’acostaven<br />
aquestes festes, a l’esco<strong>la</strong> preparàvem<br />
un pessebre grandiós, que<br />
ocupava <strong>la</strong> meitat <strong>de</strong> <strong>la</strong> sa<strong>la</strong>. <strong>El</strong><br />
dia <strong>de</strong> Nadal, en sortir <strong>de</strong> missa,<br />
era visitat per tot el poble.<br />
La nit <strong>de</strong> Nadal també era tradició<br />
<strong>de</strong> fer cremar un gran tronc a <strong>la</strong><br />
p<strong>la</strong>ça <strong>de</strong> Fígols, el qual havia <strong>de</strong><br />
ser prou gros perquè cremés tota<br />
<strong>la</strong> nit per escalfar el nen Jesús.<br />
L’esco<strong>la</strong> <strong>de</strong> Fígols: el futbol, les<br />
guerres a cops <strong>de</strong> roc i les trapelleries.<br />
<strong>El</strong>s millors records <strong>de</strong> <strong>la</strong> meu infància<br />
són els <strong>de</strong>l perío<strong>de</strong> esco<strong>la</strong>r<br />
a Fígols. De <strong>la</strong> meua ànsia per no<br />
perdre’m cap joc en dona fe el fet<br />
que, tot hi haver <strong>de</strong> pujar a dinar<br />
a <strong>la</strong> Costa, sempre era el primer <strong>de</strong><br />
tornar a ser a <strong>la</strong> p<strong>la</strong>ça a punt <strong>de</strong><br />
disputar aquells partits <strong>de</strong> futbol<br />
que ens feien somiar mentre<br />
emulàvem a Kuba<strong>la</strong>: l’Au<strong>la</strong><strong>de</strong>ll era<br />
un veritable fenomen, es drib<strong>la</strong>va<br />
tots els que hi havia a <strong>la</strong> p<strong>la</strong>ça, <strong>la</strong><br />
qual, per a nosaltres era l’estadi<br />
<strong>de</strong>l Barça. L’afició al futbol arribava<br />
fins a tal extrem d’adicció<br />
que cada diumenge els més fanàtics<br />
<strong>de</strong> Fígols, el Castil<strong>la</strong>, l’Ivo i al-<br />
tres,pujaven a<br />
c a s a<br />
meua per<br />
escoltar <strong>la</strong><br />
transmissió<br />
<strong>de</strong>ls partits, ja que nosaltres teníem<br />
l’únic aparell <strong>de</strong> ràdio que<br />
funcionava amb piles (<strong>la</strong> minicentral<br />
elèctrica <strong>de</strong>l poble només<br />
produïa electricitat a <strong>la</strong> nit).<br />
Jo cada setmana esperava amb<br />
ànsia que <strong>la</strong> meua mare comprés a<br />
<strong>la</strong> Seu <strong>la</strong> revista Vida Deportiva o<br />
el Barça per po<strong>de</strong>r veure aquelles<br />
fotografies imagina<strong>de</strong>s en les au-<br />
dicions radiofòniques i po<strong>de</strong>r llegir<br />
les cròniques <strong>de</strong>ls partits. Molt<br />
temps <strong>de</strong>sprés es va po<strong>de</strong>r presenciar<br />
a Nargó el primer partit per<br />
televisió, el qual recordo que va<br />
ser un Barça-Madrid, en què el<br />
Barça va perdre i va quedar eliminat<br />
<strong>de</strong> <strong>la</strong> Copa d’Europa.<br />
Les guerres a cops <strong>de</strong> roc en sortir<br />
<strong>de</strong> l’esco<strong>la</strong> entre els nens <strong>de</strong> Romanins,<br />
<strong>la</strong> Costa i Codonyes contra<br />
els <strong>de</strong> Voloriu van tenir el seu<br />
moment culminant un dia que un<br />
roc que vaig l<strong>la</strong>nçar jo va tocar <strong>de</strong><br />
ple al mig <strong>de</strong>l front <strong>de</strong>l Narcís <strong>de</strong><br />
cal Fontfonda, el qual havia aixecat<br />
el cap més <strong>de</strong>l compte per<br />
sobre <strong>de</strong>ls matolls que li servien<br />
<strong>de</strong> parapet. <strong>El</strong>s seus companys se<br />
l’emportaren ba<strong>la</strong>ncejant i amb <strong>la</strong><br />
sang sortint-li a raig fet<br />
pel trenc que li havia fet<br />
al cap. <strong>El</strong>s <strong>de</strong>l nostre bàndol<br />
vam marxar corrents<br />
ben segurs que l’havíem<br />
matat, per <strong>la</strong> qual cosa<br />
vaig estar amb l’ai al cor<br />
tement que aparegués <strong>la</strong><br />
Guàrdia Civil fins que,<br />
l’en<strong>de</strong>mà, el Narcís entrà<br />
triomfalment a l’esco<strong>la</strong><br />
amb el cap envenat.<br />
La Victòria <strong>de</strong> cal Xic i les<br />
altres dones que les tar<strong>de</strong>s<br />
d’hivern cosien al sol temien<br />
l’hora <strong>de</strong> <strong>la</strong> sortida<br />
<strong>de</strong> “l’estudi”, ja que en<br />
més<br />
“LL’aajjuudda aammeericaanaa aall rrèègim ffrrannqquuiistaa vvaa<br />
mmotivarr qquuee a l’esccoo<strong>la</strong>a ccaaddaa diia s’’eel<strong>la</strong>bboorrééss <strong>la</strong>a<br />
lleett enn ppoolls seerrvviiddaa en ggrranss bbiddoonns ii quee eess<br />
rreeparttisssiinn rraaccionns dd’uunn fforrmaatgee ggrroocc. LLaa lllleett<br />
noommééss tteenniiaa cerrttaa accceepptaaciióó eells diiees qque ees<br />
ffeiaa sseerrviir per prreeppaaraar l<strong>la</strong>a xxocol<strong>la</strong>ata <strong>de</strong>essfeettaa..””<br />
d’una ocasió les<br />
cistelles que contenien <strong>la</strong> roba i el<br />
fil sortien rodant <strong>de</strong>s <strong>de</strong> les “Eres”<br />
fins al “Toledó” impulsa<strong>de</strong>s pel<br />
cop <strong>de</strong> peu precís que dissimu<strong>la</strong>dament<br />
hi impactava. Aquest esport<br />
es va acabar el dia que es<br />
presentaren a l’esco<strong>la</strong> i es queixaren<br />
ben enfurisma<strong>de</strong>s al mestre.<br />
Una activitat que tampoc no era<br />
<strong>de</strong>l grat <strong>de</strong>ls adults, però que als<br />
nens ens divertia molt, consistia
LOBANYU 1-24 16/3/07 19:26 Página 21<br />
en carregar-nos <strong>de</strong> rocs i tirar-los,<br />
sense <strong>de</strong>ixar <strong>de</strong> córrer, contra les<br />
bombetes <strong>de</strong>ls carrers. <strong>El</strong> qui <strong>de</strong>mostrava<br />
tenir més bona punteria<br />
era proc<strong>la</strong>mat guanyador.<br />
Algunes vega<strong>de</strong>s ens uníem per<br />
“assaltar” <strong>la</strong> casa <strong>de</strong> cal Mixelles, a<br />
Romanins, on els <strong>de</strong> cal Mingo tenien<br />
esteses les pomes perquè es<br />
guar<strong>de</strong>ssin més temps. En aquesta<br />
darrera casa tenien un porc, molt<br />
gras, que sempre treia el cap per<br />
<strong>la</strong> finestra <strong>de</strong>l corral i un dia se’ns<br />
va acudir que podíem fer una<br />
broma al Minguet:<br />
el vam anar a cercar<br />
i li vam dir a crits, fent<br />
veure que estàvem ben esgarrifats,<br />
que anés corrents<br />
cap al corral, que el<br />
porc havia caigut <strong>de</strong>s <strong>de</strong> <strong>la</strong><br />
finestra al carrer i gairebé<br />
s’havia mort <strong>de</strong> <strong>la</strong> patacada.<br />
Quan va arribar amb el<br />
ganivet a les mans, a punt<br />
per sacrificar l’animal i<br />
materialitzar <strong>la</strong> imprevista<br />
matança, les nostres rial<strong>la</strong><strong>de</strong>s<br />
es van sentir <strong>de</strong>s <strong>de</strong><br />
Narieda.<br />
Les olives farci<strong>de</strong>s, que robàvem<br />
amb el Piu<strong>la</strong>ts, vigi<strong>la</strong>nt<br />
que l’A<strong>de</strong>lina no ens<br />
enxampés ficant <strong>la</strong> mà al pot que<br />
tenia obert darrere el taulell <strong>de</strong>l<br />
cafè, eren boníssimes. També ens<br />
agradaven molt les rajoles <strong>de</strong> xoco<strong>la</strong>ta<br />
<strong>de</strong> <strong>la</strong> botiga, que agafava<br />
quan <strong>la</strong> Carmeta estava distreta.<br />
Aquell mestre va haver <strong>de</strong> temperar<br />
els nervis i aplicar totes les<br />
seues dots <strong>de</strong> persuasió i autoritat<br />
per po<strong>de</strong>r dominar l’esco<strong>la</strong>. <strong>El</strong> primer<br />
dia que ens va explicar <strong>la</strong><br />
lliçó ja va fer quedar alguns companys<br />
castigats <strong>de</strong>sprés <strong>de</strong> c<strong>la</strong>sse.<br />
Mentre ells eren a dins fent els<br />
<strong>de</strong>ures que els havia manat, alguns<br />
a qui jo capitanejava vam<br />
apedregar repetidament <strong>la</strong> porta<br />
<strong>de</strong> l’esco<strong>la</strong> i, segons va dir, si jo no<br />
hagués admès <strong>de</strong>sprés que els rocs<br />
els havia tirat jo les tres vega<strong>de</strong>s,<br />
estava disposat a avisar els meus<br />
pares i expulsar-me temporalment<br />
<strong>de</strong> les c<strong>la</strong>sses.<br />
L’ajuda americana al règim franquista<br />
va motivar que a l’esco<strong>la</strong><br />
cada dia s’e<strong>la</strong>borés <strong>la</strong> llet en pols<br />
servida en grans bidons i que es<br />
repartissin racions d’un formatge<br />
groc. La llet només tenia certa acceptació<br />
els dies que es feia servir<br />
per preparar <strong>la</strong> xoco<strong>la</strong>ta <strong>de</strong>sfeta.<br />
Un altre<br />
mestre<br />
<strong>de</strong>l qual<br />
guardo<br />
“NNo ss’’adoonavvaa quee joo llegiiaa aa l<strong>la</strong> perrffecccciió<br />
ttootees lleess rresspposstteess pper sobbree d<strong>de</strong>e lleess sseuueess<br />
eessppattlless, l<strong>la</strong>a qquall ccossa prrovvoocavaa uunna grrann<br />
gaatzzarraa eennttre elss mmeeuss ccomppanyss.”<br />
un bon<br />
record<br />
va ser<br />
<strong>El</strong>s nens i el mestre i <strong>de</strong> l’esco<strong>la</strong> <strong>de</strong> Fígols. Drets:<br />
Josep <strong>de</strong> Ca l’Aliro, Mariano <strong>de</strong> <strong>la</strong> Costa, Sr. Emilio<br />
(mestre), Josep <strong>de</strong> cal Piu<strong>la</strong>ts, Narcís <strong>de</strong> cal<br />
Fontfonda i Jaume <strong>de</strong> Romanins. Acotxats:<br />
Josep Au<strong>la</strong><strong>de</strong>ll, <strong>de</strong> cal Manel, Cisco <strong>de</strong> cal Xico’l<br />
Meca, Eduar<strong>de</strong>t <strong>de</strong> cal Xico i Josep <strong>de</strong> cal Ponasso<br />
<strong>de</strong> Voloriu.<br />
el Sr. Ba<strong>la</strong>guer, que va portar una<br />
Olivetti <strong>de</strong> <strong>la</strong> seua propietat i em<br />
va ensenyar a escriure a màquina<br />
sense cobrar-me res a canvi.<br />
Les sessions <strong>de</strong> teatre o comèdia<br />
eren activitats, amb l’esco<strong>la</strong> plena<br />
<strong>de</strong> gom a gom d’espectadors <strong>de</strong>l<br />
poble, que em feien somniar amb<br />
ser un futur gran actor mentre interpretava,<br />
entre les grans rial<strong>la</strong><strong>de</strong>s<br />
<strong>de</strong>l públic, algun personatge<br />
còmic <strong>de</strong>l sainet que el mestre o<br />
Vivències a <strong>la</strong> Costa (II) RETALLS<br />
<strong>la</strong> mestra havia escollit pel nostre<br />
lluïment.<br />
Quan hi havia c<strong>la</strong>sses <strong>de</strong> religió, jo<br />
era el favorit <strong>de</strong> mossèn Lluís,<br />
bona persona i ingènua, que s’asseia<br />
a <strong>la</strong> tau<strong>la</strong> <strong>de</strong>l mestre i em<br />
preguntava les oracions i manaments<br />
amb el Catecisme obert<br />
entre les mans. No s’adonava que<br />
jo llegia a <strong>la</strong> perfecció totes les<br />
respostes per sobre <strong>de</strong> les seues<br />
espatlles, <strong>la</strong> qual cosa provocava<br />
una gran gatzara entre els meus<br />
companys.<br />
Una altra <strong>de</strong> les trapelleries més<br />
sona<strong>de</strong>s que jo li havia fet al<br />
pobre capellà, a <strong>la</strong> p<strong>la</strong>ça <strong>de</strong>l poble<br />
i davant <strong>de</strong> tots els veïns, era<br />
anar-li traient discretament l’enciam<br />
o les cols que havia anat a<br />
collir a l’hort i que portava<br />
embolica<strong>de</strong>s entre els plecs <strong>de</strong><br />
l’amp<strong>la</strong> sotana. Tot seguit les<br />
anava escampant al seu darrere i,<br />
quan ja era un tros lluny, l’avisava<br />
que li havien caigut les cols a<br />
terra i el pobre home havia <strong>de</strong><br />
tornar enrere per recollir-les<br />
mentre em donava les gràcies<br />
efusivament.<br />
Un <strong>de</strong>ls jocs que més ens agradaven<br />
era el joc <strong>de</strong> l<strong>la</strong>dres i policies.<br />
Per jugar-hi només feia falta unes<br />
pistoles magnífiques que preparàvem<br />
amb branques <strong>de</strong> lledoner i<br />
una mica d’imaginació i perícia<br />
per cercar els millors amagatalls.<br />
<strong>El</strong> meu cau era el millor: quan estava<br />
segur que no em veia ningú,<br />
saltava <strong>la</strong> paret <strong>de</strong>l cementiri i em<br />
ficava dins d’un nínxol buit, <strong>de</strong>s<br />
d’on sentia el crits <strong>de</strong>ls meus<br />
companys que em cercaven per<br />
tot arreu inútilment. Només em<br />
tornaven a veure el pèl quan em<br />
presentava triomfalment un instant<br />
abans que s’acabés el joc,<br />
just en el moment <strong>de</strong> tornar a entrar<br />
a l’esco<strong>la</strong>.<br />
Prova d’Ingrés a Batxillerat<br />
a <strong>la</strong> Seu<br />
Uns anys <strong>de</strong>sprés, quan<br />
em vaig preparar per<br />
fer els estudis d’Ingrés i<br />
<strong>de</strong> 1er <strong>de</strong> Batxillerat, el<br />
que més m’il·lusionava<br />
era el viatge a <strong>la</strong> Seu<br />
amb el taxi <strong>de</strong>l Xatet i<br />
el menjar a l’Andria.<br />
Mai no oblidaré <strong>la</strong><br />
broma <strong>de</strong>l professor<br />
que em va examinar<br />
per fer l’ingrés, el qual<br />
em va preguntar, molt<br />
seriós:<br />
–Què es necessita primer<br />
per matar una<br />
<strong>El</strong> mmeuu caauu eerraa el mmiilllorr:: qquuaann eesstava ssegguurr quee no<br />
eemm veeiiaa ninggúú, ssallttavvaa l<strong>la</strong>a ppaaret <strong>de</strong>ell cemenntiirii i em<br />
ficcavva diins d’’uunn nníínxol buitt,, d<strong>de</strong>ess dd’’oonn seennttiiaa ell<br />
ccritts <strong>de</strong>lls mmeuuss coommppaannyss qquuee eemm ccerrccaaven peerr tot<br />
arreuu iinnúúttiillmmeenntt......””<br />
gallina?<br />
Quan jo vaig començar a referir <strong>la</strong><br />
meua resposta dient-li que s’havia<br />
<strong>de</strong> menester un ganivet i una tassa<br />
per a recollir <strong>la</strong> sang, em va interrompre<br />
sobtadament i em va dir:<br />
–No home, no... <strong>El</strong> primer que es<br />
necessita per po<strong>de</strong>r matar una<br />
gallina és que estigui viva!■<br />
Mariano Buchaca Ginestà<br />
Primavera 2007 21
LOBANYU 1-24 16/3/07 19:26 Página 22<br />
22<br />
Primavera 2007<br />
RETALLS LL’evolució <strong>de</strong>l paisatge humà <strong>de</strong> l’Alt Urgell (II)<br />
L’evolució <strong>de</strong>l paisatge humà <strong>de</strong> l’Alt Urgell mitjançant <strong>la</strong> fotografia (II)<br />
<strong>El</strong> l<strong>la</strong>rg perío<strong>de</strong> <strong>de</strong> canvis<br />
(1915 – 1950)<br />
Des <strong>de</strong>l punt <strong>de</strong> vista <strong>de</strong>mogràfic aquesta etapa està caracteritzada per una petita recuperació <strong>de</strong> <strong>la</strong> pob<strong>la</strong>ció<br />
motivada per les transformacions introduï<strong>de</strong>s en l’agricultura comarcal, com són <strong>la</strong> creació <strong>de</strong> <strong>la</strong> societat <strong>de</strong><br />
<strong>la</strong> cooperativa <strong>de</strong>l Cadí (1915) que és <strong>la</strong> primera indústria mo<strong>de</strong>rna <strong>de</strong> productes làctics que s’estableix a <strong>la</strong><br />
comarca juntament amb l’empresa Lleteries que va ser construïda una mica més tard (1923).<br />
Anònim. AMSU. Arxiu Maravil<strong>la</strong>, 1923<br />
“Aquest <strong>de</strong>senvolupament <strong>de</strong> <strong>la</strong> Cooperativa<br />
<strong>de</strong>l Cadí es va veure frenat als anys trenta a<br />
causa <strong>de</strong> <strong>la</strong> Guerra Civil que va fer que <strong>la</strong><br />
producció es reduís un 30 %.”<br />
“Del 1900 al 1930, tot i <strong>la</strong> recuperació<br />
<strong>de</strong>mogràfica comarcal, hi va haver una concentració<br />
<strong>de</strong> <strong>la</strong> pob<strong>la</strong>ció a <strong>la</strong> capital, <strong>la</strong> Seu<br />
d’Urgell.”<br />
La Fira <strong>de</strong> <strong>la</strong> Seu d’Urgell. Anònim. Arxiu Maravil<strong>la</strong>, 1923.<br />
En aquesta fotografia <strong>de</strong> l’any 1923, que pertany a l’arxiu Maravil<strong>la</strong>, hi po<strong>de</strong>m apreciar <strong>la</strong> tradicional fira <strong>de</strong> <strong>la</strong> Seu que se celebra a <strong>la</strong> tardor el dia <strong>de</strong> Sant Ermengol. A l’esquerra <strong>de</strong> <strong>la</strong> fotografia<br />
hi po<strong>de</strong>m percebre el <strong>de</strong>smai i <strong>la</strong> bàscu<strong>la</strong> per pesar els animals, al costat <strong>de</strong> <strong>la</strong> caseta anomenada <strong>la</strong> Col·lecta.<br />
Aquesta fira, que està documentada al segle XI, tenia una gran tradició rama<strong>de</strong>ra, tot i que <strong>la</strong> d’Organyà era més important, sobretot en <strong>la</strong> rama<strong>de</strong>ria <strong>de</strong> peu rodó. <strong>El</strong>s ramats es concentraven al<br />
passeig el qual es començà a perfi<strong>la</strong>r a finals <strong>de</strong>l segle XIX com un espai urbà. Amb <strong>la</strong> p<strong>la</strong>ntació els primers anys <strong>de</strong>l segle XX <strong>de</strong>ls actuals plàtans i <strong>la</strong> posterior pavimentació en els anys vint, el<br />
Passeig es consolidà com el principal espai <strong>de</strong> lleure <strong>de</strong>ls urgellencs i quan arribava <strong>la</strong> Fira <strong>la</strong> gent hi circu<strong>la</strong>va per comprar o vendre animals.<br />
La major part <strong>de</strong>l bestiar que s’hi trobava era boví, principalment <strong>de</strong> <strong>la</strong> raça <strong>de</strong> carn <strong>de</strong>l país si bé aleshores ja començaven a arribar vaques <strong>de</strong> llet. La Fira <strong>de</strong> <strong>la</strong> Seu era una forma d’atreure moltes<br />
persones d’arreu <strong>de</strong> <strong>la</strong> comarca i <strong>de</strong> les comarques veïnes, especialment <strong>de</strong>l Pal<strong>la</strong>rs i <strong>la</strong> Cerdanya.<br />
Actualment aquesta fira ha adquirit un caràcter multisectorial, ja que abasta tot tipus <strong>de</strong> productes <strong>de</strong>s <strong>de</strong> cotxes fins a l’artesania. La tradició rama<strong>de</strong>ra amb el temps es va anar per<strong>de</strong>nt fins avui<br />
dia que ja no hi queda pràcticament res.
LOBANYU 1-24 16/3/07 19:26 Página 23<br />
La indústria làctia <strong>de</strong>l Cadí va néixer<br />
per iniciativa d’un propietari<br />
local, Josep Zulueta. Aquesta empresa<br />
va començar e<strong>la</strong>borant 200<br />
litres diaris <strong>de</strong> llet. A l’any 1923 es<br />
va produir una separació per part<br />
d’un grup <strong>de</strong> socis que fundaren<br />
l’empresa Lleteries, això va provocar<br />
una greu crisi econòmica a <strong>la</strong><br />
Cooperativa que va fer peril<strong>la</strong>r <strong>la</strong><br />
seva existència. Però l’entrada <strong>de</strong><br />
Bonaventura Rebés i Castel<strong>la</strong>, va<br />
aportar <strong>la</strong> liquiditat necessària a<br />
<strong>la</strong> cooperativa en<strong>de</strong>utada. Gràcies<br />
a aquest es<strong>de</strong>veniment i al perío<strong>de</strong><br />
<strong>de</strong> consolidació econòmica i<br />
d’innovacions tècniques, es va incrementar<br />
el nombre <strong>de</strong> socis.<br />
Aquest <strong>de</strong>senvolupament <strong>de</strong> <strong>la</strong><br />
Cooperativa <strong>de</strong>l Cadí es va veure<br />
frenat als anys trenta a causa <strong>de</strong><br />
<strong>la</strong> Guerra Civil que va fer que <strong>la</strong><br />
producció es reduís un 30 %. La<br />
situació va tornar a <strong>la</strong> normalitat<br />
<strong>de</strong>sprés <strong>de</strong>l conflicte bèl·lic i el<br />
<strong>de</strong>senvolupament que abans <strong>de</strong> <strong>la</strong><br />
guerra s’havia iniciat va continuar,<br />
i es va aconseguir e<strong>la</strong>borar<br />
més <strong>de</strong> cinc milions anuals <strong>de</strong> llet<br />
el 1943.<br />
Un altra <strong>de</strong> les causes <strong>de</strong> <strong>la</strong> recuperació<br />
<strong>de</strong>mogràfica van ser les<br />
obres d’infraestructura viària porta<strong>de</strong>s<br />
a terme a diferents punts<br />
comarcals, l’obertura <strong>de</strong> noves carreteres.<br />
L’evolució <strong>de</strong>l paisatge humà <strong>de</strong> RETALLS<br />
Del 1900 al 1930, tot i <strong>la</strong> recuperació<br />
<strong>de</strong>mogràfica comarcal, hi va<br />
haver una concentració <strong>de</strong> <strong>la</strong> pob<strong>la</strong>ció<br />
a <strong>la</strong> capital, <strong>la</strong> Seu d’Urgell.<br />
Aquesta concentració <strong>de</strong> <strong>la</strong> pob<strong>la</strong>ció<br />
ja s’havia iniciat a <strong>la</strong> centúria<br />
anterior i va continuar, els<br />
seus habitants emigraren majoritàriament<br />
cap a <strong>la</strong> Seu, que anirà<br />
concentrant <strong>la</strong> pob<strong>la</strong>ció <strong>de</strong> <strong>la</strong> comarca,<br />
això va fer que continués<br />
el <strong>de</strong>spob<strong>la</strong>ment <strong>de</strong>ls municipis <strong>de</strong><br />
muntanya, iniciat al segle XIX i<br />
que és mantindrà al l<strong>la</strong>rg <strong>de</strong>l segle<br />
XX. La Seu arriba a tenir 3.520 habitants<br />
el 1900. Del<br />
1930 al 1950 són<br />
uns anys <strong>de</strong> dismi-<br />
nució <strong>de</strong> <strong>la</strong> pob<strong>la</strong>ció a causa <strong>de</strong> <strong>la</strong><br />
Guerra Civil, <strong>de</strong>sprés <strong>de</strong> <strong>la</strong> Guerra<br />
es recupera <strong>la</strong> pob<strong>la</strong>ció i <strong>la</strong> comarca<br />
arriba a 22.000 habitants,<br />
sempre majoritàriament concentrant-se<br />
a <strong>la</strong> capital comarcal que<br />
assoleix els 7.000 habitants el<br />
1950. En aquesta recuperació hi<br />
varen contribuir en bona mesura<br />
l’explotació forestal a gran esca<strong>la</strong>,<br />
l’obertura <strong>de</strong> noves pistes i carreteres<br />
i <strong>la</strong> instal·<strong>la</strong>ció a <strong>la</strong> Seu <strong>de</strong><br />
diverses indústries. Entre aquestes<br />
darreres cal <strong>de</strong>stacar les serradores,<br />
ja que l’Alt Urgell té una ex-<br />
“Del 1900 al 1930, tot i <strong>la</strong> recuperació<br />
<strong>de</strong>mogràfica comarcal, hi va haver una<br />
concentració <strong>de</strong> <strong>la</strong> pob<strong>la</strong>ció a <strong>la</strong> capital,<br />
<strong>la</strong> Seu d’Urgell.”<br />
Anònim. AMSU. Arxiu Maravil<strong>la</strong>, 1931<br />
Pagesos <strong>de</strong> Fígols tornant <strong>de</strong>l mercat <strong>de</strong> <strong>la</strong> Seu.<br />
Fotografia <strong>de</strong> l’any 1931 que pertany a l’arxiu Maravil<strong>la</strong>. Reflecteix el camí per on els pagesos <strong>de</strong> Fígols tornaven <strong>de</strong> vendre els seus productes al mercat <strong>de</strong> <strong>la</strong> Seu d’Urgell, seguint el camí tradicional<br />
que anava <strong>de</strong> <strong>la</strong> Seu d’Urgell a Castellciutat passant pel carrer Sant Ermengol i pel pont romànic, que va ser en<strong>de</strong>rrocat pels republicans el 1939. Aquesta pràctica era molt habitual en <strong>la</strong> majoria<br />
d’agricultors ja que era una forma <strong>de</strong> complementar <strong>la</strong> seva economia. La majoria <strong>de</strong> productes que els pagesos intercanviaven eren els seus escassos exce<strong>de</strong>nts <strong>de</strong> producció.<br />
En <strong>la</strong> il·lustració po<strong>de</strong>m percebre que a Fígols, que és un nucli aïl<strong>la</strong>t <strong>de</strong> <strong>la</strong> capital <strong>de</strong> comarca, els mitjans <strong>de</strong> transport eren els tradicionals: els animals <strong>de</strong> peu rodó, en aquest cas les mules. <strong>El</strong>s<br />
productes eren transportats en panistres i cistelles que estaven col·loca<strong>de</strong>s una a cada costat <strong>de</strong> <strong>la</strong> mu<strong>la</strong>. Aquestes panistres anaven lliga<strong>de</strong>s a l’animal mitjançant unes cor<strong>de</strong>s i sogues. A causa <strong>de</strong>l<br />
l<strong>la</strong>rg viatge, els pagesos s’emportaven <strong>la</strong> berena, el mos que feien acompanyat <strong>de</strong> <strong>la</strong> tradicional bóta <strong>de</strong> vi, que es pot observar en el centre <strong>de</strong> <strong>la</strong> imatge. També acostumaven a portar el tapaboques<br />
per prevenir-se <strong>de</strong>l fred en cas <strong>de</strong> mal temps.<br />
En conclusió po<strong>de</strong>m dir que en aquesta fotografia es <strong>de</strong>mostra <strong>la</strong> importància <strong>de</strong>l mercat pel que fa a l’intercanvi comercial dins <strong>la</strong> comarca i especialment <strong>de</strong>l <strong>de</strong> <strong>la</strong> Seu d’Urgell, documentat <strong>de</strong>s<br />
<strong>de</strong>l segle XI. Actualment a <strong>la</strong> Seu el mercat se celebra dos dies a <strong>la</strong> setmana: els dimarts i els dissabtes. Les altres pob<strong>la</strong>cions <strong>de</strong> l’Alt Urgell on es celebra mercat setmanal són Oliana (dissabtes) i<br />
Organyà (diumenges).<br />
Primavera 2007 23
LOBANYU 1-24 16/3/07 19:26 Página 24<br />
tensa àrea boscosa; <strong>la</strong> càrnica,<br />
que es va veure reflectida en <strong>la</strong><br />
construcció d’escorxadors a les<br />
principals pob<strong>la</strong>cions; i <strong>la</strong> fundació<br />
d’una indústria <strong>de</strong>ls pinsos per<br />
a l’alimentació animal, amb <strong>la</strong><br />
fundació l’any 1942 <strong>de</strong> l’anomenada<br />
Cooperativa <strong>de</strong>l Camp Pirenaica<br />
per iniciativa <strong>de</strong> <strong>la</strong> Cooperativa<br />
Lletera <strong>de</strong>l Cadí. <strong>El</strong> seu<br />
objectiu era abastir els socis al<br />
preu més ajustat possible <strong>de</strong>ls<br />
RETALLS LL’evolució <strong>de</strong>l paisatge humà <strong>de</strong> l’Alt Urgell (II)<br />
productes necessaris per a l’alimentació<br />
<strong>de</strong>l bestiar i per a <strong>la</strong><br />
seua activitat agrària, comercialitzant<br />
productes com ara els<br />
pinsos i els adobs.<br />
Les transformacions en <strong>la</strong> rama<strong>de</strong>ria<br />
va produir-se a primeres dèca<strong>de</strong>s<br />
<strong>de</strong> segle quan els bovins <strong>de</strong><br />
llet van augmentar en <strong>de</strong>triment<br />
<strong>de</strong>l bestiar oví que es va anar reduint.<br />
<strong>El</strong>s primers bovins van ser<br />
importats <strong>de</strong> Suïssa, on eren una<br />
“En aquesta recuperació hi varen contribuir en bona mesura l’explotació<br />
forestal a gran esca<strong>la</strong>, l’obertura <strong>de</strong> noves pistes i carreteres i<br />
<strong>la</strong> instal·<strong>la</strong>ció <strong>de</strong> diverses indústries (sobretot serradores, escorxadors<br />
i una indústria <strong>de</strong> pinsos per a l’alimentació animal.)”<br />
Joan Sa<strong>la</strong>. AMSU.Arxiu Maravil<strong>la</strong>, 1935<br />
24<br />
Primavera 2007<br />
raça molt resistent i bona productora<br />
<strong>de</strong> llet. Aquestes vaques s’havien<br />
<strong>de</strong> munyir dos cops al dia i<br />
per això els animals havien d’estar<br />
prop <strong>de</strong>ls centres d’explotació, i<br />
així es va iniciar un sistema d’explotació<br />
que perdura avui en dia i<br />
que és mixt (pastura i estable): les<br />
vaques surten al prat a <strong>la</strong> tardor i<br />
se les <strong>de</strong>ixa pasturar fins que comença<br />
el fred. A <strong>la</strong> primavera alguns<br />
ramats es po<strong>de</strong>n veure a <strong>la</strong><br />
muntanya<br />
abans que<br />
comenci <strong>la</strong><br />
<strong>la</strong>ctació.<br />
A partir <strong>de</strong> 1915 els conreus <strong>de</strong><br />
farratges progressaven però molt<br />
lentament, <strong>de</strong>sprés <strong>de</strong> <strong>la</strong> Guerra<br />
Civil els conreus tradicionals<br />
d’autoconsum o els que es venien<br />
en els mercats locals continuaven<br />
sent encara els més importants.<br />
Fins als anys seixanta no es produeix<br />
el canvi total <strong>de</strong> l’ús <strong>de</strong>l sòl<br />
cap a les produccions farratgeres.<br />
<strong>El</strong> procés <strong>de</strong> tecnificació <strong>de</strong> l’activitat<br />
agrària va iniciar-se cap als<br />
anys cinquanta, en arribar a <strong>la</strong><br />
comarca els primers tractors.■<br />
Mariano Buchaca Ginestà<br />
La Fira <strong>de</strong> <strong>la</strong> Seu d’Urgell. Anònim. Arxiu Maravil<strong>la</strong>, 1923.<br />
En aquesta fotografia <strong>de</strong> l’any 1923, que pertany a l’arxiu Maravil<strong>la</strong>, hi po<strong>de</strong>m apreciar <strong>la</strong> tradicional fira <strong>de</strong> <strong>la</strong> Seu que se celebra a <strong>la</strong> tardor el dia <strong>de</strong> Sant Ermengol. A l’esquerra <strong>de</strong> <strong>la</strong> fotografia<br />
hi po<strong>de</strong>m percebre el <strong>de</strong>smai i <strong>la</strong> bàscu<strong>la</strong> per pesar els animals, al costat <strong>de</strong> <strong>la</strong> caseta anomenada <strong>la</strong> Col·lecta.<br />
Aquesta fira, que està documentada al segle XI, tenia una gran tradició rama<strong>de</strong>ra, tot i que <strong>la</strong> d’Organyà era més important, sobretot en <strong>la</strong> rama<strong>de</strong>ria <strong>de</strong> peu rodó. <strong>El</strong>s ramats es concentraven al<br />
passeig el qual es començà a perfi<strong>la</strong>r a finals <strong>de</strong>l segle XIX com un espai urbà. Amb <strong>la</strong> p<strong>la</strong>ntació els primers anys <strong>de</strong>l segle XX <strong>de</strong>ls actuals plàtans i <strong>la</strong> posterior pavimentació en els anys vint, el<br />
Passeig es consolidà com el principal espai <strong>de</strong> lleure <strong>de</strong>ls urgellencs i quan arribava <strong>la</strong> Fira <strong>la</strong> gent hi circu<strong>la</strong>va per comprar o vendre animals.<br />
La major part <strong>de</strong>l bestiar que s’hi trobava era boví, principalment <strong>de</strong> <strong>la</strong> raça <strong>de</strong> carn <strong>de</strong>l país si bé aleshores ja començaven a arribar vaques <strong>de</strong> llet. La Fira <strong>de</strong> <strong>la</strong> Seu era una forma d’atreure moltes<br />
persones d’arreu <strong>de</strong> <strong>la</strong> comarca i <strong>de</strong> les comarques veïnes, especialment <strong>de</strong>l Pal<strong>la</strong>rs i <strong>la</strong> Cerdanya.<br />
Actualment aquesta fira ha adquirit un caràcter multisectorial, ja que abasta tot tipus <strong>de</strong> productes <strong>de</strong>s <strong>de</strong> cotxes fins a l’artesania. La tradició rama<strong>de</strong>ra amb el temps es va anar per<strong>de</strong>nt fins avui<br />
dia que ja no hi queda pràcticament res.
LOBANYU25-60 20/3/07 16:27 Página 25<br />
Viatge al cor <strong>de</strong> <strong>la</strong> vida<br />
Astor i besurt és un llibre <strong>de</strong> poesia que ens transmet, amb una sensibilitat exquisida, <strong>la</strong> fascinació que <strong>de</strong>s<br />
<strong>de</strong> fa molt temps sent Jordi Dalmau per <strong>la</strong> natura, pel seu país, per <strong>la</strong> llengua, per <strong>la</strong> cultura, per <strong>la</strong> fe i per<br />
les re<strong>la</strong>cions humanes.<br />
Títol: Astor i besurt<br />
Autor: Jordi Dalmau i Ausàs<br />
Edita: March Editor. Lleida, 2006<br />
<strong>El</strong> poemari recull setanta-una composicions,<br />
estructura<strong>de</strong>s en dues<br />
parts. La primera, Ulls d’astor, aplega<br />
poemes sobre l’entorn natural, com<br />
si fossin instantànies en lletra: pluja,<br />
neu, vent, paisatges... Poemes escrits<br />
amb versos que penetren <strong>la</strong> realitat,<br />
que atrapen l’instint d’animals com<br />
el trencalòs, l’àliga marcenca, l’aligot<br />
vesper, el gall fer, el picot<br />
negre... Poemes d’estil lliure, sense<br />
rima, curts. L’astor és un rapinyaire<br />
forestal que caça a l’aguait. De <strong>la</strong><br />
mateixa manera, l’autor ha pretès<br />
copsar l’entorn que l’envolta. A <strong>la</strong><br />
segona part, Arrels <strong>de</strong> besurt, Dalmau<br />
hi ha aplegat els poemes <strong>de</strong> caràcter<br />
més personal, els i<strong>de</strong>ològics,<br />
els íntims. Parlen <strong>de</strong> <strong>la</strong> vida, <strong>la</strong> mort,<br />
<strong>la</strong> llibertat, el país, <strong>la</strong> llengua, <strong>la</strong> fe,<br />
LLEGIR I OIR Viatge al cor <strong>de</strong> <strong>la</strong> vida<br />
<strong>la</strong> dignitat... També són curts i d’estil<br />
lliure.<br />
Reproduïm, tot seguit, dos fragments<br />
<strong>de</strong> l’excel·lent pròleg que ha<br />
escrit l’Isidre Domenjó i que analitza<br />
i ens <strong>de</strong>scriu el que ens trobarem a<br />
mesura que anem aprofundint en <strong>la</strong><br />
lectura:<br />
"Pocs llibres <strong>de</strong> poesia dibuixen tan<br />
bé <strong>la</strong> natura com el que ara mateix<br />
teniu a les mans. I en aquesta <strong>de</strong>finició<br />
<strong>de</strong> natura hi incloc també <strong>la</strong> natura<br />
humana, amb tot el que té d’apassionant<br />
i complexa. Amb Astor i<br />
besurt el Jordi Dalmau viatja al cor<br />
<strong>de</strong> <strong>la</strong> vida. <strong>El</strong>s seus versos no <strong>de</strong>scriuen<br />
paisatges, sinó que s’hi endinsen<br />
per mostrar-nos-els <strong>de</strong>s <strong>de</strong><br />
dins, nets i purs i, alhora, carregats<br />
<strong>de</strong> força. No <strong>de</strong>ixa que el lector en<br />
sigui un mer espectador, d’aquest<br />
món <strong>de</strong> sensacions vives, sinó que el<br />
situa com a part activa <strong>de</strong> l’entorn<br />
que li mostra." (...) "En <strong>la</strong> seva obra,<br />
el Jordi Dalmau <strong>de</strong>fuig qualsevol retòrica<br />
i, en canvi, va <strong>de</strong> dret a <strong>la</strong> recerca<br />
<strong>de</strong> <strong>la</strong> puresa <strong>de</strong> <strong>la</strong> poesia. I <strong>la</strong><br />
troba. Arriba al moll <strong>de</strong> l’os i ens explica<br />
com és. La gran virtut d’aquest<br />
llibre és <strong>la</strong> capacitat <strong>de</strong> conjugar<br />
paisatge i sentiment i sintetitzar-los<br />
en una poesia en <strong>la</strong> qual cap mot no<br />
hi és sobrer. En aquest llibre l’autor<br />
ens transmet les seves grans passions:<br />
<strong>la</strong> natura, el Pirineu, Catalunya.<br />
No les amaga, com tampoc no<br />
oculta les seves profun<strong>de</strong>s conviccions<br />
cristianes, d’aquell cristianisme<br />
obert al món i a l’esperit".<br />
Astor i besurt és, doncs, el fruit d’escriure<br />
amb llibertat, sense afanys,<br />
gairebé com a remei, però també<br />
respon a una necessitat humana <strong>de</strong><br />
transcendir a través <strong>de</strong> l’escriptura.<br />
Jordi Dalmau (dreta) amb Isidre Domenjó a <strong>la</strong> presentació d’Astor i besurt que tingué lloc a <strong>la</strong> Seu<br />
d’Urgell el passat 30 <strong>de</strong> <strong>de</strong>sembre. En aquest acte, que comptà amb una nombrosa assistència,<br />
Jordi Pasques i Jordi Ausàs llegiren una tria <strong>de</strong> poemes<br />
Arxiu J.D.<br />
"La gran virtut d’aquest<br />
llibre és <strong>la</strong> capacitat <strong>de</strong><br />
conjugar paisatge i<br />
sentiment i sintetitzar-los<br />
en una poesia en <strong>la</strong> qual<br />
cap mot no hi és sobrer."<br />
<strong>El</strong>s seus versos ens embarcaran en<br />
un viatge poètic, entenedor, <strong>de</strong> fora<br />
cap a dins, <strong>de</strong>l món natural cap al<br />
món humà, <strong>de</strong> <strong>la</strong> natura cap al sentiment,<br />
a través <strong>de</strong>ls ulls, passant per<br />
l’enteniment i amb el <strong>de</strong>stí final <strong>de</strong>l<br />
cor.<br />
Jordi Dalmau i Ausàs (La Seu d’Urgell,<br />
1972) és un col·<strong>la</strong>borador habitual<br />
<strong>de</strong> <strong>Lo</strong> <strong>Banyut</strong> i també ha escrit<br />
articles d’opinió en altres<br />
mitjans pirinencs. <strong>El</strong>s ocells, <strong>la</strong> muntanya<br />
i el temps són les seves passions.<br />
Ha publicat tres llibres: A peu,<br />
una guia <strong>de</strong> camins d’Andorra, <strong>El</strong>s<br />
ocells <strong>de</strong>l Segre a <strong>la</strong> Seu, un catàleg<br />
d’ornitologia local, i Arbres i arbustos,<br />
un catàleg <strong>de</strong> les principals espècies<br />
llenyoses <strong>de</strong>l Principat d’Andorra.<br />
A banda d’això té alguns<br />
articles naturalístics <strong>de</strong> difusió a revistes<br />
especialitza<strong>de</strong>s. L’any 2004 va<br />
quedar finalista al concurs <strong>de</strong> narracions<br />
breus <strong>de</strong>ls Premis Homilies<br />
d’Organyà amb el conte Com <strong>la</strong><br />
neu. ■<br />
Redacció<br />
http://blocs.mesvi<strong>la</strong>web.cat/no<strong>de</strong>/<br />
view/id/37988<br />
Primavera 2007 25
LOBANYU25-60 16/3/07 20:13 Página 26<br />
26<br />
Neix <strong>la</strong> revista<br />
Cadí-Pedraforca<br />
<strong>El</strong> primer número, que es troba a <strong>la</strong> venda a les<br />
llibreries i quioscos <strong>de</strong> les comarques <strong>de</strong> l’Alt Urgell,<br />
el Berguedà i <strong>la</strong> Cerdanya <strong>de</strong>s <strong>de</strong>l passat 24 <strong>de</strong><br />
novembre, es <strong>de</strong>dica als oficis que es per<strong>de</strong>n i, entre<br />
altres continguts, conté una entrevista a mossèn<br />
Josep Maria Bal<strong>la</strong>rín.<br />
La revista Cadí-Pedraforca<br />
es dirigeix<br />
a <strong>la</strong> gent que<br />
frueix aquest territori,<br />
a <strong>la</strong> gent que<br />
el trepitja amb interès<br />
científic o,<br />
únicament, a<br />
aquelles persones<br />
que l’estimen,<br />
sense més preten-<br />
no se que datos<br />
sió. La nova publicació,<br />
segons els seus promotors,<br />
mantindrà un caràcter in<strong>de</strong>pen<strong>de</strong>nt,<br />
<strong>de</strong>mocràtic i plural, per<br />
tal que totes les sensibilitats hi tinguin<br />
cabuda.<br />
En el primer número <strong>de</strong> <strong>la</strong> revista<br />
hi han escrit articles més <strong>de</strong> trenta<br />
col·<strong>la</strong>boradors, entre els quals <strong>de</strong>staquen<br />
els escriptors Albert Vil<strong>la</strong>ró,<br />
Rafael Vallbona, Jordi Pasques,<br />
Manel Figuera o Marcel Fité; els<br />
historiadors Sebastià Bosom, Carles<br />
Gascón, Queralt Solé, o Oriol Mercadal;<br />
i els periodistes Marcel·lí<br />
Pascual, Dolors Clotet, <strong>Lo</strong>ur<strong>de</strong>s Cal<strong>de</strong>ra<br />
o Cristina Orduña. A més,<br />
també s’hi pot trobar articles <strong>de</strong><br />
professionals d’aquestes comarques<br />
com biòlegs, artesans, farmacèutics<br />
i filòlegs. <strong>El</strong> director <strong>de</strong> <strong>la</strong><br />
revista és el periodista Carles Pont i<br />
l’editor Àngel Madrià, propietari <strong>de</strong><br />
LLEGIR I OIR Neix <strong>la</strong> revista Cadí-Pedraforca / Bestiar nostrat<br />
l’empresa AMDG,<br />
que també edita <strong>la</strong><br />
revista Gavarres.<br />
“La nova publicació<br />
té intenció d’arribar<br />
a aquells que<br />
tenen arrels en<br />
aquestes contra<strong>de</strong>s,<br />
als que han<br />
<strong>de</strong>dicat anys a estudiar-ne<br />
aspectes<br />
diversos, també als<br />
que hi tenen <strong>la</strong> segona<br />
casa i, sobretot, a aquells que<br />
hi viuen cada dia”, expliquen els<br />
seus editors.<br />
<strong>El</strong>s continguts <strong>de</strong> <strong>la</strong> revista Cadí-<br />
Pedraforca tenen <strong>la</strong> pretensió <strong>de</strong><br />
recuperar i, sobretot, recordar les<br />
formes <strong>de</strong> viure, <strong>de</strong> trebal<strong>la</strong>r, <strong>de</strong><br />
gaudir o <strong>de</strong> re<strong>la</strong>cionar-se <strong>de</strong> <strong>la</strong><br />
“Prenem el compromís <strong>de</strong> contribuir a <strong>la</strong> divulgació <strong>de</strong> <strong>la</strong><br />
preservació <strong>de</strong>l patrimoni etnològic i històric, així com<br />
<strong>de</strong>l nostre ric patrimoni natural i cultural”.<br />
Estiu 2007<br />
gent d’un territori concret. Des<br />
d’aquesta sensibilitat, els promotors<br />
expliquen que: “prenem el<br />
compromís <strong>de</strong> contribuir a <strong>la</strong> divulgació<br />
<strong>de</strong> <strong>la</strong> preservació <strong>de</strong>l patrimoni<br />
etnològic i històric, així com<br />
<strong>de</strong>l nostre ric patrimoni natural i<br />
cultural”. La revista Cadí-Pedraforca<br />
té interès <strong>de</strong> ser <strong>la</strong> veu <strong>de</strong> tots<br />
els pobles d’aquest àmbit: <strong>de</strong>s <strong>de</strong><br />
Puig-Reig a Castel<strong>la</strong>r <strong>de</strong> N’Hug i<br />
d’Oliana a Font-Romeu.■<br />
Nota <strong>de</strong> premsa<br />
<strong>de</strong> Cadí-Pedraforca<br />
Bestiar nostrat<br />
L’obra Cata<strong>la</strong>ns <strong>de</strong> pèl i ploma ha guanyat <strong>la</strong> 35ª<br />
edició (2006) <strong>de</strong>l Premi <strong>de</strong>l Llibre Agrari que es<br />
convoca anualment en el marc <strong>de</strong> <strong>la</strong> Fira <strong>de</strong> Sant<br />
Miquel <strong>de</strong> Lleida. <strong>El</strong> treball, que ha comptat amb <strong>la</strong><br />
col·<strong>la</strong>boració <strong>de</strong> <strong>la</strong> Generalitat <strong>de</strong> Catalunya, <strong>la</strong><br />
Fundació Territori i Paisatge i el Centre Excursionista<br />
<strong>de</strong> Catalunya, ha esta escollit entre un total <strong>de</strong> 34<br />
obres presenta<strong>de</strong>s. Aquesta és <strong>la</strong> primera vegada en<br />
les 35 edicions que aconsegueix el premi un llibre<br />
escrit en llengua cata<strong>la</strong>na.<br />
Pel jurat que ha atorgat<br />
el premi i que ha<br />
estat presidit per Jordi<br />
Ricart (presi<strong>de</strong>nt <strong>de</strong>l<br />
Col·legi Oficial <strong>de</strong> Veterinaris<br />
<strong>de</strong> Lleida)<br />
Cata<strong>la</strong>ns <strong>de</strong> pèl i<br />
ploma “constitueix un<br />
compendi exhaustiu<br />
<strong>de</strong> les races autòctones<br />
<strong>de</strong> Catalunya i<br />
omple <strong>la</strong> necessitat<br />
d’una obra divulgativa<br />
que informi <strong>de</strong> <strong>la</strong> seua<br />
història, <strong>de</strong> <strong>la</strong> seua si- no se que datos<br />
tuació actual, <strong>de</strong>ls coneixements<br />
científics<br />
que se’n tenen i <strong>de</strong> les mesures que<br />
s’estan portant a terme per a <strong>la</strong> salvaguarda<br />
d’aquest patrimoni. Cata<strong>la</strong>ns<br />
<strong>de</strong> pèl i ploma és fruit d’un treball<br />
ingent <strong>de</strong> prospecció, abastant<br />
<strong>la</strong> <strong>de</strong>scripció d’un total <strong>de</strong> 24 races<br />
<strong>de</strong> pèl i 16 <strong>de</strong> ploma, tant les extingi<strong>de</strong>s<br />
com les encara presents, in-<br />
cloent <strong>la</strong> seua distribució geogràfica<br />
i una extensa bibliografia que justifica<br />
i amplia <strong>la</strong> informació.”<br />
“L’obra és altament oportuna. <strong>El</strong>s<br />
autors recullen <strong>la</strong> bibliografia disponible<br />
i <strong>la</strong> informació verbal d’aquells,<br />
cada vegada menys, que han<br />
viscut durant dèca<strong>de</strong>s el pas d’una<br />
agricultura i rama<strong>de</strong>ria tradicional a<br />
l’agricultura totalment oberta als<br />
mercats mundials. Si l’obra s’hagués<br />
<strong>de</strong>morat uns anys més,<br />
s’hagués vist mancada<br />
<strong>de</strong> <strong>la</strong> valuosa aportació<br />
<strong>de</strong> molts d’aquests<br />
testimonis. Des d’un<br />
punt <strong>de</strong> vista tècnic i<br />
divulgatiu, Cata<strong>la</strong>ns<br />
<strong>de</strong> pèl i ploma obre les<br />
portes a <strong>la</strong> gestió sistematitzada<br />
<strong>de</strong>ls recursos<br />
genètics propis<br />
i proporciona les bases<br />
<strong>de</strong> possibles actuacions<br />
generals <strong>de</strong>stina<strong>de</strong>s<br />
a <strong>la</strong> potenciació<br />
<strong>de</strong> <strong>la</strong> rama<strong>de</strong>ria extensiva,<br />
contemp<strong>la</strong>nt<br />
<strong>la</strong> millora genètica d’algunes <strong>de</strong> les<br />
races <strong>de</strong>scrites, a <strong>la</strong> conservació <strong>de</strong>ls<br />
nostres ecosistemes i l’e<strong>la</strong>boració <strong>de</strong><br />
productes rama<strong>de</strong>rs amb especial<br />
distinció.”<br />
“L’obra és una interessant aportació<br />
al merescut reconeixement d’aquells<br />
que han contribuït a l’acció<br />
“<strong>El</strong>s autors recullen <strong>la</strong> bibliografia disponible i <strong>la</strong><br />
informació verbal d’aquells, cada vegada menys, que han<br />
viscut durant dèca<strong>de</strong>s el pas d’una agricultura i<br />
rama<strong>de</strong>ria tradicional a l’agricultura totalment oberta als<br />
mercats mundials”<br />
secu<strong>la</strong>r <strong>de</strong> millora i conservació <strong>de</strong><br />
les races animals. (...). “Com s’ha dit<br />
abans, el treball també té un marcat<br />
caràcter divulgatiu. Interessa per<br />
tant al món <strong>de</strong> l’ensenyament professional<br />
agrari, a agricultors, rama<strong>de</strong>rs,<br />
empresaris <strong>de</strong>l món rural i, en<br />
general, a tots els qui estimen el patrimoni<br />
<strong>de</strong> tots i valoren l’esforç realitzat<br />
per les generacions anteriors.”<br />
1 ■<br />
1 Extret <strong>de</strong> l’acta <strong>de</strong> <strong>la</strong> reunió <strong>de</strong>l Jurat <strong>de</strong>l 35a edició <strong>de</strong>l Premi <strong>de</strong>l Llibre Agrari,<br />
signada pel secretari Santiago P<strong>la</strong>nas <strong>de</strong> Martí.
LOBANYU25-60 16/3/07 20:13 Página 27<br />
Supervivència<br />
lingüística<br />
A partir d’aquesta primera reflexió<br />
exposada al pròleg, l’autor —el<br />
nostre col·<strong>la</strong>borador <strong>de</strong> l’equip <strong>de</strong><br />
redacció Marcel Fité— ens ¬¬completa<br />
el pobre concepte que <strong>la</strong> nostra<br />
societat té <strong>de</strong> <strong>la</strong> llengua amb<br />
totes les implicacions que per a <strong>la</strong><br />
supervivència lingüística aquest fet<br />
suposa. Per a aquesta finalitat ens<br />
ofereix una visió múltiple <strong>de</strong> <strong>la</strong><br />
problemàtica lingüística, que és<br />
tractada tant <strong>de</strong>s <strong>de</strong> <strong>la</strong> perspectiva<br />
històrica com <strong>de</strong>s <strong>de</strong>ls àmbits sociolingüístic<br />
i psicolingüístic.<br />
Perquè, tal com es diu a <strong>la</strong> contraportada<br />
<strong>de</strong>l llibre, “fet i fet, el que<br />
<strong>El</strong>s enigmes <strong>de</strong> <strong>la</strong> llengua p<strong>la</strong>nteja<br />
LLEGIR I OIR Supervivència lingüística / <strong>El</strong>s països <strong>de</strong> Maria Barbal<br />
“Tothom sap, més o menys, què és una llengua. A<br />
l’esco<strong>la</strong> se’ns <strong>de</strong>ia que era «un sistema <strong>de</strong> signes que<br />
serveix per a <strong>la</strong> comunicació». Més o menys és el que<br />
també diuen els diccionaris, els manuals esco<strong>la</strong>rs i el<br />
que jo mateix havia explicat durant una col<strong>la</strong> d’anys<br />
a les meves c<strong>la</strong>sses. La <strong>de</strong>finició era tan senzil<strong>la</strong>, tan<br />
c<strong>la</strong>ra, tan aparentment asèptica, tan intersubjectivament<br />
vàlida, tan científica, que semb<strong>la</strong>va<br />
indiscutible. I no és pas que fos falsa, però sí que és<br />
molt incompleta, parcial i perillosa.”<br />
no se que datos<br />
“Marcel Fité ens completa<br />
el pobre concepte<br />
que <strong>la</strong> nostra societat<br />
té <strong>de</strong> <strong>la</strong> llengua amb<br />
totes les implicacions<br />
que per a <strong>la</strong><br />
supervivència<br />
lingüística aquest<br />
fet suposa.”<br />
és els avantatges, els inconvenients,<br />
les dificultats, les necessitats,<br />
les pors, les possibilitats i els<br />
atzars <strong>de</strong> <strong>la</strong> supervivència lingüística,<br />
una <strong>de</strong> les aventures més <strong>de</strong>cisives<br />
i apassionants <strong>de</strong>ls segle que<br />
tot just acabem d’encetar, i que<br />
només es resoldrà positivament si<br />
es produeix una àmplia presa <strong>de</strong><br />
consciència <strong>de</strong>l problema, acompanyada<br />
d’un ferm compromís”.<br />
Aquesta obra ha estat guardonada<br />
amb el premi Sant Miquel d’Engo<strong>la</strong>sters<br />
d’assaig literari atorgat a <strong>la</strong><br />
Nit Literària Andorrana en l’edició<br />
<strong>de</strong> l’any 2004.■<br />
Redacció<br />
<strong>El</strong>s països <strong>de</strong><br />
Maria Barbal<br />
Sota el títol <strong>de</strong> País íntim (premi Prudènci Bertrana 2005),<br />
l’escriptora <strong>de</strong> Tremp ens presenta les difícils re<strong>la</strong>cions d’una<br />
noia pirinenca amb <strong>la</strong> seva mare. Una mare possessiva i<br />
autoritària, molt seca i punyent a l’hora <strong>de</strong> par<strong>la</strong>r i sobretot<br />
a l’hora <strong>de</strong> manifestar els seus sentiments. Això no obstant,<br />
algunes <strong>de</strong> les frases estereotipa<strong>de</strong>s <strong>de</strong> <strong>la</strong> mare es c<strong>la</strong>varan<br />
com una daga en <strong>la</strong> ment <strong>de</strong> <strong>la</strong> fil<strong>la</strong> i l’acompanyaran amb el<br />
seu ressò al l<strong>la</strong>rg <strong>de</strong> <strong>la</strong> seva existència.<br />
Aquestes frases, més enllà <strong>de</strong>l verí que<br />
traginen per a <strong>la</strong> protagonista, són<br />
prou curioses i entretingu<strong>de</strong>s i, sobretot,<br />
evi<strong>de</strong>ncien l’existència d’una riquesa<br />
lingüística ancestral, avui ja gairebé<br />
perduda. Són missatges i<br />
valoracions en forma <strong>de</strong> sentència <strong>de</strong>stinats<br />
a dirigir i guiar <strong>la</strong> conducta <strong>de</strong>ls<br />
fills i filles d’una època en què les possibilitats<br />
d’educació i d’intercanvi eren<br />
molt diferents i molt més escasses que<br />
les <strong>de</strong>ls nostres temps. Aprofito per dir<br />
que <strong>la</strong> presència d’aquesta veu interior<br />
que marca i condiciona el tarannà <strong>de</strong><br />
<strong>la</strong> fil<strong>la</strong> és una <strong>de</strong> les moltes característiques<br />
positives i mo<strong>de</strong>rnes que presenta<br />
<strong>la</strong> novel·<strong>la</strong>.<br />
La duresa <strong>de</strong> <strong>la</strong> mare queda en part explicada<br />
en conèixer que ha estat motivada<br />
pel tràgic <strong>de</strong>senl<strong>la</strong>ç que significa <strong>la</strong><br />
mort <strong>de</strong>l seu pare com a conseqüència<br />
<strong>de</strong> <strong>la</strong> brutal repressió <strong>de</strong> l’acabament <strong>de</strong><br />
<strong>la</strong> guerra civil, un exponent <strong>de</strong> <strong>la</strong> qual,<br />
magníficament exposat, són els ignominiosos<br />
crims <strong>de</strong>l general Sagardia.<br />
País íntim, a més, evoca el pas <strong>de</strong> les<br />
darreres dèca<strong>de</strong>s, vist <strong>de</strong>s <strong>de</strong> <strong>la</strong> perspectiva<br />
d’una noia <strong>de</strong>l Pirineu que<br />
“País íntim és una<br />
novel·<strong>la</strong> molt ben<br />
estructurada, amb un<br />
excel·lent equilibri entre <strong>la</strong><br />
introspecció psicològica i<br />
<strong>la</strong> panoràmica històrica i<br />
social que presenta”<br />
emigra a Barcelona per a po<strong>de</strong>r estudiar:<br />
els anys grisos <strong>de</strong> l’acabament <strong>de</strong>l<br />
franquisme, les lluites estudiantils, les<br />
noves amistats, els amors i els <strong>de</strong>samors,<br />
els canvis que es van produint<br />
al país, que van <strong>de</strong>s <strong>de</strong> <strong>la</strong> constatació<br />
amb dolor contingut <strong>de</strong> <strong>la</strong> <strong>de</strong>spob<strong>la</strong>ció<br />
<strong>de</strong>ls llogarrets <strong>de</strong> muntanya fins a <strong>la</strong><br />
joia que produeix el retorn d’un cert<br />
no se que datos<br />
grau <strong>de</strong> llibertat.<br />
País íntim és una novel·<strong>la</strong> molt ben estructurada,<br />
amb un excel·lent equilibri<br />
entre <strong>la</strong> introspecció psicològica i <strong>la</strong><br />
panoràmica històrica i social que presenta.<br />
<strong>El</strong>s personatges, molt ben construïts,<br />
són creïbles com <strong>la</strong> vida mateixa.<br />
I <strong>la</strong> llengua, com sempre molt ben trebal<strong>la</strong>da,<br />
és un bon exemple d’equidistància<br />
entre l’estàndard més esquemàtic<br />
i <strong>la</strong> par<strong>la</strong> <strong>de</strong>l nostre entorn, fet que<br />
s’a<strong>de</strong>qua a les característiques <strong>de</strong> <strong>la</strong><br />
noia-protagonista que emigra <strong>de</strong> joveneta<br />
a Barcelona.<br />
Posats a fer-hi alguna objecció, diria<br />
que l’autora ha estat un pèl benèvo<strong>la</strong><br />
en el tractament <strong>de</strong> <strong>la</strong> mare <strong>de</strong> <strong>la</strong> protagonista<br />
que, com he dit suara, queda<br />
poc o molt justificada per les circumstàncies.<br />
Perquè <strong>de</strong> mares com les <strong>de</strong> <strong>la</strong><br />
novel·<strong>la</strong> i encara més possessives, esquerpes<br />
i asprives ben segur que n’hi<br />
ha hagut moltes en aquests nostres verals,<br />
i sense necessitat d’haver sofert el<br />
trauma que <strong>la</strong> Barbal ens exposa. Qui<br />
més qui menys n’ha conegut alguna. I,<br />
d’altra banda, l’existència <strong>de</strong> les frases<br />
que diu <strong>la</strong> mare a <strong>la</strong> fil<strong>la</strong> semblen més<br />
fruit d’una tradició secu<strong>la</strong>r que no pas<br />
una invenció personal originada per les<br />
circumstàncies. Tot i això, <strong>la</strong> novel·<strong>la</strong>,<br />
em p<strong>la</strong>u <strong>de</strong> repetir-ho, és una obra<br />
excel·lent, totalment recomanable.■<br />
<strong>Lo</strong> Gaiter<br />
Estiu 2007 27
LOBANYU25-60 16/3/07 20:14 Página 28<br />
28<br />
<strong>El</strong> cel a dalt i un mar <strong>de</strong> núvols a<br />
sota. La serra<strong>la</strong>da <strong>de</strong> roca vermellosa<br />
enfi<strong>la</strong>da costa amunt i el<br />
llescat <strong>de</strong> <strong>la</strong> terra, ara bosc, ara<br />
conreu, pasturat i trebal<strong>la</strong>t, <strong>de</strong>s<br />
<strong>de</strong>l principi <strong>de</strong>l temps, per aquelles<br />
dues famílies rivals: els uns<br />
ca<strong>de</strong>lls i els altres nyerros. Pagesos,<br />
feréstecs i ferrenys, a cal Sagristà,<br />
i pastors i llenyataires <strong>de</strong>l<br />
morro fort, a ca l’Esgarrapacristos.<br />
Enfrontats per caral<strong>la</strong><strong>de</strong>s,<br />
quan no rebien els uns, els altres<br />
ja gemegaven. Des que el món era<br />
món, cops <strong>de</strong> roc i garrota<strong>de</strong>s.<br />
Així va passar, diuen, aquel<strong>la</strong><br />
tarda xafogosa, quan només se<br />
sentia el cant <strong>de</strong> les cigales i <strong>la</strong><br />
fressa <strong>de</strong>ls voltants, segant <strong>la</strong><br />
xeixa, al P<strong>la</strong>nellot <strong>de</strong> Ponzarnau.<br />
L’estassada d’homes <strong>de</strong> cal Sagristà,<br />
a preu fet, doblegats i arrupits<br />
sobre el rostoll, l’esclopet a una<br />
mà i el vo<strong>la</strong>nt, ben arrapat, a l’altra.<br />
Regalimats <strong>de</strong> suor i carregats<br />
d’espatlles, sota uns rajos <strong>de</strong> sol<br />
esmo<strong>la</strong>ts com <strong>la</strong> corva d’una falç;<br />
L’ESPUNYOLA L’arc <strong>de</strong> Sant Martí<br />
L’arc <strong>de</strong> Sant Martí<br />
Ho diu qui encara se’n recorda, com va ser. Aquell dia, quan Déu berenava un gran pa <strong>de</strong> pessic, i en llescava<br />
cantells, go<strong>la</strong>fre, tal<strong>la</strong>ts <strong>de</strong> dalt a baix, verticalment. Tants... Més que gana no tenia. Aquell Déu fartís i<br />
<strong>de</strong>smesurat a qui va venir <strong>la</strong> son amb llesques a mig mastegar i amb el p<strong>la</strong>t ple d’engrunes. Mandrós <strong>de</strong><br />
mena, <strong>de</strong> panxa en<strong>la</strong>ire, amb el pastís abandonat, dins un jaç <strong>de</strong> núvols flonjos, roncava, gronxat pels segles<br />
i el caminar <strong>de</strong>l temps, que eixugava el pa i el feia un roc, tal<strong>la</strong>t en vertical, amb llesques mig tomba<strong>de</strong>s.<br />
La verticalitat <strong>de</strong> <strong>la</strong> roca, tal<strong>la</strong>da en sec, sobre Canalda.<br />
“I els van entrar a les<br />
pastures, <strong>de</strong> nit, al peu <strong>de</strong><br />
l‘agul<strong>la</strong> <strong>de</strong>l Di<strong>de</strong>t,<br />
fartissos <strong>de</strong> bona anyada,<br />
a cagar-se a les saleres i<br />
a ruixar el nedo <strong>de</strong> pixum<br />
<strong>de</strong>l pou mort <strong>de</strong> <strong>la</strong><br />
comuna, per fer l’herba<br />
ma<strong>la</strong>gradosa al gust <strong>de</strong>l<br />
bestiar.”<br />
Estiu 2007<br />
i encara el bressoleig d’aquell<br />
ventijol d’estiu, calent i atapeït.<br />
En mitjos cercles, les braça<strong>de</strong>s <strong>de</strong><br />
vo<strong>la</strong>nt s’endinsaven bruscament a<br />
les cames <strong>de</strong>l sembrat, daurat, torrat<br />
<strong>de</strong>l sol. Tal<strong>la</strong>da a tal<strong>la</strong>da, com<br />
un ritual, com un festeig: braçada<br />
a braçada, el b<strong>la</strong>t es feia garba i <strong>la</strong><br />
garba caballó. <strong>El</strong> camp <strong>de</strong> xeixa es<br />
movia a gust <strong>de</strong>l vent, a batzega<strong>de</strong>s,<br />
endavant i endarrere, pel damunt<br />
<strong>de</strong>ls seus fronts, pel damunt<br />
<strong>de</strong>ls seus ulls.<br />
La van veure els ulls <strong>de</strong>l més vell<br />
<strong>de</strong>ls segadors, que va fer el crit<br />
d’alerta, per <strong>de</strong>sblegar el cos <strong>de</strong><br />
totes les generacions d’home que<br />
Philippe Lavaill<br />
a cal Sagristà hi havia: una cabra,<br />
maleïda cabra!, <strong>de</strong>ls Esgarrapacristos.<br />
Aquell dimoni <strong>de</strong> bèstia<br />
que havia travessat el termenat<br />
<strong>de</strong> rocs arrenglerats com una es-<br />
quena d’ase, al llindar. Cop <strong>de</strong> roc<br />
a <strong>la</strong> cabra. I <strong>la</strong> cabra, quatre bots i<br />
a casa seva, al terme <strong>de</strong>ls Esgarrapacristos.<br />
–Ca’ns <strong>la</strong> voliu camatrancà? –els<br />
Esgarrapacristos.<br />
–Sa’ns fotí <strong>la</strong> nostra xexa! –els<br />
Sagristans.<br />
–Ja’us fotrem natros, <strong>la</strong> Xexa!,<br />
carallots!, ca’n sou una col<strong>la</strong> <strong>de</strong><br />
“Enfrontats per caral<strong>la</strong><strong>de</strong>s, quan no rebien els uns, els<br />
altres ja gemegaven. Des que el món era món, cops <strong>de</strong><br />
roc i garrota<strong>de</strong>s.”<br />
sibocs!<br />
–I vatros, l<strong>la</strong>dregots!, ca’n taniu<br />
<strong>la</strong> llenga molt l<strong>la</strong>rga!<br />
–Atansa’t, si’ts homa!<br />
I s’atansaven, és c<strong>la</strong>r, els uns als
LOBANYU25-60 16/3/07 20:14 Página 29<br />
altres. Revolcats, a cops <strong>de</strong> puny i<br />
queixa<strong>la</strong><strong>de</strong>s; esgarrapa<strong>de</strong>s, punta<strong>de</strong>s<br />
<strong>de</strong> peu i renecs barrejats.<br />
Només per una cabra trapassera.<br />
Per acabar, tots, nafrats, polsosos<br />
i esparracats, refent el termenat.<br />
Cadascú portava un pedregot més<br />
gros, que ajuntaven al llindar.<br />
–I que ni su’s acudís da tornà travessà<br />
questa marca!<br />
–Ni vatros, antra’ns a <strong>la</strong>s pasturas!<br />
I els van entrar a les pastures, <strong>de</strong><br />
nit, al peu <strong>de</strong> l‘agul<strong>la</strong> <strong>de</strong>l Di<strong>de</strong>t,<br />
fartissos <strong>de</strong> bona anyada, a cagarse<br />
a les saleres i a ruixar el nedo<br />
<strong>de</strong> pixum <strong>de</strong>l pou mort <strong>de</strong> <strong>la</strong> comuna,<br />
per fer l’herba ma<strong>la</strong>gradosa<br />
al gust <strong>de</strong>l bestiar.<br />
–Xi’us caiguessa’l pixadó!<br />
–I a vatros, <strong>la</strong> llenga a terra!<br />
–No’ns <strong>la</strong> direu d’aprop, questa<br />
cosa!<br />
I <strong>la</strong> <strong>de</strong>ien. I <strong>la</strong> repetien, a tocar,<br />
agarbonats, panteixant <strong>de</strong> malícia,<br />
els uns en contra <strong>de</strong>ls altres,<br />
sobre aquell paratge que feia<br />
costa amunt, vestit <strong>de</strong> timons i<br />
sajoli<strong>de</strong>s, arrugat i ple <strong>de</strong> crostes<br />
on semb<strong>la</strong>va que <strong>la</strong> fi <strong>de</strong>l món fos<br />
arribada.<br />
–Com hi ha Déu!<br />
<strong>El</strong> tal<strong>la</strong>t <strong>de</strong> roca <strong>de</strong>spul<strong>la</strong>da, esquerpa<br />
i mineral, s’ho mirava, indiferent.<br />
Perquè hi estava acostu-<br />
“...veure-<strong>la</strong> ja era una necessitat. Com si el cel hagués<br />
florit d’espígols. Necessitava estar sol i trobar un<br />
silenci on garbel<strong>la</strong>r i fer una tria <strong>de</strong>ls seus sentiments.”<br />
mada. Era un fet <strong>de</strong> sempre, un<br />
costum enganxat a les arrels. Amb<br />
<strong>la</strong> camisa ben<br />
ensacada, cap<br />
dintre les calces, Philippe Lavaill<br />
<strong>de</strong>safiant, els<br />
uns; els altres<br />
amb els cabells<br />
gruixuts i atapeïts,<br />
com pèls<br />
<strong>de</strong> teixó, a pit<br />
<strong>de</strong>scobert, amb<br />
uns punys com<br />
un martell, reb<strong>la</strong>ven l’envestida<br />
<strong>de</strong>ls tirampeus, aquel<strong>la</strong> mena <strong>de</strong><br />
bastons <strong>de</strong> pastor, d’amarrar les<br />
ovelles per <strong>la</strong> pota, que xocaven<br />
amb els altres bastons. De l’agul<strong>la</strong>da<br />
<strong>de</strong> <strong>de</strong>sembrossar l’arreu <strong>de</strong>ls<br />
l<strong>la</strong>uradors, les xurriaca<strong>de</strong>s anaven<br />
i venien. <strong>El</strong>s insults eren dob<strong>la</strong>ts i<br />
les esgarrinxa<strong>de</strong>s un feix <strong>de</strong> gemecs<br />
i cruiximents fins al capdavall<br />
<strong>de</strong> totes les forces. Quan algú<br />
<strong>de</strong>ia prou, cridava l’alto i agarbonava<br />
un roc <strong>de</strong>ls més grossos, per<br />
L’arc <strong>de</strong> Sant Martí L’ESPUNYOLA<br />
afegir-lo a les fites.<br />
–Fins aqui’s nostro!<br />
–I natros, <strong>de</strong>t enllà!<br />
Una munteguera <strong>de</strong> rocs, com<br />
una botifarra <strong>de</strong> còdols, els feia<br />
<strong>de</strong>barrera, vigi<strong>la</strong>da a tothora,<br />
que ningú se <strong>la</strong> saltés; i tots se <strong>la</strong><br />
saltaven. <strong>El</strong>s Esgarrapacristos <strong>la</strong><br />
van travessar aquell dia, quan van<br />
ata<strong>la</strong>iar els Sagristans que triaven<br />
els trumfos <strong>de</strong> l<strong>la</strong>vor. Al forat fosc<br />
<strong>de</strong> <strong>la</strong> nit, els els van manllevar,<br />
només per una estona, <strong>la</strong> justa, <strong>la</strong><br />
necessària per<br />
fer-ne una cal<strong>de</strong>rada<br />
i tornar-los<br />
a ensacar, <strong>de</strong>ixant-los<br />
allà on<br />
els havien agafat,<br />
amb els grills escaldufats,<br />
pansits<br />
i sense empenta.<br />
Aquells trumfos<br />
cuits abans <strong>de</strong> néixer que els Sagristants<br />
havien <strong>de</strong> p<strong>la</strong>ntar a l’alba,<br />
al conreu <strong>de</strong> sota cal Llop.<br />
Aquell dia, tots els <strong>de</strong> <strong>la</strong> casa es<br />
van llevar en peu <strong>de</strong> guerra contra<br />
els Esgarrapacristos. <strong>El</strong>s pastors<br />
ja els esperaven, aspres com<br />
Canalda i <strong>la</strong> Roca <strong>de</strong> Canalda <strong>de</strong>s <strong>de</strong> ponent. (Foto cedida per Marcel Camps, secretari <strong>de</strong> l’Associació Canalda.)<br />
un fregall, amb les fones a <strong>la</strong> mà,<br />
amagats per <strong>la</strong> bardissera... Com<br />
l<strong>la</strong>mpecs <strong>de</strong> coda<strong>de</strong>ll, una ca<strong>la</strong>marçada<br />
seca que plovia rocs a<br />
tort i a dret els feu girar cua. Carregats,<br />
però, amb una ovel<strong>la</strong> jove<br />
a l’esquena, per menjar-se-<strong>la</strong> estofada<br />
amb els trumfos <strong>de</strong> l<strong>la</strong>vor.<br />
–L<strong>la</strong>mp <strong>de</strong>l sostre!<br />
–Reconxo <strong>de</strong> Déu!<br />
–Valga’m Déu...! Verge Santa...!<br />
Era migdia, a <strong>la</strong> meitat <strong>de</strong> totes<br />
les feines. La rasa d’Encies tenia<br />
tots els colors <strong>de</strong> <strong>la</strong> molsa. Era un<br />
pegat ple <strong>de</strong>l so <strong>de</strong> les esquelles.<br />
L’aigua jugava a esquitxar-se a si<br />
mateixa i fugia, rasa avall, barrejada,<br />
saltant i corrent, ara t’empaito,<br />
ara t’atrapo, entremig <strong>de</strong> <strong>la</strong><br />
duresa <strong>de</strong>ls còdols i l’aspror <strong>de</strong> les<br />
roques que li marcaven el camí<br />
per on havia <strong>de</strong> passar. I aquell<br />
xicot, <strong>de</strong> Cal Sagristà, que n’esta-<br />
“...encara que es coneixien no havien par<strong>la</strong>t gaire. Tot i<br />
així, sense dir-li res, li havia fet <strong>la</strong> promesa que els<br />
seus braços l’esperaven. <strong>El</strong>l pagès i el<strong>la</strong> pastora.”<br />
va fart d’aquell camí marcat, i ,<br />
tip <strong>de</strong> brega, havia sortit a buscar<br />
una alenada d’aire: a estirar les<br />
cames i a <strong>de</strong>semboirar el pensament.<br />
Tot plegat per no res... Tot<br />
plegat per no gran cosa, els seus<br />
<strong>de</strong> casa, <strong>de</strong>s <strong>de</strong> l’antigor, els avis,<br />
els pares i els fills, baral<strong>la</strong>ts amb<br />
els fills, els pares i els més vells <strong>de</strong><br />
ca l’Esgarrapacristos. Com una<br />
tral<strong>la</strong> d’aigua, <strong>la</strong> rasa termenejava.<br />
L<strong>la</strong>vors <strong>la</strong> va <strong>de</strong>scobrir. Es coneixien<br />
<strong>de</strong> sempre, <strong>de</strong> xics. I, <strong>de</strong> xics,<br />
separats, els d’una casa i els <strong>de</strong><br />
l’altra. Perquè així havia estat i<br />
així havia <strong>de</strong> ser. Entre les branques,<br />
<strong>la</strong> migdiada tornasso<strong>la</strong>va<br />
l’aigua que s’escorria, esquerpa,<br />
pel damunt <strong>de</strong> l’erosionat llit <strong>de</strong><br />
roques. <strong>El</strong> primer instint va ser:<br />
–Et fotré una..., una..., ...puntada<br />
<strong>de</strong> peu al cul!<br />
Però no... Se <strong>la</strong> va mirar l<strong>la</strong>rgament,<br />
com si el temps hagués perdut<br />
el rellotge. I li va veure<br />
aquells ulls, <strong>de</strong>l color <strong>de</strong> l’aram,<br />
que tenien com..., com..., un punt<br />
Estiu 2007 29
LOBANYU25-60 16/3/07 20:14 Página 30<br />
30<br />
<strong>de</strong> misteri o un <strong>de</strong>sig humit al<br />
fons <strong>de</strong> les nines. Era vinc<strong>la</strong>dissa,<br />
com <strong>la</strong> canyaxiu<strong>la</strong>.<br />
<strong>El</strong> sol feia mirallets d’aigua als<br />
saltants <strong>de</strong> <strong>la</strong> rasa. Aquell dia, <strong>la</strong><br />
feina feia festa. <strong>El</strong> temps no donava<br />
pressa i el pensament se li<br />
esgarriava. Veia les coses d’una<br />
altra manera. Sentia una enyorança<br />
que el cremava, i no <strong>la</strong><br />
podia aturar. Notava el brunzit <strong>de</strong><br />
l’aigua que s’estavel<strong>la</strong>va contra<br />
els còdols <strong>de</strong> <strong>la</strong> llera, i es tornava<br />
com si tot ell fos un riu <strong>de</strong> <strong>de</strong>sig.<br />
Només <strong>de</strong> veure-<strong>la</strong>. I veure-<strong>la</strong> ja<br />
era una necessitat. Com si el cel<br />
hagués florit<br />
d’espígols. Neces- Philippe Lavaill<br />
sitava estar sol i<br />
trobar un silenci<br />
on garbel<strong>la</strong>r i fer<br />
una tria <strong>de</strong>ls seus<br />
sentiments. I<br />
tenir-los, saber<br />
que eren seus.<br />
Aquel<strong>la</strong> cosa que<br />
li corria per dins;<br />
una emoció que<br />
mai abans no havia conegut; ni<br />
quan, pel seu malveïnatge, més<br />
d’una vegada s’havien estofinat.<br />
<strong>El</strong>s uns sempre en contra <strong>de</strong>ls al-<br />
tres, per qualsevol excusa. Amb<br />
aquell gust i aquell p<strong>la</strong>er, gairebé<br />
sexual, <strong>de</strong> rebre i d’atonyinar, que<br />
<strong>de</strong>ixava enrere. I al moment es va<br />
sentir lliure; com l’aigua juganera<br />
que saltava entre rocs, rasa avall, i<br />
esquitxava <strong>la</strong> roca on <strong>la</strong> mossa era<br />
asseguda. Una roca mig enfonsada<br />
al rierol, on <strong>la</strong> noia es remul<strong>la</strong>-<br />
Estiu 2007<br />
L’ESPUNYOLA L’arc <strong>de</strong> Sant Martí<br />
va els turmells, a <strong>la</strong> rasa, al centre<br />
d’un remolí sobtat que li bal<strong>la</strong>va<br />
entre els peus. Ja ho sabia, però li<br />
va preguntar:<br />
–Com et dius?<br />
–Treseta...<br />
I va recollir aquell nom al pensament.<br />
Allò que feia com si tingués<br />
una part d’el<strong>la</strong>, <strong>de</strong> <strong>la</strong> seva intimitat.<br />
I no volia que es fes tard ni<br />
volia <strong>de</strong>ixar-<strong>la</strong> fugir. Perquè encara<br />
que es coneixien no havien<br />
par<strong>la</strong>t gaire. Tot i així, sense dir-li<br />
res, li havia fet <strong>la</strong> promesa que els<br />
seus braços l’esperaven. <strong>El</strong>l pagès i<br />
el<strong>la</strong> pastora. Li oferiria un pessic<br />
<strong>de</strong> coca, nous i<br />
ametlles; i el<strong>la</strong>,<br />
potser, li <strong>de</strong>ixaria<br />
tastar <strong>la</strong> mel,<br />
el mató i el formatge.<br />
Tenien <strong>la</strong><br />
conversa plena<br />
<strong>de</strong> marra<strong>de</strong>s, fins<br />
que les paraules<br />
van agafar <strong>la</strong><br />
drecera, potser,<br />
perquè trobaven<br />
que el temps <strong>de</strong>saprofitat seria<br />
irrecuperable. <strong>El</strong>l, com un gat voltateu<strong>la</strong><strong>de</strong>s,<br />
avesat a esquivar els<br />
cops <strong>de</strong> roc, i el<strong>la</strong>, amb <strong>la</strong> cara ria-<br />
llera, <strong>de</strong> pomes tendres, tenia <strong>la</strong><br />
veu brodada amb cor<strong>de</strong>s <strong>de</strong> violí.<br />
Anaven carregats <strong>de</strong> mandra i volien<br />
aprofitar aquell bocí <strong>de</strong><br />
temps, en el qual, amb poca traça,<br />
sense mirar-se, gosaven dir-se alguna<br />
parau<strong>la</strong> amable. Amb el cor<br />
a <strong>la</strong> boca i amb pinta <strong>de</strong> seng<strong>la</strong>r,<br />
ell, i, l’altra, una perdiueta rosto-<br />
llera, alegre com un picarol, tota<br />
el<strong>la</strong> una capsa <strong>de</strong> ganyotes. La<br />
tarda s’anava esco<strong>la</strong>nt. La rasa retenia<br />
les darreres escates <strong>de</strong> sol<br />
dins l’aigua. Tots dos tenien <strong>la</strong> pell<br />
esgarrifada.<br />
–Ai, l’os pedrer!.<br />
–Afe<strong>de</strong>déu!<br />
Aquel<strong>la</strong> no era <strong>la</strong> cosa que <strong>la</strong> tradició<br />
manava! Amb un cop sobtat<br />
partien les nous i les ametlles i<br />
n’alliberaven les closques trenca<strong>de</strong>s,<br />
com petits vaixells, aigua<br />
enllà. Teixien <strong>la</strong> xerrera a l’ombra<br />
d’aquell vell roure, com una il<strong>la</strong> al<br />
mig <strong>de</strong> <strong>la</strong> rasa; en terra <strong>de</strong> ningú.<br />
Un lent festeig sota el ramatge<br />
d’aquell roure corcat pels anys,<br />
com corcada havia estat, <strong>de</strong> sempre,<br />
<strong>la</strong> re<strong>la</strong>ció entre una casa i<br />
l’altra. Aquel<strong>la</strong> tradicional enemistat<br />
que l<strong>la</strong>nçaven rasa avall,<br />
enduta sobre les barquetes <strong>de</strong><br />
closca <strong>de</strong> les nous i les ametlles.<br />
Mots a mitja veu, i el frec d’una<br />
mà <strong>de</strong>lerosa <strong>de</strong>l tacte d’aquel<strong>la</strong><br />
“I les seves veus, fins aquell dia fetes servir només per escridassar-se,<br />
torna<strong>de</strong>s com un borrissol <strong>de</strong> ploma que se’ls emportava amunt,<br />
molt més amunt d’aquel<strong>la</strong> cinglera <strong>de</strong> mil dimonis.”<br />
pell jove i immacu<strong>la</strong>da. Un xiuxiueig<br />
<strong>de</strong> paraules a mig dir, carrega<strong>de</strong>s<br />
<strong>de</strong> <strong>de</strong>sig, fins que els l<strong>la</strong>vis<br />
es van tocar i els cossos<br />
s’ajuntaren per a sentir aquel<strong>la</strong><br />
escalforeta silenciosa. Una sensació<br />
que mai havien conegut, que<br />
mai havien tastat. I una carícia en<br />
<strong>de</strong>manava una altra, i totes dues<br />
es tornaven <strong>de</strong> mel, més dolça,<br />
encara, que <strong>la</strong> pluja sobre terra<br />
eixuta; un tacte com un sospir<br />
al<strong>la</strong>rgassat. I les seves veus, fins<br />
aquell dia fetes servir només per<br />
escridassar-se, torna<strong>de</strong>s com un<br />
borrissol <strong>de</strong> ploma que se’ls emportava<br />
amunt, molt més amunt<br />
“I una carícia en <strong>de</strong>manava una altra, i totes dues es<br />
tornaven <strong>de</strong> mel, més dolça, encara, que <strong>la</strong><br />
pluja sobre terra eixuta.”<br />
d’aquel<strong>la</strong> cinglera <strong>de</strong> mil dimonis.<br />
Si ho sabessin a casa seva els dirien<br />
que no tenien res a <strong>la</strong> tupina.<br />
Posarien el crit al cel, els privarien<br />
<strong>de</strong> tornar-se a veure, agafarien<br />
l’einam i reemprendrien <strong>la</strong> batussa.<br />
Aquel<strong>la</strong> cosa que ells haurien<br />
d’evitar, mentre poguessin,<br />
veient-se d’amagat, amb les<br />
cames més lleugeres que les ales<br />
d’una mer<strong>la</strong>.<br />
Ca <strong>la</strong> Rita, el P<strong>la</strong>nellot, l’espluga<br />
<strong>de</strong>l Cavallol i el forat <strong>de</strong> Cavallera;<br />
el torrent <strong>de</strong>l Grau, cal Xisco o <strong>la</strong><br />
font <strong>de</strong>l Collet; tot, ben <strong>de</strong>limitat<br />
per <strong>la</strong> munteguera <strong>de</strong> rocs que<br />
marcava el termenat. I ells, ara i<br />
adés, a un lloc o un altre, parau<strong>la</strong><br />
sobre parau<strong>la</strong>, fins que el <strong>de</strong>sig els<br />
fes esvair <strong>la</strong> conversa a frec <strong>de</strong> les<br />
rames d’aquell roure tan vell, que<br />
els aixoplugava. Un <strong>de</strong>sig més<br />
dolç que el pa amb vi i sucre o <strong>la</strong><br />
mel. Un <strong>de</strong>sig que havien d’omplir<br />
d’aquel<strong>la</strong> esperança que els havia<br />
nascut una tarda que va vestir el<br />
cel, lluent <strong>de</strong> quatre gotes. Plovia<br />
i feia sol. I, com vergonyós, l’arc<br />
<strong>de</strong> Sant Martí sortia <strong>de</strong> <strong>la</strong> roca i<br />
escampava el l<strong>la</strong>mpec <strong>de</strong>ls seus<br />
colors sobre Canalda. ■<br />
Felip Vendrell
LOBANYU25-60 16/3/07 20:14 Página 31<br />
<strong>El</strong> buscall <strong>de</strong>l dimoni<br />
Durant molt temps, en aquest país, el record <strong>de</strong> <strong>la</strong> guerra civil va trasbalsar <strong>la</strong> memòria d’un gran nombre<br />
<strong>de</strong> persones. L’enfrontament acarnissat entre els partidaris d’un i l’altre bàndol es va perllongar una col<strong>la</strong><br />
d’anys i va <strong>de</strong>ixar un rastre <strong>de</strong> mort i <strong>de</strong> <strong>de</strong>so<strong>la</strong>ció en <strong>la</strong> majoria <strong>de</strong> pobles i llogarrets <strong>de</strong>l Pirineu. En aquells<br />
dies inacabables, marcats per l’odi i <strong>la</strong> misèria, <strong>la</strong> gent va haver <strong>de</strong> patir i superar tota mena <strong>de</strong> mesquineses<br />
i ca<strong>la</strong>mitats. Al poble d’Ullcorb, situat a <strong>la</strong> vessant meridional <strong>de</strong> <strong>la</strong> serra <strong>de</strong> Montbesurt, <strong>la</strong> quimera i <strong>la</strong><br />
necessitat van originar un gavadal d’històries insòlites i inversemb<strong>la</strong>nts, amani<strong>de</strong>s amb escenes d’una<br />
truculència esfereïdora, que encara fan posar <strong>la</strong> pell <strong>de</strong> gallina cada camí que algú les escolta. La més sonada<br />
i rocambolesca va passar a ca l’Astor. Si fa no fa, va anar així:<br />
Quan va esc<strong>la</strong>tar <strong>la</strong> guerra, el Pru<strong>de</strong>nci,<br />
l’hereu <strong>de</strong> <strong>la</strong> casa, va fer<br />
afusel<strong>la</strong>r el capellà <strong>de</strong>l poble pels<br />
milicians <strong>de</strong> <strong>la</strong> FAI. L’acusava <strong>de</strong><br />
ser un afaitapagesos, un rapinyaire<br />
astut i un l<strong>la</strong>dre <strong>de</strong>pravat i sorneguer.<br />
Tot i que les proves que va<br />
presentar en contra seu eren una<br />
mica estrambòtiques i ben poc<br />
ac<strong>la</strong>ridores <strong>de</strong>ls fets que <strong>de</strong>nunciava,<br />
els dirigents <strong>de</strong>l comitè<br />
local (al qual ell també pertanyia)<br />
van con<strong>de</strong>mnar a mort el capellà.<br />
Un grup <strong>de</strong> vuit milicians, que havien<br />
arribat a Ullcorb expressament<br />
per presenciar el judici, van<br />
executar <strong>la</strong> sentència al peu <strong>de</strong> <strong>la</strong><br />
paret <strong>de</strong>l cementiri.<br />
Al cap d’uns mesos, així que s’ensumaren<br />
que <strong>la</strong> Segona República<br />
se n’aniria en orris i que ben aviat<br />
els feixistes dominarien tot el<br />
país, el Pru<strong>de</strong>nci i els seus germans<br />
es van vendre <strong>la</strong> casa i les<br />
L’ESPUNYOLA <strong>El</strong> buscall <strong>de</strong>l dimoni<br />
propietats i tots els membres <strong>de</strong> <strong>la</strong><br />
família van fugir cap a l’Argentina,<br />
on hi tenien uns parents llunyans.<br />
Ningú no els va tornar<br />
a veure ni en van tenir<br />
mai més cap notícia.<br />
<strong>El</strong>s nous propietaris<br />
<strong>de</strong> Ca l’Astor<br />
eren uns<br />
partidaris fervents<br />
i arravatats<br />
<strong>de</strong> <strong>la</strong><br />
causa <strong>de</strong>l bàndol<br />
nacional.<br />
Quan es van establir<br />
a <strong>la</strong> casa i<br />
van començar a<br />
menar les terres, van<br />
<strong>de</strong>cidir que <strong>la</strong> primera<br />
cosa que havien <strong>de</strong> fer era<br />
fer netejar i <strong>de</strong>sinfectar el panteó<br />
<strong>de</strong>l cementiri, el qual havia estat<br />
construït <strong>de</strong>sprés <strong>de</strong> <strong>la</strong> mort <strong>de</strong>l<br />
vell Teodor, l’antic amo <strong>de</strong> <strong>la</strong> casa,<br />
“En obrir <strong>la</strong><br />
làpida es van<br />
quedar fets <strong>de</strong><br />
pedra: el taüt es<br />
conservava intacte,<br />
com si l’hi haguessin<br />
ficat feia poc;<br />
però el vell<br />
Teodor feia més <strong>de</strong><br />
quinze anys que<br />
l’havien<br />
enterrat.”<br />
un home ferotge i comunista fins<br />
al moll <strong>de</strong>ls ossos. A <strong>la</strong> nova família<br />
hi havia una padrina molt vel<strong>la</strong><br />
i ma<strong>la</strong>lta. Davant <strong>la</strong> possibilitat<br />
d’una mort im-<br />
minent, no volien<br />
que fos enterrada<br />
en un nínxol on<br />
encara hi haguessin<br />
les<br />
restes d’un<br />
maleït roig.<br />
Un matí,<br />
quan tot just<br />
començava a<br />
c<strong>la</strong>rejar, els dos<br />
homes que havien<br />
llogat per<br />
<strong>de</strong>sinfectar el panteó<br />
ja eren al cementiri. En<br />
obrir <strong>la</strong> làpida es van quedar fets<br />
<strong>de</strong> pedra: el taüt es conservava<br />
intacte, com si l’hi haguéssin ficat<br />
feia poc; però el vell Teodor feia<br />
més <strong>de</strong> quinze anys que l’havien<br />
enterrat. Van treure <strong>la</strong> caixa a<br />
l’exterior: pesava com si el difunt<br />
encara no s’hagués consumit. La<br />
van provar d’obrir per tal <strong>de</strong> <strong>de</strong>svetl<strong>la</strong>r<br />
aquell misteri, però no van<br />
po<strong>de</strong>r: <strong>la</strong> tapa estava c<strong>la</strong>vada amb<br />
puntes i tatxons. Van forcejar-<strong>la</strong><br />
bona estona amb l’ajuda d’unes<br />
estenalles i una pota <strong>de</strong> cabra.<br />
Quan per fi ho aconseguiren,<br />
s’emportaren una gran sorpresa. A<br />
dins hi havia un buscall d’alzina.<br />
Allò era increïble, inimaginable.<br />
Philippe Lavaill<br />
Estiu 2007 31
LOBANYU25-60 16/3/07 20:14 Página 32<br />
La fusta s’havia conservat incorrupta,<br />
tan serenya com el dia que<br />
li van posar.<br />
Aquel<strong>la</strong> trobal<strong>la</strong> va fer bal<strong>la</strong>r el<br />
cap a tots els veïns <strong>de</strong>l poble. En<br />
pocs dies va començar a córrer <strong>la</strong><br />
veu que el vell Teodor estava con<strong>de</strong>mnat<br />
a l’infern. En vida, <strong>la</strong> perfídia,<br />
<strong>la</strong> luxúria i <strong>la</strong> cobdícia –tres<br />
pecats capitals– l’havien induït a<br />
cometre uns actes abominables.<br />
Segons <strong>de</strong>ien, els seus pecats eren<br />
tan monstruosos que el dimoni l<br />
havia convertit en un buscall d’alzina<br />
perquè així, quan se l’emportés<br />
cap a sota terra, fes més bona<br />
f<strong>la</strong>ma a sota les cal<strong>de</strong>res on bullien<br />
els comunistes.<br />
L’origen d’aquell misteri calia<br />
buscar-lo quinze anys abans, concretament<br />
el dia que van enterrar<br />
el vell Teodor. A l’hora <strong>de</strong> les exèquies,<br />
a l’interior <strong>de</strong> l’església hi<br />
havia molt poca gent. Asseguts<br />
als bancs <strong>de</strong>l davant –als <strong>de</strong> l’esquerra<br />
els homes i als <strong>de</strong> <strong>la</strong> dreta<br />
les dones–, els familiars més directes<br />
<strong>de</strong>l finat, vestits amb un<br />
dol rigurosíssim, ploraven <strong>de</strong>sconso<strong>la</strong>dament,<br />
amb <strong>la</strong> mirada fita a<br />
<strong>la</strong> caixa <strong>de</strong> pi vernissat, al temps<br />
que seguien amb piadosa <strong>de</strong>voció<br />
les pregàries que el mossèn adreçava<br />
a tots els sants perquè intercedissin<br />
davant Déu per l’ànima<br />
<strong>de</strong>l difunt.<br />
Cap a les fi<strong>la</strong><strong>de</strong>s <strong>de</strong>l darrere (a les<br />
<strong>de</strong>l mig no s’hi havia assegut<br />
ningú), els pocs familiars, veïns i<br />
Philippe Lavaill<br />
32<br />
Estiu 2007<br />
L’ESPUNYOLA <strong>El</strong> buscall <strong>de</strong>l dimoni<br />
coneguts (no n’hi havia més <strong>de</strong><br />
quinze o vint) que havien entrat a<br />
l’església per acompanyar-lo en el<br />
darrer comiat se’n feien creus. Al<br />
vell Teodor, que en vida sempre<br />
havia renegat contra Déu i els capel<strong>la</strong>ns,<br />
i, si hagués pogut, els<br />
hauria fet cremar tots, ara se li<br />
feia un sepeli amb tots els honors<br />
<strong>de</strong> l’església, com si és tractés <strong>de</strong>l<br />
secretari <strong>de</strong>l bisbe. I aquel<strong>la</strong> gentota,<br />
que no havien tornat a posar<br />
els peus a l’església <strong>de</strong>s <strong>de</strong>l dia<br />
que els van batejar, ara resultava<br />
que sabien respondre totes les<br />
oracions en l<strong>la</strong>tí..., com si ho haguessin<br />
fet cada diumenge. Si els<br />
miracles existien, aquell n’era un<br />
<strong>de</strong>l més granats.<br />
La nit anterior, poc <strong>de</strong>sprés<br />
que el vell Teodor ha-<br />
gués aclucat els ulls<br />
<strong>de</strong>finitivament tot<br />
engegant un<br />
últim enfi<strong>la</strong>ll <strong>de</strong><br />
renecs i improperis<br />
contra tots<br />
els que el vetl<strong>la</strong>ven,<br />
mossèn<br />
Gregori va trucar<br />
a <strong>la</strong> porta <strong>de</strong><br />
ca l’Astor. L’havia<br />
fet avisar el Pru<strong>de</strong>nci:<br />
no li agradava<br />
poc ni mica, però era un<br />
tràmit in<strong>de</strong>fugible per a<br />
po<strong>de</strong>r-lo enterrar. Tanmateix, així<br />
li van fer saber, <strong>la</strong> família volia<br />
una cosa ràpida i neta, que no estaven<br />
per gaires romanços, ells.<br />
Així que va entrar a <strong>la</strong> cambra <strong>de</strong>l<br />
difunt, mossèn Gregori va iniciar<br />
el seu peculiar galimaties:<br />
–Aquest home ha mort sense<br />
rebre els sants sagraments... Em<br />
podíeu haver avisat més aviat.<br />
–Ja us he dit abans que nosaltres<br />
no estem per tantes camàndules.<br />
–Deixeu-nos sols... –va <strong>de</strong>manar<br />
el mossèn amb un to resolut a <strong>la</strong><br />
veu–. He <strong>de</strong> fer alguna cosa d’immediat,<br />
sinó l’ànima d’aquest<br />
pobre home està con<strong>de</strong>mnada a<br />
cremar a l’infern. Si us p<strong>la</strong>u, sortiu<br />
i tanqueu <strong>la</strong> porta.<br />
<strong>El</strong>s fills i <strong>la</strong> vídua <strong>de</strong>l difunt van<br />
abandonar <strong>la</strong> cambra, van tancar<br />
<strong>la</strong> porta al seu darrere, tal<br />
com els havia indicat<br />
“A l’acte es<br />
va sentir un fort<br />
terrabastall a l’interior,<br />
seguit d’uns esgarips<br />
i uns gemecs esgarrifosos,<br />
i per sota <strong>la</strong><br />
porta va començar a sortir<br />
una gran fumera <strong>de</strong><br />
color li<strong>la</strong> que infestà<br />
tota <strong>la</strong> casa d’una<br />
el capellà, i es van<br />
asseure al voltant<br />
<strong>de</strong> <strong>la</strong> tau<strong>la</strong><br />
<strong>de</strong> <strong>la</strong> sa<strong>la</strong>. A<br />
l’acte es va<br />
sentir un<br />
fort terrabastall<br />
a<br />
l’interior,<br />
seguit d’uns<br />
esgarips i<br />
uns gemecs<br />
esgarrifosos, i<br />
per sota <strong>la</strong> porta<br />
va començar a sortir<br />
una gran fumera <strong>de</strong><br />
color li<strong>la</strong> que infestà tota <strong>la</strong><br />
casa d’una intensa pudor <strong>de</strong> sofre.<br />
<strong>El</strong>s familiars i les veïnes, que ja<br />
havien començat a resar el rosari,<br />
es van esparverar <strong>de</strong> valent.<br />
intensa pudor <strong>de</strong><br />
sofre.”<br />
<strong>El</strong> Pru<strong>de</strong>nci sempre havia tingut <strong>la</strong><br />
sang freda i no l’espantava res. Va<br />
saltar impulsivament <strong>de</strong> <strong>la</strong> seva<br />
cadira i va entrar a <strong>la</strong> cambra,<br />
obrint <strong>la</strong> porta d’una patacada. A<br />
dins, tots els ciris i les espelmes<br />
que feien llum al difunt s’havien<br />
consumit. L’estança semb<strong>la</strong>va talment<br />
un cancell <strong>de</strong> l’infern. <strong>El</strong><br />
taüt estava encès i arreu s’alçaven<br />
llengües <strong>de</strong> foc, rojes i b<strong>la</strong>ves, que<br />
s’en<strong>la</strong>iraven fins a llepar les bigues<br />
<strong>de</strong>l sostre. La pudor <strong>de</strong> sofre<br />
era insuportable. <strong>El</strong> difunt ja no<br />
era dins <strong>la</strong> caixa. A sobre el llit, el<br />
matalàs i els llençols també cremaven.<br />
<strong>El</strong> Pru<strong>de</strong>nci va córrer a<br />
obrir <strong>la</strong> finestra i, d’una revo<strong>la</strong>da,<br />
va agafar els llençols encesos i el<br />
matalàs i els va llençar finestra<br />
avall. Després <strong>de</strong> respirar una<br />
mica d’aire fresc, va fer <strong>la</strong> mateixa<br />
via amb el taüt. Quan va tornar a<br />
entrar a <strong>la</strong> sa<strong>la</strong>, els parents i els<br />
veïns estaven esfereïts.<br />
De seguida que <strong>la</strong> fumera hagué<br />
sortit per <strong>la</strong> finestra i <strong>la</strong> pudor <strong>de</strong><br />
sofre es va anar esvaint, va tornar<br />
a entrar a <strong>la</strong> cambra i va veure el<br />
capellà estès a terra, inconscient,<br />
al peu <strong>de</strong>l llit. Però el cos <strong>de</strong>l seu<br />
pare no el va trobar enlloc. Amb<br />
l’ajuda <strong>de</strong>ls seus germans van<br />
trasl<strong>la</strong>dar el capellà a fora, perquè<br />
li toqués l’aire, i el van fer <strong>de</strong>spertar<br />
donant-li cops amb el palmell<br />
<strong>de</strong> <strong>la</strong> mà a les galtes i abocant-li<br />
aigua freda amb una galleda.<br />
Tenia <strong>la</strong> cara pal·lida i els ulls tan<br />
botits que semb<strong>la</strong>va que havien<br />
<strong>de</strong> sortir-li <strong>de</strong>l cap. Quan els va<br />
obrir, estava ben astorat:<br />
–Quan li he posat <strong>la</strong> mà al front<br />
per fer-li el senyal <strong>de</strong> <strong>la</strong> creu, –els<br />
va explicar, amb <strong>la</strong> veu tremolosa,<br />
quan s’hagué refet una mica– el<br />
dimoni ha aparegut a <strong>la</strong> cambra i<br />
se l’ha emportat. Mai no havia<br />
vist una bèstia tan esgarrifosa!<br />
Al cap d’uns segons, mossèn Gregori<br />
ja semb<strong>la</strong>va tenir el cap més<br />
c<strong>la</strong>r. Agafant-se en els braços <strong>de</strong>l<br />
Pru<strong>de</strong>nci, és va posar <strong>de</strong>mpeus:<br />
–Ara ja no hi ha res a fer –va <strong>la</strong>mentar-se,<br />
amb un posat seriós i<br />
<strong>la</strong> mirada compungida–. Però, si<br />
no voleu que us passi el mateix<br />
que a ell, valdrà més que feu cas<br />
<strong>de</strong> tot el que us diré... Aneu a buscar<br />
el buscall d’alzina més bo que<br />
tingueu al llenyer i pugeu-lo a l’habitació.<br />
Per anar bé, hauria <strong>de</strong><br />
fer el mateix pes que el difunt.<br />
Quan tingueu un altre taüt,<br />
poseu-lo a dins i tanqueu-lo. C<strong>la</strong>veu<br />
<strong>la</strong> tapa amb puntes i tatxons<br />
perquè ningú no <strong>la</strong> pugui obrir.<br />
Ara, tu, Pru<strong>de</strong>nci, vine amb mi cap<br />
a <strong>la</strong> sagristia que t’explicaré tots<br />
els rituals <strong>de</strong> <strong>la</strong> missa i hauràs d’aprendre<br />
i ensenyar a tots els familiars<br />
les oracions que haurem <strong>de</strong>
LOBANYU25-60 16/3/07 20:14 Página 33<br />
dir a <strong>la</strong> cerimònia <strong>de</strong> les exèquies.<br />
Porta diners, que <strong>de</strong>mà mateix<br />
haurem <strong>de</strong> començar a dir misses<br />
per <strong>la</strong> vostra família i encomanarvos<br />
a <strong>la</strong> protecció <strong>de</strong>ls sants perquè<br />
el dimoni no torni a posar<br />
mai més els peus en aquesta casa.<br />
<strong>El</strong> Pru<strong>de</strong>nci, <strong>de</strong> primer, vacil·là,<br />
consternat i ac<strong>la</strong>parat com estava,<br />
però no trigà gaire a conformar-se<br />
i acceptar resignadament<br />
l’infortuni que havia caigut damunt<br />
<strong>la</strong> seva família com una terrible<br />
maledicció –tot i que ell, encara<br />
ara, es resistia a<br />
creure-s’ho–. Després <strong>de</strong> rumiars’ho<br />
un instant, <strong>de</strong>cidí que en<br />
aquell moment el més assenyat<br />
seria seguir amb serenitat totes<br />
les indicacions <strong>de</strong> mossèn Gregori.<br />
Més endavant ja miraria d’assabentar-se<br />
si, com ell s’ensumava,<br />
aquell capellà els havia aixecat <strong>la</strong><br />
camisa a tots plegats.<br />
Mentrestant, a una hora <strong>de</strong> camí<br />
muntanya amunt, el Berac es maleïa<br />
els ossos. Ja feia estona que<br />
s’havia endinsat en el bosc menant<br />
darrere seu a <strong>la</strong> Guerxa, una<br />
mu<strong>la</strong> ronyosa i escardalenca, que<br />
portava el cadàver <strong>de</strong>l Teodor barrejat<br />
amb fem a dins d’un <strong>de</strong>ls<br />
dos costals que penjaven a cada<br />
costat <strong>de</strong>l bast. Un altre camí s’havia<br />
<strong>de</strong>ixat engalipar per les<br />
males arts d’aquell capellà. I tot<br />
plegat n’havia tret quatre miserables<br />
mone<strong>de</strong>s que mossèn Gregori<br />
li havia posat a <strong>la</strong> butxaca tot advertint-li<br />
que, si mai algú s’assabentava<br />
<strong>de</strong>l què havien ordit, tots<br />
dos es podririen a <strong>la</strong> presó. Això<br />
era el que el feia sortir <strong>de</strong> polleguera,<br />
que l’impliqués com a part<br />
pensant en aquel<strong>la</strong> ensarronada<br />
quan en realitat ell era una víctima<br />
més <strong>de</strong>ls artificis i enganyifes<br />
que aquell capel<strong>la</strong>not s’empescava<br />
sempre que anava fluix d’armil<strong>la</strong>,<br />
o quan volia fer <strong>de</strong>spertar el<br />
fervor catòlic entre els que no havien<br />
posat mai un peu a l’església.<br />
Aquel<strong>la</strong> farsa, com totes les altres,<br />
l’havia ingeniat mossèn Gregori<br />
tot sol i ell s’hi havia embolicat<br />
perquè no li quedava cap més alternativa.<br />
Feia molt temps que li<br />
<strong>de</strong>via un favor molt gros i no es<br />
podia negar a res <strong>de</strong>l què li <strong>de</strong>manés.<br />
Però aquesta vegada s’havia<br />
passat <strong>de</strong> rosca. Això que havien<br />
fet era una salvatjada <strong>de</strong> les més<br />
grosses. Tanmateix, ara ja era<br />
massa tard per <strong>la</strong>mentar-se. <strong>El</strong><br />
mal ja estava fet i s’havia <strong>de</strong> rematar<br />
<strong>la</strong> feina. Però a partir d’ara<br />
no estava disposat a acceptar<br />
cap més encàrrec d’aquesta<br />
mena.<br />
Mentre s’enfi<strong>la</strong>va<br />
costa amunt van<br />
irrompre en el<br />
seu pensament<br />
les imatges <strong>de</strong><br />
<strong>la</strong> nit que va<br />
fer coneixença<br />
amb mossèn<br />
Gregori. A ell,<br />
<strong>la</strong> sort sempre<br />
li havia girat<br />
l’esquena. Tota <strong>la</strong><br />
vida havia sigut un<br />
pobre miserable, però<br />
<strong>la</strong> culpa no era <strong>de</strong>l tot<br />
seva. Des <strong>de</strong>l dia que va arribar<br />
al món, en una casa on no hi<br />
havia res més que gana i rancúnia,<br />
es va haver d’espavi<strong>la</strong>r <strong>de</strong> <strong>la</strong><br />
manera que va po<strong>de</strong>r per sortir <strong>de</strong><br />
<strong>la</strong> misèria. Per tal <strong>de</strong> po<strong>de</strong>r subsistir,<br />
més d’una vegada havia hagut<br />
d’entrar a robar a les cases. En<br />
això era fi, àgil i silenciós com<br />
una fura. No l’havia enxampat<br />
mai ningú fins aquel<strong>la</strong> nit que se<br />
“Per tal <strong>de</strong><br />
po<strong>de</strong>r subsistir,<br />
més d’una vegada<br />
havia hagut<br />
d’entrar a robar a les<br />
cases. En això<br />
era fi, àgil i silenciós<br />
com una fura”<br />
<strong>El</strong> buscall <strong>de</strong>l dimon L’ESPUNYOLA<br />
li va acudir <strong>de</strong> ficar-se a <strong>la</strong> sagristia.<br />
Estava completament escurat<br />
i s’emportaria el que fos. Si no<br />
trobava cap moneda al caixó <strong>de</strong><br />
les almoines, agafaria els calzes,<br />
les p<strong>la</strong>tes i els canelobres. Tot el<br />
que tingués una mica <strong>de</strong> valor.<br />
Va entrar pel campanar. En aquell<br />
temps ell encara anava lleuger i,<br />
amb l’ajuda d’una corda i un<br />
ganxo, grimpava per les parets<br />
com un gat. La porta <strong>de</strong> <strong>la</strong> sagristia<br />
es va obrir amb un grinyol i ell<br />
s’hi va esmunyir cautelosament,<br />
amb molta precaució. Va ficar tot<br />
el que era <strong>de</strong> metall dins un sac<br />
(<strong>de</strong> moneda, el mossèn no n’hi<br />
havia <strong>de</strong>ixat ni una), se’l va lligar<br />
a l’esquena i es va tornar a <strong>de</strong>spenjar<br />
amb <strong>la</strong> corda per <strong>la</strong><br />
paret <strong>de</strong>l campanar. En<br />
tocar <strong>de</strong> peus a terra,<br />
va notar que algú<br />
li posava una mà<br />
a l’espatl<strong>la</strong>. Era<br />
mossèn Gregori:<br />
–Torna’m això<br />
–el va exhortar–<br />
que no<br />
és pas teu. Te<br />
n’hauries <strong>de</strong><br />
donar vergonya<br />
d’entrar a robar<br />
a <strong>la</strong> casa <strong>de</strong>l Senyor!<br />
Si vas curt <strong>de</strong> diners,<br />
jo te’n puc <strong>de</strong>ixar<br />
sempre que vulguis. Ja me’ls<br />
tornaràs.<br />
Aquest oferiment el va <strong>de</strong>ixar<br />
perplex. Abans que fos capaç <strong>de</strong><br />
reaccionar, mossèn Gregori li va<br />
posar una bossa plena <strong>de</strong> mone<strong>de</strong>s<br />
a <strong>la</strong> butxaca <strong>de</strong>l gec.<br />
–Accepta-ho com un favor que et<br />
faig, si no em pots tornar els diners,<br />
ja m’ho tornaràs amb feina.<br />
Cada diumenge, quan s’acabi <strong>la</strong><br />
missa, vine’m a veure a <strong>la</strong> sagristia<br />
i te’n proposaré alguna. No<br />
pateixis, que no et faré suar gaire.<br />
Aquell havia sigut l’inici d’una<br />
l<strong>la</strong>rga i arterosa re<strong>la</strong>ció <strong>de</strong> complicitat.<br />
<strong>El</strong> d’avui, però, seria el<br />
darrer encàrrec que compliria. <strong>El</strong><br />
<strong>de</strong>svari <strong>de</strong> mossèn Gregori havia<br />
arribat massa lluny.<br />
En arribar al capdamunt d’un tossal,<br />
va agafar un pic i una pa<strong>la</strong><br />
que portava lligats al bast i va començar<br />
a cavar. Va colgar el cadàver<br />
<strong>de</strong>l vell Teodor barrejat amb el<br />
fem, perquè avancés <strong>de</strong> podrir-se,<br />
i va tapar <strong>la</strong> terra remoguda amb<br />
brossa seca. Quan va emprendre el<br />
camí <strong>de</strong> tornada ja començava a<br />
c<strong>la</strong>rejar.<br />
Al cap d’un temps, en aquell mateix<br />
indret hi va néixer una alzinera<br />
que en molt pocs anys va<br />
créixer <strong>de</strong> forma prodigiosa, amb<br />
una ufanor extraordinària, com si<br />
<strong>la</strong> fes vegetar una força sobrenatural,<br />
i es va fer tan immensa que<br />
set homes, amb els braços estirats,<br />
no eren capaços d’abraçar-ne <strong>la</strong><br />
soca.■<br />
Joan Graell i Piqué<br />
Estiu 2007 33
LOBANYU25-60 16/3/07 20:14 Página 34<br />
34<br />
Així, un dia, mossèn Cinto (Jacint<br />
Bonastre) va arribar al<br />
poble, a peu. Era <strong>la</strong> seua primera<br />
parròquia, ja que acabava <strong>de</strong><br />
sortir <strong>de</strong>l seminari. Era fill<br />
d’una casa molt pobra —cal<br />
Bonet— <strong>de</strong>l poble <strong>de</strong> Buseu, a <strong>la</strong><br />
vora <strong>de</strong> Baén, i a més era el més<br />
petit <strong>de</strong> quatre germans. En<br />
aquells temps, les famílies molt<br />
pobres podien fer estudiar els<br />
fills per a capellà sense pagar ni<br />
un duro. Sovint, com en el cas<br />
<strong>de</strong> <strong>la</strong> família <strong>de</strong> mossèn Cinto,<br />
era l’única sortida que tenien<br />
per a po<strong>de</strong>r sub-<br />
sistir.<br />
Quan va arribar<br />
a Tornafort,<br />
mossèn Cinto es<br />
va allotjar a <strong>la</strong><br />
casa <strong>de</strong> l’alcal<strong>de</strong><br />
fins que es resolgués<br />
on s’estaria<strong>de</strong>finitivament.<br />
<strong>El</strong> diumenge següent ja<br />
havia <strong>de</strong> dir <strong>la</strong> primera missa al<br />
poble, que també seria <strong>la</strong> primera<br />
<strong>de</strong> <strong>la</strong> seua carrera. Només<br />
diria missa els diumenges i festius,<br />
i no tots, perquè també<br />
havia <strong>de</strong> servir els pobles <strong>de</strong><br />
Malmercat i Poiforniu, atès que<br />
Estiu 2007<br />
XÀLDIGUES <strong>Lo</strong> rector <strong>de</strong> Tornafort<br />
Rondalles <strong>de</strong> <strong>la</strong> nostra terra<br />
<strong>Lo</strong> rector <strong>de</strong> Tornafort<br />
A Tornafort no hi havia hagut mai rector i els veïns <strong>de</strong>l poble, tots molt <strong>de</strong>vots, havien d’anar a missa a<br />
Sort. L’alcal<strong>de</strong>, lo Sr. Rossendo Aguiló, va fer algunes diligències i, finalment, va aconseguir que el bisbat<br />
fes venir un mossèn al poble.<br />
Rel<strong>la</strong>t Relogipse<br />
“Raó tenia <strong>la</strong> dita que<br />
feia: “Buseu, Useu, Breca i<br />
Enseu, quatre pobles<br />
<strong>de</strong> <strong>la</strong> ma<strong>la</strong> reïra <strong>de</strong> Déu”.<br />
Mai una veritat<br />
tan rasa i c<strong>la</strong>ra!”<br />
no hi havia prou capel<strong>la</strong>ns per a<br />
tots els pobles.<br />
Encara que fos molt pobre, a<br />
mossèn Cinto <strong>la</strong> bondat el feia<br />
ric: era molt bona persona;<br />
tot ho donava al altres,<br />
sobretot als més pobres.<br />
No volia res per a ell.<br />
Tanmateix, enfront d’aquestes<br />
grans virtuts, cal<br />
dir també que era una<br />
mica carallot, més aviat<br />
<strong>de</strong>ixadot i força oblidadís.<br />
Al seu poble, en aquells temps,<br />
només hi havia misèria i tothom<br />
guil<strong>la</strong>va cap a d’altres llocs on<br />
era més fàcil guanyar-se <strong>la</strong><br />
vida. Raó tenia <strong>la</strong> dita que feia:<br />
“Buseu, Useu, Breca i Enseu,<br />
quatre pobles <strong>de</strong> <strong>la</strong> ma<strong>la</strong> reïra<br />
<strong>de</strong> Déu”. Mai una veritat tan<br />
rasa i c<strong>la</strong>ra!<br />
<strong>El</strong> dia que mossèn Cinto va dir<br />
<strong>la</strong> primera missa es va aixecar<br />
un gran rebombori pel poble:<br />
havia vingut molta gent <strong>de</strong>ls<br />
voltants i a l’església no s’hi<br />
cabia.<br />
Però lo dimoni,<br />
que no para mai,<br />
tenia que espatl<strong>la</strong>r<br />
<strong>la</strong> festa fentne<br />
una <strong>de</strong> les<br />
seues. La cosa va<br />
anar així:<br />
A <strong>la</strong> canal<strong>la</strong> <strong>de</strong>l<br />
poble, engrescats<br />
pel Manel,<br />
un xicot ja gran <strong>de</strong> vint-i-dos<br />
anys —tot un ximplet capaç <strong>de</strong><br />
fer-ne <strong>de</strong> totes— no se’ls hi va<br />
ocórrer una altra cosa que empastifar<br />
el passamans <strong>de</strong>l pupitre<br />
<strong>de</strong> l’església amb patana<strong>de</strong>s<br />
fresques <strong>de</strong> vaca.<br />
Va començar <strong>la</strong> missa, encara<br />
que més aviat podríem dir que<br />
era mitja missa, puix que lo<br />
mossèn no se’n recordava <strong>de</strong><br />
moltes paraules i sempre es <strong>de</strong>ixava<br />
algun tros <strong>de</strong>l ritual. Assegu<strong>de</strong>s<br />
al primer banc hi havia <strong>la</strong><br />
mare <strong>de</strong>l mossèn, <strong>la</strong> dona <strong>de</strong><br />
l’alcal<strong>de</strong> i les quatre beates <strong>de</strong>l<br />
poble. La mare<br />
d e<br />
moss<br />
è n<br />
Cinto<br />
estava<br />
bocabadada,<br />
li queia<br />
<strong>la</strong> bava <strong>de</strong><br />
veure el<br />
seu fill dir <strong>la</strong><br />
primera<br />
missa.<br />
A l’hora <strong>de</strong>l<br />
sermó, lo capellà<br />
va pujar al pupitre,<br />
va posar les<br />
mans sobre el<br />
passamans i va<br />
dir:<br />
—Estimats<br />
germans,<br />
Sant Agustí<br />
va dir...<br />
—i aturà<br />
en sec el<br />
seu discurs<br />
en notar que<br />
tenia les mans<br />
empastifa<strong>de</strong>s,<br />
però tot seguit<br />
el reprengué,<br />
repetint:<br />
—Estimats<br />
germans,<br />
S a n t<br />
Agustí va dir... —i es tornà a<br />
aturar en arribar-li una ferum<br />
<strong>de</strong>sagradable, però ben coneguda,<br />
al nas.<br />
En aquell moment, <strong>la</strong> seua mare,<br />
tota neguitosa, no es va po<strong>de</strong>r<br />
estar <strong>de</strong> preguntar-li:<br />
Rel<strong>la</strong>t Relogipse
Rel<strong>la</strong>t Relogipse<br />
LOBANYU25-60 16/3/07 20:14 Página 35<br />
—Ai fillet meu, què va dir Sant<br />
Agustí?<br />
—Merda va dir! —engegà el capellà<br />
tot ataba<strong>la</strong>t en adonar-se<br />
que tenia les mans ben empastifa<strong>de</strong>s<br />
<strong>de</strong> fem.<br />
I així acabà aquel<strong>la</strong> missa tan<br />
singu<strong>la</strong>r.<br />
Aquesta primeracarallotada<br />
<strong>de</strong>l rector<br />
<strong>de</strong> Tornafort es<br />
va oblidar<br />
aviat, ja que<br />
mossèn Cinto<br />
es feia estimar<br />
per tothom<br />
malgrat que tot sovint en tornava<br />
a fer alguna <strong>de</strong> les seues. Vet<br />
aquí una altra que també va ser<br />
sonada:<br />
“—Suposo que ja sabeu<br />
perquè us hai cridat. Per<br />
si algú no ho sap,<br />
és per les vistes<br />
que mos ofereix,<br />
sobretot ara a l’istiu, lo<br />
pobre mossèn Cinto”<br />
Ja em dit abans que aquest<br />
pobre home no tenia ni un ral<br />
perquè tot ho donava als pobres.<br />
Anava tan curt d’armil<strong>la</strong><br />
que no li arribaven ni per a<br />
comprar-se uns pantalons. Tanmateix<br />
semb<strong>la</strong> que, fet i fet, s’hi<br />
trobava prou bé sense, perquè<br />
així se li airejaven les vergonyes.<br />
Com que era tan <strong>de</strong>spreocupat,<br />
quan s’as-<br />
seia, sense<br />
adonar-se’n,<br />
s’arremangava<br />
<strong>la</strong> sotana —sobretot<br />
si feia<br />
calor— i l<strong>la</strong>vors,<br />
com que<br />
tampoc no portava<br />
roba interior,<br />
ensenyava<br />
lo moixonet a<br />
tota <strong>la</strong> concurrència.Arriba<strong>de</strong>s<br />
les coses en aquest estat,<br />
l’alcal<strong>de</strong> va haver <strong>de</strong> prendre<br />
una <strong>de</strong>cisió.<br />
L’agutzil va fer una crida pel<br />
poble i també va anar als altres<br />
pobles on lo mossèn anava a dir<br />
missa. Va convocar tots els feligresos<br />
a una reunió per tractar<br />
l’assumpte <strong>de</strong> mossèn Cinto. A<br />
<strong>la</strong> cita hi van acudir tots els<br />
caps <strong>de</strong> casa, als quals l’alcal<strong>de</strong><br />
digué:<br />
“Com que era tan <strong>de</strong>spreocupat,<br />
quan s’asseia,<br />
sense adonar-se’n,<br />
s’arremangava <strong>la</strong> sotana<br />
—sobretot si feia calor— i<br />
l<strong>la</strong>vors, com que tampoc<br />
no portava roba interior,<br />
ensenyava lo moixonet a<br />
tota <strong>la</strong> concurrència.”<br />
—Suposo que ja sabeu perquè us<br />
hai cridat. Per si algú no ho<br />
sap, és per les vistes que mos<br />
ofereix, sobretot ara a l’istiu, lo<br />
pobre mossèn Cinto. Encara que<br />
ell no se n’adono és una gran<br />
vergonya per a tots natres. Hai<br />
pensat <strong>de</strong> fer una recol·lecta. Ficant-hi<br />
només dues pessetes<br />
cada família li<br />
podríem comprar<br />
uns pantalons. Jo<br />
hi poso lo primer<br />
duro.<br />
Tots hi van estar<br />
d’acord. Van recollir<br />
prou diners<br />
per comprar-li<br />
uns pantalons i lo<br />
mossèn va estar molt content.<br />
L’altre diumenge, al sermó <strong>de</strong> <strong>la</strong><br />
missa, va voler agrair als seus<br />
fi<strong>de</strong>ls l’atenció que havien tingut<br />
amb ell i va donar les gràcies<br />
a tothom.<br />
En acabar <strong>la</strong> missa, les beates<br />
xafar<strong>de</strong>res que s’asseien al primer<br />
banc li van preguntar:<br />
—Mossèn Cinto, que mos podrie<br />
ansenyar lo regalet?<br />
—És c<strong>la</strong>r que vo’l puc ansenyar,<br />
no faltarie més!<br />
L<strong>la</strong>vors baixà <strong>de</strong>l pupitre, es<br />
posà vora l’altar<br />
<strong>de</strong> cara a tothom,<br />
s’arremangà <strong>la</strong><br />
sotana i...<br />
—Oooohhhhh! —<br />
van exc<strong>la</strong>mar<br />
tots esgarrifats.<br />
Les beates van<br />
sortir corrents <strong>de</strong><br />
l’església amb les<br />
mans al cap, com<br />
si les empaitessin<br />
los dimonis. Mai<br />
no havien vist<br />
cosa igual.<br />
Què havia passat? Doncs que<br />
com que lo mossèn no tenia per<br />
costum dur pantalons, aquell<br />
matí es va oblidar <strong>de</strong> posarse’ls,<br />
i quan —distret com sempre—<br />
es va arremangar <strong>la</strong> sotana,<br />
el que va ensenyar va ser...<br />
ja us ho po<strong>de</strong>u imaginar! Quin<br />
espectacle!<br />
—Mossèn Cinto no té remei! —<br />
pensà, ben <strong>de</strong>so<strong>la</strong>t, l’alcal<strong>de</strong>,<br />
enmig d’aquell batibull.■<br />
Valentí Fernán<strong>de</strong>z Julià<br />
Tastets <strong>de</strong>l Tino XÀLDIGUES<br />
Un nou<br />
Tri-Par-Tit<br />
Tastets <strong>de</strong>l Tino<br />
Ja retorna a Catalunya<br />
aquell xou tan divertit<br />
i <strong>la</strong> tristesa ens allunya<br />
ara el nou Tri-Par-Tit.<br />
Del Senyor José Montil<strong>la</strong><br />
poca cosa ens cal dir.<br />
Ja ha passat <strong>la</strong> “puntil<strong>la</strong>”<br />
a alguns dirigents d’ahir.<br />
Això sí, és exigent<br />
i a tothom ha fet formar.<br />
<strong>El</strong>l vol ser presi<strong>de</strong>nt,<br />
ja ho va <strong>de</strong>ixar ben c<strong>la</strong>r.<br />
<strong>El</strong> senyor Saura, je, je,<br />
entra amb molta simpatia,<br />
té ganes <strong>de</strong> fer-ho bé<br />
trebal<strong>la</strong>nt amb alegria.<br />
Ara haurem <strong>de</strong> comprovar<br />
si ell ho farà millor<br />
i si podrà dominar<br />
<strong>la</strong> tasca a Interior.<br />
Aquest canvi ja disgusta<br />
a <strong>la</strong> pobra Montserrat<br />
doncs <strong>la</strong> noia no és <strong>de</strong> fusta<br />
i així ho ha <strong>de</strong>c<strong>la</strong>rat.<br />
—En Saura a Interior?<br />
Això no em semb<strong>la</strong> gens bé.<br />
Jo ho feia amb <strong>la</strong> mà al cor<br />
i no sé si ho pairé!<br />
Ara, ja farà Justícia<br />
i haurà <strong>de</strong> <strong>de</strong>mostrar<br />
que jutjarà amb perícia<br />
el que es pugui presentar.<br />
Com que és trebal<strong>la</strong>dora<br />
ja es veurà com ha rebut<br />
l’encàrrec d’última hora.<br />
Però això és molt pelut!<br />
La resta <strong>de</strong> Consellers<br />
a una banda he <strong>de</strong> <strong>de</strong>ixar,<br />
així me’n queda un només<br />
<strong>de</strong>l qual si en vull par<strong>la</strong>r.<br />
Parlo <strong>de</strong>l Senyor Carod,<br />
més és Carot que Rovira,<br />
es tracta d’un homenot<br />
que ens ha portat a <strong>la</strong> Fira.<br />
Amb les ànsies <strong>de</strong> po<strong>de</strong>r<br />
per <strong>la</strong> butaca agafar<br />
<strong>de</strong>sprés <strong>de</strong>l gran mul<strong>la</strong><strong>de</strong>r<br />
molt <strong>de</strong> pressa sap canviar.<br />
Com que tres fan majoria,<br />
l’Artur Mas faran bal<strong>la</strong>r.<br />
Han tret <strong>de</strong> <strong>la</strong> loteria<br />
i ja els veiem exultar.<br />
No ho volen pas amagar:<br />
ben satisfets i somrients<br />
i amples po<strong>de</strong>n governar.<br />
Que amarg pels convergents!<br />
Al Mas <strong>de</strong> res li ha servit<br />
tenir <strong>de</strong> vots majoria<br />
i oposició, molt ferit,<br />
ara els farà cada dia.<br />
Recor<strong>de</strong>u el Carod<br />
sempre tan in<strong>de</strong>pen<strong>de</strong>ntista?<br />
<strong>El</strong>l, republicà com pocs,<br />
ha resultat ser un artista!<br />
És que s’ha <strong>de</strong>cantat<br />
cap on llueix més el Sol.<br />
Als seus votants ha enganyat,<br />
s’ha portat com un mussol.<br />
Ara <strong>la</strong> qüestió és manar<br />
i tenir poques manies.<br />
Com sigui s’ha <strong>de</strong> manegar<br />
i al carall autonomies!<br />
Doncs ara molts cata<strong>la</strong>ns<br />
ja tindrem el merescut:<br />
hem reincidit, com abans,<br />
tot votant per l’Estatut.<br />
Ens caldrà molta paciència<br />
per veure els governants<br />
amb tota l’eficiència<br />
al servei <strong>de</strong>ls cata<strong>la</strong>ns!<br />
■Celestí Villel<strong>la</strong><br />
Estiu 2007 35<br />
Ol<strong>la</strong>p
LOBANYU25-60 16/3/07 20:14 Página 36<br />
36<br />
La poca pob<strong>la</strong>ció humana actual<br />
i <strong>la</strong> dificultat d’accés, juntament<br />
amb el tancament <strong>de</strong> moltes pistes<br />
al trànsit, han fet que el<br />
massís <strong>de</strong>l Boumort es trobi<br />
entre els més ben conservats <strong>de</strong>l<br />
País, tret <strong>de</strong> les zones arrasa<strong>de</strong>s<br />
pels incendis. <strong>El</strong> 1978 es cremaren<br />
els boscos <strong>de</strong> <strong>la</strong> so<strong>la</strong>na <strong>de</strong> <strong>la</strong><br />
serra <strong>de</strong>l Boumort i <strong>de</strong> part <strong>de</strong><br />
l’obaga <strong>de</strong> <strong>la</strong> serra <strong>de</strong> Carreu, i<br />
el 1980 el foc <strong>de</strong>vastà l’àrea <strong>de</strong><br />
Pentina-Cuberes.<br />
D’Organyà a <strong>la</strong> Creu <strong>de</strong> Ferri<br />
Sortim d’Organyà per <strong>la</strong> carretera<br />
<strong>de</strong> Cabó i <strong>de</strong> seguida trenquem<br />
cap a Montanisell, on<br />
arribem <strong>de</strong>sprés d’onze quilòmetres<br />
i mig d’asfalt.<br />
A partir d’aquí <strong>la</strong> carretera ja és<br />
<strong>de</strong> terra, però està en molt bon<br />
estat. Després <strong>de</strong> passar una col<strong>la</strong>da<br />
(Km 14,7) i fer un curt<br />
PASSEJADES <strong>El</strong> Cap <strong>de</strong>l Boumort<br />
<strong>El</strong> Cap <strong>de</strong>l Boumort<br />
Avui us portarem al punt culminant <strong>de</strong> <strong>la</strong> vall <strong>de</strong> Cabó, el Cap <strong>de</strong>l Boumort (2076 m), per <strong>la</strong> ruta més fàcil.<br />
Una combinació <strong>de</strong> passejada en tot terreny i una curta ascensió a peu, que ens durà al cor <strong>de</strong> <strong>la</strong> primera<br />
Reserva Nacional <strong>de</strong> Caça que creà <strong>la</strong> Generalitat <strong>de</strong> Catalunya (1991) on amb sort gaudireu <strong>de</strong> <strong>la</strong><br />
contemp<strong>la</strong>ció d’animals difícils <strong>de</strong> veure en altres indrets. Cérvols, guineus, àligues, voltors, porcs fers,<br />
cabirols, galls fers, i fins i tot trencalossos són els magnífics protagonistes <strong>de</strong> <strong>la</strong> vida salvatge en aquests<br />
aïl<strong>la</strong>ts i tranquils paratges.<br />
Estiu 2007<br />
Les passeja<strong>de</strong>s <strong>de</strong>l Puy i lo Piano<br />
<strong>de</strong>scens amb revolts molt tancats,<br />
<strong>de</strong>ixem a l’esquerra <strong>la</strong> pista<br />
que porta a Sallent (Km 17,6).<br />
Al quilòmetre 18 <strong>de</strong>ixem una<br />
pista a <strong>la</strong> dreta, i poc <strong>de</strong>sprés,<br />
en suau pujada, arribem a <strong>la</strong><br />
Col<strong>la</strong>da <strong>de</strong> <strong>la</strong> Creu <strong>de</strong> Ferri (Km<br />
18’6). Val <strong>la</strong> pena fer una parada<br />
i admirar <strong>la</strong> vista. Al davant,<br />
en <strong>la</strong> direcció <strong>de</strong> <strong>la</strong> marxa veiem<br />
el nostre objectiu, el Boumort,<br />
amb el Forat <strong>de</strong>ls Prats en primer<br />
terme. A <strong>la</strong> nostra esquena<br />
el Pedraforca, el Port <strong>de</strong> Comte,<br />
el Cadí....<br />
A partir d’aquest punt <strong>la</strong> pista ja<br />
no és tan bona i els vehicles que<br />
no són tot terrenys po<strong>de</strong>n començar<br />
a tenir problemes, sobretot<br />
si ha fet mal temps.<br />
De <strong>la</strong> Creu <strong>de</strong> Ferri al refugi<br />
Reprenem <strong>la</strong> marxa per <strong>la</strong> pista<br />
<strong>de</strong> <strong>la</strong> dreta— <strong>la</strong> <strong>de</strong> l’esquerra ens<br />
duria ens pocs metres a <strong>la</strong> carretera<br />
<strong>de</strong> Boixols— que ens mena<br />
al Forat <strong>de</strong>ls Prats que travessem<br />
per un petit pont <strong>de</strong> pedra<br />
(Km 20,8). Poc <strong>de</strong>sprés, km 21,3,<br />
<strong>de</strong>ixem a <strong>la</strong> dreta <strong>la</strong> pista que<br />
porta als Prats, senya<strong>la</strong>da amb<br />
un indicador. Cent metres més<br />
endavant <strong>de</strong>ixem una altra pista<br />
a <strong>la</strong> dreta, i al km 21,8 una altra<br />
a l’esquerra.<br />
Arribem a <strong>la</strong> Col<strong>la</strong>da <strong>de</strong> Llívia,<br />
on hi ha un plànol informatiu<br />
<strong>de</strong> <strong>la</strong> Reserva Nacional <strong>de</strong> Caça<br />
(Km 22,1). La pista puja per un<br />
serra<strong>de</strong>t i <strong>de</strong>sprés <strong>de</strong> <strong>de</strong>ixar un<br />
trencall a <strong>la</strong> dreta (km 22,3),<br />
s’endinsa molt aviat al vessant<br />
pal<strong>la</strong>rès entre un frondós bosc.<br />
A partir d’aquest punt no hi ha<br />
pèrdua, totes les pistes que surten<br />
<strong>de</strong> <strong>la</strong> principal, per <strong>la</strong> dreta i<br />
per l’esquerra, estan tanca<strong>de</strong>s o<br />
tenen un senyal <strong>de</strong> circu<strong>la</strong>ció<br />
prohibida. La pista avança per<br />
un f<strong>la</strong>nqueig en pujada per <strong>la</strong><br />
zona que va cremar l’esmentat<br />
incendi <strong>de</strong> 1978, i poc <strong>de</strong>sprés<br />
<strong>de</strong> tornar a entrar al bosc ens<br />
duu al petit refugi on <strong>de</strong>ixem el<br />
vehicle (Km 30,5).<br />
A partir d’aquí seguim a peu. Si<br />
hem matinat i caminem sense<br />
fer soroll gairebé segur que tindrem<br />
<strong>la</strong> recompensa <strong>de</strong> veure<br />
algun <strong>de</strong>ls animals que habiten<br />
aquesta zona. Cal que avancem<br />
doncs fent poca fressa.<br />
A peu fins al Cap <strong>de</strong>l Boumort<br />
Iniciem <strong>la</strong> caminada per una<br />
pista en <strong>de</strong>sús que surt <strong>de</strong> <strong>la</strong><br />
dreta <strong>de</strong>l refugi i està protegida<br />
per vàries pedres que impe<strong>de</strong>ixen<br />
el pas <strong>de</strong> vehicles. <strong>El</strong> bosc<br />
és esc<strong>la</strong>rissat i el camí f<strong>la</strong>nqueja<br />
a <strong>la</strong> dreta en suau i còmoda pujada.<br />
Quan semb<strong>la</strong> que el camí<br />
La Vall <strong>de</strong> Cabó <strong>de</strong>s <strong>de</strong>l p<strong>la</strong> a mig camí <strong>de</strong>l cim<br />
JRR
LOBANYU25-60 16/3/07 20:14 Página 37<br />
Croquis <strong>de</strong> l’excursió<br />
es perd (7 o 8 minuts <strong>de</strong>s que<br />
hem començat a caminar) girem a<br />
l’esquerra per buscar un collet al<br />
que arribem en un quart d’hora<br />
<strong>de</strong>s <strong>de</strong>l refugi.<br />
Davant nostre veiem un gran<br />
p<strong>la</strong>, encatifat per prat alpí, en el<br />
que hi ha algunes dolines <strong>de</strong> dimensions<br />
consi<strong>de</strong>rables, cosa<br />
que ens indica que som en una<br />
zona kàrstica.<br />
Baixem <strong>de</strong>cididament cap al p<strong>la</strong><br />
per travessar-lo tot <strong>de</strong>ixant a<br />
l’esquerra una tanca que més<br />
<strong>El</strong> Cap <strong>de</strong>l Boumort<br />
JRR<br />
JRR<br />
tard passarem. A <strong>la</strong> dreta tenim<br />
un petit cim amb vàries antenes<br />
que no té cap interès. <strong>El</strong> que és<br />
realment interessant és <strong>la</strong> vista<br />
que hi ha al final <strong>de</strong>l p<strong>la</strong>: <strong>la</strong> vall<br />
<strong>de</strong> Cabó en tot el seu esplendor,<br />
amb <strong>la</strong> borda <strong>de</strong>l Trota als nostres<br />
peus.<br />
Tornem enrera a cercar una<br />
porta, més o menys a <strong>la</strong> meitat<br />
<strong>de</strong>l p<strong>la</strong>, que ens permet superar<br />
<strong>la</strong> tanca. La porta és travessada<br />
per un rastre <strong>de</strong> pista que nosaltres<br />
agafem <strong>de</strong> pujada entre els<br />
<strong>El</strong> cap <strong>de</strong>l Boumort PASSEJADES<br />
pins. Quan sortim <strong>de</strong>l bosc el<br />
camí es perd, però ja veiem el<br />
Cap <strong>de</strong>l Boumort. Un darrer esforç<br />
ens durà a <strong>la</strong> fita <strong>de</strong>l cim.<br />
En total hem caminat poc més<br />
<strong>de</strong> mitja hora <strong>de</strong>s <strong>de</strong>l refugi.<br />
La vista és excepcional, 360<br />
graus <strong>de</strong> muntanyes ens envolten,<br />
<strong>de</strong> Montserrat al sud, a <strong>la</strong><br />
Pica d’Estats al nord; <strong>de</strong>l Puigmal<br />
a llevant, al Turbon a ponent.<br />
Quan estem sadol<strong>la</strong>ts <strong>de</strong> <strong>la</strong> bellesa<br />
salvatge que ens ro<strong>de</strong>ja,<br />
JRR<br />
iniciem el <strong>de</strong>scens f<strong>la</strong>nquejant<br />
cap a llevant (a <strong>la</strong> nostra dreta<br />
tal com hem arribat al cim) per<br />
un roquissar, i anem a buscar<br />
una valleta coberta <strong>de</strong> prats en<br />
direcció al p<strong>la</strong> on hi ha <strong>la</strong> tanca.<br />
Aquesta valleta ens mena en<br />
pocs minuts a <strong>la</strong> tanca que travessem,<br />
i pel mateix camí que a<br />
<strong>la</strong> pujada tornem al refugi on<br />
tenim el cotxe.<br />
Ja només ens queda tornar a Organyà.<br />
Ho po<strong>de</strong>m fer <strong>de</strong>sfent el<br />
camí pel que hem vingut, o seguint<br />
pista endavant i passant<br />
per <strong>la</strong> Coma d’Orient i Prat<br />
Muntaner fins arribar a Cabó i<br />
Organyà, però aquesta darrera<br />
opció <strong>la</strong> <strong>de</strong>ixem per a una altra<br />
passejada.<br />
Advertiment: Aquesta és una<br />
sortida per fer <strong>de</strong>s <strong>de</strong> primavera<br />
avançada fins a les primeres neva<strong>de</strong>s<br />
<strong>de</strong> <strong>la</strong> tardor. La neu pot<br />
impedir que s’arribi fins al refugi<br />
en cotxe, i pot fer difícil una<br />
ascensió a peu que, en bones<br />
condicions, és un passeig sense<br />
dificultat. ■<br />
Jordi Puy, Adrià Ramon,<br />
Josep Ramon<br />
Cartografia:Alt Urgell 1:50.000 Institut<br />
Cartogràfic <strong>de</strong> Catalunya<br />
Estiu 2007 37
LOBANYU25-60 16/3/07 20:14 Página 38<br />
38<br />
L’agricultura era<br />
Estiu 2007<br />
R<br />
L<br />
L<br />
A
LOBANYU25-60 16/3/07 20:14 Página 39<br />
Marques <strong>de</strong> canal: qui s’anima a<br />
estudiar-les?<br />
A molts ens són conegu<strong>de</strong>s les obres <strong>de</strong> Salvador Vi<strong>la</strong>rrasa, <strong>de</strong> l’any 1934, sobre les “marques <strong>de</strong> bestiar”.<br />
Hi <strong>de</strong>scriu les “marques <strong>de</strong> pega”, fetes amb pega bullent i oli, greix o llet d’ovel<strong>la</strong>, que s’apliquen a<br />
l’anca o esquena <strong>de</strong> les ovelles; i també els “senyals d’orel<strong>la</strong>”, talls o forats a les orelles que també<br />
permeten diferenciar els animals segons propietaris. Encara avui es fan servir (tot i que sovint, ara s’usa<br />
pintura en lloc <strong>de</strong> pega).<br />
A part <strong>de</strong>l seu interès etnogràfic,<br />
podríem veure aquestes marques<br />
com una mostra <strong>de</strong> llenguatge alfabètic<br />
o no, pot-<br />
ser senzill, però<br />
no per això sense<br />
interès.<br />
Si en lloc d’ovelles<br />
posem cor<strong>de</strong>rs1,<br />
i si en lloc<br />
d’animals vius,<br />
posem canals,<br />
tindrem un nou<br />
camp d’estudi.<br />
Les marques <strong>de</strong> canals.<br />
Les marques <strong>de</strong> canal<br />
Les marques <strong>de</strong> canal són marques<br />
<strong>de</strong> factura molt senzil<strong>la</strong>, signes <strong>de</strong><br />
ratl<strong>la</strong> fets suaument a punta <strong>de</strong><br />
ganivet sobre <strong>la</strong> carn <strong>de</strong> les canals,<br />
a l’escorxador. Normalment<br />
en canals <strong>de</strong> cor<strong>de</strong>r, però també<br />
(tot i que no amb tanta freqüència)<br />
en ve<strong>de</strong>lls. Si hi ha combinacions,<br />
són també molt senzilles.<br />
Quasi sempre estan fetes sobre un<br />
“A part <strong>de</strong>l seu interès<br />
etnogràfic, podríem veure<br />
aquestes marques com<br />
una mostra <strong>de</strong> llenguatge<br />
alfabètic o no, potser<br />
senzill, però no per això<br />
sense interès”<br />
OFICIS Marques <strong>de</strong> canal: qui s’anima a estudiar-les?<br />
<strong>la</strong>teral <strong>de</strong>l pit, al<br />
brot, tot i que <strong>de</strong><br />
vega<strong>de</strong>s també es<br />
fan en el plec <strong>de</strong><br />
<strong>la</strong> cuixa o en una<br />
pota; sempre en<br />
llocs fàcilment<br />
observables.<br />
Es po<strong>de</strong>n llegir<br />
molt fàcilment, i així, <strong>la</strong> tria <strong>de</strong> les<br />
canals no es fa gens difícil.<br />
Us n’oferim,<br />
doncs, un petit<br />
recull. Una petita<br />
col·lecció <strong>de</strong> material<br />
que potser<br />
servirà per a una<br />
feina que potser<br />
algun dia es<br />
farà? Les imatges<br />
pretenen ser gràficament<br />
fi<strong>de</strong>ls<br />
als originals observats en les canals.<br />
Un darrer advertiment: su-<br />
posem que el lector sabrà entendre<br />
que per discreció bàsica no<br />
esmentem el nom a qui corresponen.<br />
És curiós notar que algunes vega<strong>de</strong>s,<br />
el senyal <strong>de</strong>ls cor<strong>de</strong>rs és diferent<br />
<strong>de</strong>l <strong>de</strong>l ve<strong>de</strong>ll, tot i ser <strong>de</strong>l<br />
mateix rama<strong>de</strong>r.<br />
Llur interpretació<br />
Allò que diu Vio<strong>la</strong>nt i Simorra, el<br />
1938, que (i copiem, textualment):<br />
“en moltes marques <strong>de</strong><br />
“Animem algun estudiós a<br />
aprofundir en el seu recull<br />
i estudi. Són, al capdavall,<br />
una mostra més <strong>de</strong> cultura<br />
rama<strong>de</strong>ra”<br />
propietat <strong>de</strong>ls<br />
rama<strong>de</strong>rs <strong>de</strong>l Pirineu<br />
hi podríem<br />
en<strong>de</strong>vinar o interpretar<br />
alguns<br />
signes o caràcters<br />
d’escriptura<br />
molt primitiva”.<br />
Seria bonic, en el<br />
cas <strong>de</strong> les marques <strong>de</strong> canals...<br />
Però no és cert.<br />
Algunes d’aquestes marques indiquen<br />
<strong>la</strong> primera lletra <strong>de</strong>l nom (P)<br />
o <strong>de</strong>l renom o malnom <strong>de</strong>l propietari<br />
(A) o carnisser (M), que no té<br />
perquè ser el mateix; d’altres, és<br />
el nom <strong>de</strong> <strong>la</strong> casa. I d’altres, no hi<br />
ha cap re<strong>la</strong>ció (∆, Z, H).<br />
En algunes, no hi voldríem pas<br />
trobar una rel històrica o fer-hi<br />
interpretacions rares –no ens diguéssiu<br />
pas que patim una “folle<br />
du logis”!-, però no <strong>de</strong>ixen <strong>de</strong> ser<br />
curioses, per l’enigmàtic <strong>de</strong> llur<br />
disseny (||, §, ?). Són les més<br />
conspícues <strong>de</strong> totes.<br />
De fet, em consta que algunes<br />
han estat una manera <strong>de</strong> fer personal<br />
d’un operari d’escorxador.<br />
Bovins i ovins<br />
Com hem dit, les marques <strong>de</strong><br />
canal solen aplicar-se en cor<strong>de</strong>r,<br />
però <strong>de</strong> vega<strong>de</strong>s les trobem també<br />
en ve<strong>de</strong>ll. És el cas <strong>de</strong> les marques<br />
X i H. Cosa curiosa: <strong>de</strong> vega<strong>de</strong>s,<br />
cada mitja canal duu marques diferents,<br />
perquè va a carnissers diferents.<br />
Vaja, que n’hi ha molt, <strong>de</strong> material,<br />
per recollir i estudiar. Posem<br />
a disposició d’altri <strong>la</strong> munició api<strong>la</strong>da<br />
sobre el tema, si bé asistemàtica,<br />
i animem algun estudiós a<br />
aprofundir en el seu recull i estudi.<br />
Són, al capdavall, una mostra<br />
més <strong>de</strong> cultura rama<strong>de</strong>ra (en finalització,<br />
certament, però rama<strong>de</strong>ra,<br />
al capdavall).<br />
Estiu 2007 39
LOBANYU25-60 16/3/07 20:14 Página 40<br />
ABC<br />
40<br />
ELS FOGONS DE CAN BOIX Ronyons <strong>de</strong> xai al pebre vert<br />
PENÚLTIMES NOTÍCIES I Concurs <strong>de</strong> Gossos d’Atura a Odèn<br />
Joan Pal<strong>la</strong>rès<br />
propietari <strong>de</strong> Can Boix<br />
Ingredients per a 4 persones:<br />
- 12 ronyons <strong>de</strong> xai.<br />
- pebre verd.<br />
- suc <strong>de</strong> carn.<br />
- 12 cebetes <strong>de</strong> p<strong>la</strong>tet.<br />
- 2 tomàquets madurs.<br />
- mantega.<br />
<strong>El</strong>aboració:<br />
Peleu les cebetes i poseu-les en<br />
un recipient amb un 10% <strong>de</strong>l<br />
seu pes <strong>de</strong> mantega i sucre,<br />
una mica <strong>de</strong> sal i cobertes<br />
d’aigua. Tapeu-les amb un<br />
paper parafinat i poseu-les a<br />
coure a foc lent fins que caramel·litzin.<br />
Escal<strong>de</strong>u els tomàquets,<br />
peleu-los, traieu-ne les l<strong>la</strong>vors,<br />
talleu-los a galls, ensucreu-los<br />
i gratineu-los fins que el sucre<br />
caramel·litzi.<br />
Per a <strong>la</strong> salsa, poseu al foc<br />
en un recipient una mica <strong>de</strong><br />
suc <strong>de</strong> carn amb unes boles <strong>de</strong><br />
pebre verd fins que arranqui el<br />
bull; rectifiqueu-ho <strong>de</strong> sal, i, si<br />
us semb<strong>la</strong> massa c<strong>la</strong>r <strong>de</strong><br />
Estiu 2007<br />
<strong>El</strong>s fogons<br />
<strong>de</strong> Can<br />
Boix<br />
Ronyons <strong>de</strong> xai<br />
al pebre verd amb<br />
cebetes g<strong>la</strong>ceja<strong>de</strong>s,<br />
tomàquet<br />
confitat i amanida<br />
d’escaro<strong>la</strong><br />
- oli d’oliva.<br />
- sucre.<br />
- sal.<br />
- aigua.<br />
- escaro<strong>la</strong>.<br />
- vinagre balsàmic.<br />
consistència, ho po<strong>de</strong>u lligar<br />
amb una mica <strong>de</strong> farina <strong>de</strong><br />
b<strong>la</strong>t <strong>de</strong> moro diluïda amb<br />
aigua.<br />
En una pael<strong>la</strong> amb una mica<br />
d’oli, poseu-hi els ronyons a<br />
coure, que prèviament haureu<br />
partit per <strong>la</strong> meitat i sa<strong>la</strong>t, fins<br />
que quedin rosa<strong>de</strong>ts, sense<br />
<strong>de</strong>ixar-los coure massa.<br />
Finalment, poseu els ronyons<br />
en un p<strong>la</strong>t, amb <strong>la</strong> salsa<br />
<strong>de</strong> pebre per sobre. Al costat,<br />
repartiu-hi les cebetes, els tomàquets<br />
i un bouquet d’escaro<strong>la</strong>,<br />
amanida prèviament amb<br />
oli, sal i vinagre balsàmic.■<br />
Joan Pal<strong>la</strong>rès<br />
I Concurs <strong>de</strong> Gossos<br />
d’Atura a Odèn<br />
<strong>El</strong> diumenge 16 <strong>de</strong> juliol <strong>de</strong> l’any passat, <strong>la</strong> muntanya <strong>de</strong>l<br />
Montnou va ser l’escenari <strong>de</strong>l primer concurs <strong>de</strong> gossos<br />
d’atura <strong>de</strong>l municipi d’Odèn. La jornada va ser tot un èxit,<br />
amb una assistència molt elevada, <strong>de</strong> fins a 700 persones<br />
d’arreu <strong>de</strong> Catalunya.<br />
Aquesta és <strong>la</strong> primera vegada que<br />
s’organitza a Catalunya un concurs<br />
d’aquest tipus, amb una barreja<br />
<strong>de</strong> les proves <strong>de</strong>ls concursos<br />
que es realitzen a Catalunya i a<br />
França. Totes les ovelles eren <strong>de</strong><br />
raça muntanyesa i van actuar amb<br />
esquelles. Van participar-hi set<br />
concursants, que van rebre una samarreta<br />
i una gorra <strong>de</strong>l Centre <strong>de</strong><br />
Natura d’Odèn i 100 euros en<br />
metàl·lic.<br />
<strong>El</strong> jurat el conformaven vuit pastors<br />
<strong>de</strong>l municipi d’Odèn i entre els<br />
concursants hi havia quatre pastors<br />
<strong>de</strong>ls millors <strong>de</strong> Catalunya,<br />
entre els quals <strong>de</strong>staca en Llorenç<br />
<strong>de</strong> Castel<strong>la</strong>rnau, d’Àreu, que va resultar<br />
guanyador <strong>de</strong>l concurs amb<br />
<strong>la</strong> seva gossa “Ona”. Va obtenir 100<br />
punts i va rebre un trofeu i 300<br />
euros en metàl·lic. En segon lloc el<br />
seguí, amb 98 punts, l’Armand<br />
F<strong>la</strong>ujat amb <strong>la</strong> seva gossa “Duna”,<br />
que va rebre un trofeu i 200 euros.<br />
La tercera posició va ser per Hi<strong>la</strong>ri<br />
Novillo, <strong>de</strong> Santpedor, amb el gos<br />
”Tif”, que va rebre 100 euros <strong>de</strong><br />
premi. En Florenci Serra Riba va<br />
quedar en quarta posició i va rebre<br />
un trofeu especial per ser el concursant<br />
local més ben c<strong>la</strong>ssificat.<br />
<strong>El</strong>s premis van ser lliurats pel presi<strong>de</strong>nt<br />
<strong>de</strong>l Consell Comarcal <strong>de</strong>l<br />
Solsonès, el senyor Joan Serra i <strong>la</strong><br />
senyora Teresa Canal, diputada representant<br />
<strong>de</strong> <strong>la</strong> Diputació <strong>de</strong> Lleida.<br />
Finalment, volem manifestar <strong>la</strong><br />
nostra gratitud envers tota <strong>la</strong> pob<strong>la</strong>ció<br />
d’Odèn per l’entusiasme i <strong>la</strong><br />
col·<strong>la</strong>boració que van aportar i que<br />
va fer possible que aquest primer<br />
concurs es realitzés amb un nivell<br />
“<strong>El</strong> jurat el conformaven vuit<br />
pastors <strong>de</strong>l municipi d’Odèn i<br />
entre els concursants hi havia<br />
quatre pastors <strong>de</strong>ls millors <strong>de</strong><br />
Catalunya.”<br />
molt notable. Entre tots els concursants,<br />
cal <strong>de</strong>stacar a Florenci<br />
Serra Serra, pastor local que també<br />
va participar al concurs i que és el<br />
principal membre <strong>de</strong> l’organització<br />
juntament amb l’Ajuntament d’Odèn<br />
i les altres entitats patrocinadores.<br />
L’organització ha valorat<br />
molt positivament aquest concurs i<br />
ja pensa en una segona edició per<br />
l’any vinent.■<br />
Centre <strong>de</strong> Natura d´Odén<br />
CNO<br />
Panoràmica <strong>de</strong>l paisatge i <strong>de</strong> l´assistència i participació <strong>de</strong> <strong>la</strong> gent.<br />
CNO<br />
Intervenció <strong>de</strong>l concursant Jordi Moixac, molt conegut perquè va<br />
ser guanyador <strong>de</strong>l Campionat <strong>de</strong> Catalunya amb <strong>la</strong> seva gossa<br />
Coloma (actualment <strong>la</strong> Coloma ja és morta)
CNO<br />
CNO nt.<br />
va<br />
sa<br />
LOBANYU25-60 16/3/07 20:14 Página 41<br />
CNO<br />
Promoció <strong>de</strong>ls espais etnogràfics <strong>de</strong> l’Alt Urgell<br />
Neix el consorci Ruta <strong>de</strong>ls Oficis d’Ahir<br />
<strong>El</strong> mes <strong>de</strong> setembre passat, els ajuntaments <strong>de</strong> Coll <strong>de</strong> Nargó, Oliana, Montferrer-Castellbò, el Pont <strong>de</strong> Bar i Josa-Tuixén i<br />
el Consell Comarcal <strong>de</strong> l’Alt Urgell constituïren el consorci Ruta <strong>de</strong>ls Oficis d’Ahir, que té com a objectiu prioritari <strong>la</strong><br />
promoció <strong>de</strong>ls espais etnogràfics que hi ha en cadascun d’aquests municipis. Es tracta, respectivament, <strong>de</strong>l Museu <strong>de</strong>ls<br />
Raiers, el Pou <strong>de</strong>l Gel, <strong>la</strong> <strong>Far</strong>inera <strong>de</strong> <strong>la</strong> Trobada, el Museu <strong>de</strong> <strong>la</strong> Vinya i el Vi <strong>de</strong> Muntanya i el Museu <strong>de</strong> les Trementinaires.<br />
<strong>El</strong> consorci neix amb <strong>la</strong> finalitat <strong>de</strong><br />
vetl<strong>la</strong>r per <strong>la</strong> recerca, <strong>la</strong> conservació,<br />
<strong>la</strong> difusió i <strong>la</strong> promoció <strong>de</strong>l patrimoni<br />
etnològic <strong>de</strong> <strong>la</strong> comarca <strong>de</strong> l'Alt Urgell<br />
i, alhora, mantenir el funcionament<br />
<strong>de</strong>ls diversos espais d'exposicions<br />
permanents per afavorir <strong>la</strong><br />
divulgació <strong>de</strong> tot aquest patrimoni.<br />
De <strong>la</strong> mateixa manera, es fixa <strong>la</strong> voluntat<br />
d’establir col·<strong>la</strong>boracions amb<br />
les administracions públiques, amb el<br />
sector privat i amb iniciatives<br />
paral·leles per <strong>de</strong>senvolupar nous<br />
projectes d’interès comú tant en<br />
l’àmbit comarcal, nacional com internacional.<br />
<strong>El</strong> nou ens es proposa també fomentar<br />
l’estudi <strong>de</strong>l patrimoni etnològic i,<br />
en aquest sentit, <strong>de</strong>senvolupar, <strong>de</strong><br />
comú acord amb les universitats, entitats<br />
i centres <strong>de</strong> recerca, programes<br />
d’avaluació, d’informació, <strong>de</strong> recerca<br />
i <strong>de</strong> documentació. Un altre <strong>de</strong>ls objectius<br />
és l’establiment <strong>de</strong> vies <strong>de</strong><br />
col·<strong>la</strong>boració amb <strong>la</strong> Direcció General<br />
<strong>de</strong> Patrimoni Cultural <strong>de</strong> <strong>la</strong> Generali-<br />
tat per a <strong>la</strong> recerca, <strong>la</strong> conservació, <strong>la</strong><br />
difusió i <strong>la</strong> promoció <strong>de</strong>l patrimoni<br />
etnològic <strong>de</strong> <strong>la</strong> comarca.<br />
<strong>El</strong>s espais expositius que conformen<br />
<strong>la</strong> Ruta <strong>de</strong>ls Oficis d’Ahir es van obrir<br />
al públic entre els anys 1997 i 1998 i,<br />
<strong>de</strong>s d’aleshores, han estat gestionats<br />
pels ajuntaments respectius. Amb <strong>la</strong><br />
creació <strong>de</strong>l consorci es vol obtenir<br />
una millor coordinació <strong>de</strong> les diverses<br />
iniciatives entorn d’aquests espais<br />
i l’optimització <strong>de</strong>ls seus recursos<br />
<strong>de</strong> cara a potenciar-los com a<br />
elements <strong>de</strong>l patrimoni etnològic <strong>de</strong><br />
l’Alt Urgell.■<br />
Consell Comarcal <strong>de</strong> l’Alt Urgell<br />
Jornada <strong>de</strong> reconeixement <strong>de</strong> les p<strong>la</strong>ntes medicinals<br />
<strong>El</strong> passat dissabte 17 <strong>de</strong> juny, el Centre <strong>de</strong> Natura d’Odèn va organitzar una excursió<br />
per les muntanyes d’Odèn per reconèixer les principals p<strong>la</strong>ntes medicinals <strong>de</strong> <strong>la</strong><br />
zona. Des <strong>de</strong>l Centre valorem molt positivament <strong>la</strong> participació a <strong>la</strong> jornada, amb un<br />
total <strong>de</strong> 17 persones <strong>de</strong> diferent procedència, bàsicament <strong>de</strong>l Solsonès, l’Alt Urgell,<br />
<strong>la</strong> Segarra, el Segrià i el Vallès Occi<strong>de</strong>ntal.<br />
Durant un trajecte <strong>de</strong> 5 km es van<br />
comentar fins a una quarantena <strong>de</strong><br />
p<strong>la</strong>ntes, algunes <strong>de</strong> les quals són veritables<br />
remeis estrel<strong>la</strong> que s’utilitzen<br />
avui en dia a les consultes <strong>de</strong> medicina<br />
natural per prevenir o curar les<br />
ma<strong>la</strong>lties més freqüents <strong>de</strong> l’ésser<br />
humà. Entre aquestes p<strong>la</strong>ntes molt<br />
recomanables per tenir a casa, en<br />
<strong>de</strong>stacarem cinc, tot i que n’hi ha<br />
moltes altres amb magnífiques propietats.<br />
Neix el consorci Ruta <strong>de</strong>ls Oficis d’ahir<br />
Jornada <strong>de</strong> reconeixement <strong>de</strong> les p<strong>la</strong>ntes medicinals<br />
Comencem per l’espígol (Lavandu<strong>la</strong><br />
spica), que s’utilitza per treure el mal<br />
<strong>de</strong> cap i les migranyes; es pot emprar<br />
tota <strong>la</strong> p<strong>la</strong>nta quan estigui seca en<br />
forma d’infusió <strong>de</strong>sprés <strong>de</strong> bullir-<strong>la</strong><br />
durant tres minuts.<br />
<strong>El</strong> timó o farigo<strong>la</strong> (Thymus vulgaris)<br />
no té cap contraindicació i té més <strong>de</strong><br />
cent propietats curatives entre les<br />
quals <strong>de</strong>staquen les afeccions respiratòries.<br />
<strong>El</strong> fruit madur <strong>de</strong> <strong>la</strong> gavernera<br />
(Rosa canina) és <strong>la</strong><br />
millor prevenció<br />
contra <strong>la</strong> grip: durant<br />
nou dies s’ha<br />
<strong>de</strong> prendre el líquid<br />
ben calent <strong>de</strong><br />
les baies matxuca<strong>de</strong>s<br />
i bulli<strong>de</strong>s du-<br />
Participants <strong>de</strong> <strong>la</strong> jornada <strong>de</strong> reconeixement<br />
<strong>de</strong> les p<strong>la</strong>ntes medicinals.<br />
“<strong>El</strong> nou ens es proposa<br />
també <strong>de</strong>senvolupar,<br />
<strong>de</strong> comú acord amb les<br />
universitats, entitats i<br />
centres <strong>de</strong> recerca,<br />
programes d’avaluació,<br />
d’informació, <strong>de</strong> recerca i<br />
<strong>de</strong> documentació”<br />
rant cinc minuts; abans <strong>de</strong> prendre’l,<br />
però, s’ha <strong>de</strong> co<strong>la</strong>r amb un co<strong>la</strong>dor<br />
<strong>de</strong> drap per evitar ingerir els pèls que<br />
<strong>de</strong>sprèn el fruit, ja que provoquen<br />
restrenyiment. Si a aquesta infusió hi<br />
afegim una cullera<strong>de</strong>ta <strong>de</strong> mel<br />
po<strong>de</strong>m garantir l’eficàcia d’aquest<br />
xarop natural contra <strong>la</strong> grip.<br />
<strong>El</strong> pixallits o <strong>de</strong>nt <strong>de</strong> lleó (Taraxaum<br />
officinale) és una p<strong>la</strong>nta <strong>de</strong>purativa<br />
sense cap contraindicació que va<br />
molt bé pels problemes <strong>de</strong> <strong>la</strong> circu<strong>la</strong>ció<br />
<strong>de</strong> <strong>la</strong> sang.<br />
I, per acabar, també hem d’esmentar<br />
l’ordriga grossa (Urtica dioica) per<br />
les seves propietats <strong>de</strong> fer baixar el<br />
colesterol. Com s’ha <strong>de</strong> preparar: primer<br />
<strong>de</strong> tot, cal dir que heu <strong>de</strong> fer servir<br />
guants sempre que manipuleu<br />
aquesta p<strong>la</strong>nta perquè és urticant en<br />
<strong>El</strong> Pou <strong>de</strong> Gel d´Oliana<br />
PENÚLTIMES NOTÍCIES<br />
CNO<br />
Gavernera (Rosa canina).<br />
contacte amb <strong>la</strong> pell. S’utilitza <strong>la</strong><br />
p<strong>la</strong>nta fresca, ben rentada i sempre<br />
escaldada durant 5 minuts. Aleshores<br />
es torna a rentar i ja es pot menjar<br />
amb patates cuites, amb truita o<br />
fent-ne una sopa.<br />
Tothom va po<strong>de</strong>r i<strong>de</strong>ntificar les p<strong>la</strong>ntes<br />
remeieres més comunes, amb<br />
totes les seves peculiaritats, i aprendre’n<br />
els seus usos i també l’aplicació,<br />
però sobretot vam aprendre que algunes<br />
p<strong>la</strong>ntes són molt tòxiques o<br />
tenen propietats que s’han <strong>de</strong> dosificar<br />
amb molta precisió.<br />
<strong>El</strong>s assistents van marxar molt satisfets<br />
<strong>de</strong>sprés <strong>de</strong> <strong>de</strong>scobrir tots aquests<br />
beneficis per a <strong>la</strong> salut <strong>de</strong> l’extensa<br />
varietat <strong>de</strong> p<strong>la</strong>ntes <strong>de</strong> les nostres<br />
contra<strong>de</strong>s. ■<br />
Centre <strong>de</strong> Natura d’Odèn<br />
Estiu 2007 41<br />
CNO
LOBANYU25-60 16/3/07 20:15 Página 42<br />
CCAU<br />
42<br />
Estripagecs Teatre, és una companyia<br />
formada per gent <strong>de</strong> <strong>la</strong> Seu d’Urgell<br />
que anteriorment havia participat en<br />
altres iniciatives, com ara el taller <strong>de</strong><br />
teatre medieval, les aules <strong>de</strong> teatre<br />
per a joves o <strong>la</strong><br />
representació<br />
<strong>de</strong> Cercamón, a<br />
Vi<strong>la</strong>mitjana. La<br />
companyia<br />
està integrada<br />
per una <strong>de</strong>sena<br />
<strong>de</strong> persones,<br />
tres <strong>de</strong> les<br />
quals són professionals<br />
<strong>de</strong>l<br />
teatre –Joan Hernán<strong>de</strong>z, Jordi Llop i<br />
Pere Tomàs– i <strong>la</strong> resta són actors<br />
amateurs.<br />
Segons ha explicat el director <strong>de</strong> l’obra<br />
i direc-<br />
tor <strong>de</strong> l’Au<strong>la</strong><br />
<strong>de</strong> Teatre<br />
d’Andorra <strong>la</strong><br />
Vel<strong>la</strong>, Pere<br />
Tomàs, es va<br />
optar per<br />
aquestes<br />
obres <strong>de</strong><br />
petit format<br />
amb <strong>la</strong> intenció<br />
que<br />
<strong>la</strong> gent s’ho passés bé, alhora que es<br />
pretenia crear un hàbit <strong>de</strong> teatre,<br />
tant entre els actors com entre els<br />
espectadors. <strong>El</strong> resultat va superar<br />
totes les expectatives: a tots els es-<br />
pais on es va representar, l’assistència<br />
va ser massiva i <strong>la</strong> conexió entre<br />
públic i actors va ser excel . lent.<br />
La unitat <strong>de</strong>l Pirineu<br />
Una <strong>de</strong> les pretensions d’aquest projecte<br />
teatral és<br />
posar <strong>de</strong> manifest<br />
que existeix<br />
una unitat cultural<br />
i social pirinenca<br />
i que les<br />
fronteres a <strong>la</strong><br />
serra<strong>la</strong>da són<br />
purament administratives.<br />
<strong>El</strong>s integrants<br />
d’Estripagecs Teatre olen normalitzar<br />
el teatre com a activitat social i<br />
cultural al Pirineu. Amb aquesta finalitat<br />
ens ofereixen tot un ventall<br />
d’activitats com<br />
po<strong>de</strong>n ser tallers,<br />
esta<strong>de</strong>s o cursos <strong>de</strong><br />
teatre.<br />
Posteriorment<br />
s’han programat<br />
altres actuacions<br />
dins <strong>de</strong>l Programa<br />
Xarxa Pirineu<br />
(conveni cultural<br />
entre Berga, <strong>la</strong> Seu<br />
i Puigerdà) que<br />
s’han dut a terme els dies18 <strong>de</strong> febrer<br />
a Puigcerdà i 25 <strong>de</strong> febrer a<br />
Berga.<br />
Segons ens han confirmat <strong>de</strong>s <strong>de</strong><br />
fonts <strong>de</strong> <strong>la</strong> companyia teatral hi ha<br />
Estripagecs Teatre es presenta a <strong>la</strong> seu i comara<br />
Èxtit <strong>de</strong>l Taller C<strong>la</strong>ror als Jocs Specials Olimpics<br />
Estripagecs Teatre<br />
es presenta a<br />
<strong>la</strong> Seu i comarca<br />
La companyia teatral Estripagecs Teatre es va donar a conèixer a <strong>la</strong> Seu d’Urgell (dies 4, 6, 7 i 8 <strong>de</strong> gener <strong>de</strong><br />
2006 a l'Institut d’Estudis Secundaris Joan Brudieu i dies 29 i 30 <strong>de</strong> juliol al Centre Cívic l'Escorxador) i als<br />
pobles d’Estamariu (dia 8 d’octubre) i Organyà (dia 4 <strong>de</strong> novembre, al Centre Cívic) amb l’estrena <strong>de</strong>l seu<br />
primer muntatge teatral, “L’ós” i “L’aniversari”. Aquest espectacle es compon <strong>de</strong> dues peces diverti<strong>de</strong>s i<br />
iròniques, <strong>de</strong> les primeres farses <strong>de</strong>l dramaturg rus Anton P. Txèkhov, d’una durada <strong>de</strong> mitja hora cadascuna.<br />
Estiu 2007<br />
“...es va optar per aquestes obres<br />
<strong>de</strong> petit format amb <strong>la</strong> intenció<br />
que <strong>la</strong> gent s’ho passés bé, alho-<br />
ra que es pretenia crear un hàbit<br />
<strong>de</strong> teatre, tant entre els actors<br />
com entre els espectadors.”<br />
“<strong>El</strong>s integrants d’Estripagecs<br />
Teatre volen normalitzar el teatre<br />
com a activitat social i cultural<br />
al Pirineu. Amb aquesta finalitat<br />
ens ofereixen tot un ventall d’ac-<br />
tivitats com po<strong>de</strong>n ser tallers,<br />
esta<strong>de</strong>s o cursos <strong>de</strong> teatre.”<br />
PENÚLTIMES NOTÍCIES<br />
Cartell <strong>de</strong> <strong>la</strong> companyia<br />
Tallers <strong>de</strong> teatre<br />
Estripagecs Teatre organitza tallers <strong>de</strong> teatre per a totes les edats. Tots els qui hi<br />
estigueu interessats, po<strong>de</strong>u contactar amb els integrants <strong>de</strong>l grup a través <strong>de</strong>ls<br />
telèfons <strong>de</strong> contacte 616 080 020 i 699 300 683 o per mitjà <strong>de</strong> l’adreça <strong>de</strong><br />
correu electrònic estripagecsteatre@yahoo.es<br />
Amb dues farses d’Anton P. Txèkhov<br />
tres actuacions més pen<strong>de</strong>nts <strong>de</strong><br />
confirmació a Montferrer, Castellciutat<br />
i <strong>la</strong> Massana.<br />
Branca jove<br />
La branca jove d’Estripagecs Teatre<br />
va posar en escena els dies 10 i 11 <strong>de</strong><br />
març <strong>de</strong> 2006 dues representacions<br />
<strong>de</strong> l'espectacle <strong>de</strong> creació “Poetivitat”.<br />
Actualment, aquests joves actors<br />
estan trebal<strong>la</strong>nt en un altre espectacle<br />
<strong>de</strong> creació a partir <strong>de</strong> textos d'obres <strong>de</strong><br />
teatre <strong>de</strong> temàtica juvenil que s'estrenarà<br />
a finals <strong>de</strong> març a <strong>la</strong> Seu.■<br />
Redacció<br />
Èxit <strong>de</strong>l Taller C<strong>la</strong>ror als<br />
Jocs Specials Olimpics<br />
<strong>El</strong> Taller C<strong>la</strong>ror <strong>de</strong> <strong>la</strong> Seu d’Urgell va obtenir uns excel·lents<br />
resultats als Jocs Specials Olímpics, que van tenir lloc <strong>de</strong> l’11<br />
al 15 d’octubre a Lloret <strong>de</strong> Mar. <strong>El</strong> centre urgellenc hi va<br />
participar amb nou esportistes, que van competir en tres<br />
modalitats: atletisme, natació i petanca.<br />
L’atleta Dani Raya va obtenir <strong>la</strong> medal<strong>la</strong><br />
d’or en vèncer a <strong>la</strong> cursa <strong>de</strong><br />
100 metres llisos, mentre que a <strong>la</strong><br />
prova <strong>de</strong> l<strong>la</strong>nçament <strong>de</strong> pes es va<br />
fer amb <strong>la</strong> medal<strong>la</strong> <strong>de</strong> p<strong>la</strong>ta. Per <strong>la</strong><br />
seva banda, Raül Carreño va guanyar<br />
<strong>la</strong> medal<strong>la</strong> <strong>de</strong> bronze en <strong>la</strong><br />
prova <strong>de</strong>ls 100 metres i va ser quart<br />
en l<strong>la</strong>nçament <strong>de</strong> pes.<br />
Pel que fa a <strong>la</strong> natació, Cristina<br />
Aubet va obtenir <strong>la</strong> medal<strong>la</strong> <strong>de</strong><br />
p<strong>la</strong>ta en <strong>la</strong> prova <strong>de</strong>ls 25 metres esquena<br />
i va ser quarta a <strong>la</strong> <strong>de</strong> 25<br />
metres lliures. Quant a petanca, el<br />
Taller C<strong>la</strong>ror va presentar dues tripletes.<br />
La formada per Pepi Ballesteros,<br />
Laura Vidal i M. Carme Estany<br />
va guanyar <strong>la</strong> medal<strong>la</strong> <strong>de</strong> p<strong>la</strong>ta,<br />
mentre que <strong>la</strong> tripleta integrada<br />
per Aurora Carretero, Ismael Serrano<br />
i Paco Sa<strong>la</strong>s va quedar en quart<br />
<strong>El</strong>s atletes <strong>de</strong>l taller C<strong>la</strong>ror amb els guardons obtinguts<br />
lloc. <strong>El</strong>s atletes i els nedadors estan<br />
entrenats per Maite Ferrer, mentre<br />
que l’entrenador <strong>de</strong> Petanca és<br />
Ramon Serrat.<br />
In<strong>de</strong>pen<strong>de</strong>ntment <strong>de</strong>ls resultats,<br />
l’objectiu d’aquest es<strong>de</strong>veniment<br />
esportiu és <strong>la</strong> superació personal, <strong>la</strong><br />
integració i <strong>la</strong> convivència, mitjançant<br />
l’esport, <strong>de</strong> les persones amb<br />
discapacitat intel·lectual.■<br />
CCAU<br />
Consell Comarcal <strong>de</strong> ´l Alt Urgel
LOBANYU25-60 20/3/07 16:28 Página 43<br />
Aquesta posada en comú va servir<br />
perquè tots aquells que havien trebal<strong>la</strong>t<br />
en una mateixa zona poguessin<br />
exposar els seus treballs i contrastar<br />
els resultats obtinguts.<br />
D’aquesta manera fou possible d’avaluar<br />
l’estat actual <strong>de</strong> <strong>la</strong> investigació<br />
en arqueologia al Prepirineu lleidatà,<br />
en un viatge cap a <strong>la</strong><br />
prehistòria d’una zona molt rica i<br />
verge encara, arqueològicament<br />
par<strong>la</strong>nt.<br />
Entre les ponències que es realitzaren<br />
el dia <strong>de</strong>l col·loqui, cal <strong>de</strong>stacar <strong>la</strong> que<br />
<strong>de</strong>senvolupà el Sr. Josep Castany, arqueòleg<br />
director <strong>de</strong>ls treballs <strong>de</strong> recerca<br />
prehistòrica al Sàlzer, on l’estiu <strong>de</strong>l<br />
2005 es va realitzar l’excavació d’un<br />
megàlit amb una bel<strong>la</strong> arquitectura<br />
funerària <strong>de</strong> tipus “cambra pirinenca”<br />
en molt bon estat <strong>de</strong> conservació.<br />
Aquesta cambra funerària mesura<br />
1,70 metres <strong>de</strong> l<strong>la</strong>rg per 1,40 d’ample i<br />
està <strong>de</strong>limitada per dues grans lloses<br />
<strong>la</strong>terals <strong>de</strong> 2,70 metres i una <strong>de</strong> capçalera.<br />
Tot el conjunt es troba dins d’un<br />
túmul o tarter <strong>de</strong> pedres amb un diàmetre<br />
<strong>de</strong> 6 metres. En tractar-se d’un<br />
jaciment arqueològic funerari, les troballes<br />
només po<strong>de</strong>n ser les restes antropològiques<br />
i els aixovars que es posaven<br />
al costat <strong>de</strong>ls morts com a<br />
ofrena o els objectes d’ornament personal<br />
que duien.<br />
Les restes esqueletals són molt poques,<br />
només 20 i molt fragmenta<strong>de</strong>s, però<br />
les 54 peces <strong>de</strong>ntàries recupera<strong>de</strong>s<br />
permetran als antropòlegs <strong>de</strong>tectar el<br />
nombre mínim d’individus (en principi<br />
semb<strong>la</strong> que hi havia 5 individus adults<br />
enterrats i un infant d’uns 5 anys).<br />
<strong>El</strong>s aixovars són fragments <strong>de</strong> ceràmi-<br />
Col·loqui d’Arqueologia al Centre <strong>de</strong> Natura d’Odèn PENÚLTIMES NOTÍCIES<br />
La prehistòria avui en el Prepirineu lleidatà<br />
Col·loqui d’Arqueologia<br />
al Centre <strong>de</strong> Natura d’Odèn<br />
<strong>El</strong>s dies 19, 20 i 21 <strong>de</strong> maig, el Grup <strong>de</strong> Prehistòria <strong>de</strong>l Solsonès (GPS) i el Centre <strong>de</strong> Natura d’Odèn<br />
organitzaren el 1er Col·loqui d’arqueologia a Odèn (Solsonès). Arran <strong>de</strong> les darreres excavacions realitza<strong>de</strong>s<br />
per diferents grups d’Arqueòlegs en aquest municipi <strong>de</strong>l nord <strong>de</strong> <strong>la</strong> comarca i en altres municipis <strong>de</strong>l<br />
Solsonès i <strong>de</strong> l’Alt Urgell, va ser molt interessant l’exposició comuna d’aquests projectes, que abracen tots<br />
els perío<strong>de</strong>s <strong>de</strong> <strong>la</strong> prehistòria, sobretot per l’intercanvi <strong>de</strong> coneixements entre els diferents grups <strong>de</strong> recerca.<br />
ca feta a mà, alguna <strong>de</strong>corada amb un<br />
cordó en relleu amb impressions digitals,<br />
una punta <strong>de</strong> fletxa <strong>de</strong> sílex b<strong>la</strong>nc<br />
en forma <strong>de</strong> petita ful<strong>la</strong> <strong>de</strong> llorer, i una<br />
altra punta <strong>de</strong> fletxa <strong>de</strong> coure amb<br />
aletes i peduncle. També vàries <strong>de</strong>nes<br />
<strong>de</strong> pecten o petxina i una altra <strong>de</strong><br />
marbre o calcària corresponents a un<br />
col<strong>la</strong>ret.<br />
Aquest col·loqui ha estat un <strong>de</strong>ls actes<br />
més importants organitzats enguany<br />
pel centre <strong>de</strong> natura d’Odèn. Totes les<br />
ponències van ser <strong>de</strong> gran interès tant<br />
per <strong>la</strong> gent especialitzada en arqueologia<br />
com per tota <strong>la</strong> societat en general,<br />
ja que les excavacions prehistòriques<br />
i <strong>la</strong> difusió <strong>de</strong>l patrimoni són<br />
aspectes que aju<strong>de</strong>n a conèixer el passat,<br />
i el coneixement i l’estima <strong>de</strong>l passat<br />
<strong>de</strong>ls pobles ens ajudarà a valorar el<br />
present i a prendre consciència per<br />
Imatge <strong>de</strong>l megàlit <strong>de</strong>l Sàlzer I<br />
millorar el futur.<br />
Un <strong>de</strong>ls propòsits <strong>de</strong> <strong>la</strong> realització d’aquest<br />
col·loqui al municipi d’Odèn va<br />
lligat amb l’interès <strong>de</strong> l’Ajuntament<br />
d’Odèn per donar a conèixer el municipi<br />
i <strong>la</strong> seva riquesa patrimonial.<br />
A les jorna<strong>de</strong>s, patrocina<strong>de</strong>s per l’Ajuntament<br />
d’Odèn, Institut d’Estudis<br />
Iler<strong>de</strong>ncs, el Servei d’Ocupació <strong>de</strong> Catalunya<br />
i el Fons Social Europeu i que<br />
comptaren amb <strong>la</strong> col·<strong>la</strong>boració <strong>de</strong>l<br />
Museu Diocesà i Comarcal <strong>de</strong> Solsona,<br />
s’hi presentaren les ponències següents:<br />
• Balma Gui<strong>la</strong>nyà i els caçadors-recolectors<br />
<strong>de</strong>l Prepirineu Oriental al final<br />
<strong>de</strong>l Pleistocè i l’inici <strong>de</strong> l’Holocè.<br />
(R. Mora, J. Martínez, J. Casanova.)<br />
• Caracterització humana <strong>de</strong>l neolític<br />
solsonià (L. Guerrero i Sa<strong>la</strong>.)<br />
• La Vinya <strong>de</strong>l Corb (Bassel<strong>la</strong>, Alt Ur-<br />
gell) (M. Piera.)<br />
• Aproximació als jaciments paradolmènics<br />
entorn <strong>de</strong>l Solsonès (M.<br />
Pedro.)<br />
• L’abric <strong>de</strong> Les Portes (L<strong>la</strong>durs)<br />
(J. Castany.)<br />
• <strong>El</strong> Megàlit <strong>de</strong>l Collet <strong>de</strong>l Sàlzer I<br />
(Odèn, Solsonès) (A. Baulenas, F. Gibaja,<br />
T. Palomo.)<br />
• La cova sepulcral <strong>de</strong> Montanissell<br />
(Sallent-Coll <strong>de</strong> Nargó, Alt Urgell):<br />
Noves da<strong>de</strong>s sobre les pràctiques funeràries<br />
al Prepirineu català durant el<br />
bronze mig (N. Armentano, J. Gal<strong>la</strong>rt .)<br />
• <strong>El</strong> Dolmen <strong>de</strong> C<strong>la</strong>rà (Castel<strong>la</strong>r <strong>de</strong> <strong>la</strong><br />
Ribera, Solsonès) (L. Fàbregas.)<br />
• Dolmen <strong>de</strong> C<strong>la</strong>rà, l’estudi antropològic<br />
(O. Mercadal, B. Agustí.)<br />
• <strong>El</strong>s antece<strong>de</strong>nts <strong>de</strong>l món ibèric al<br />
Solsonès (C. Torrent.) ■<br />
Centre <strong>de</strong> Natura d’Odèn<br />
“...fou possible d’avaluar l’estat actual <strong>de</strong> <strong>la</strong> investigació en<br />
arqueologia al Prepirineu lleidatà, en un viatge cap a <strong>la</strong> prehistòria<br />
d’una zona molt rica i verge encara, arqueològicament par<strong>la</strong>nt.”<br />
Primavera 2007 43
LOBANYU25-60 16/3/07 20:15 Página 44<br />
44<br />
La poesia expressada a través<br />
<strong>de</strong>l teatre, <strong>la</strong> rapsòdia i <strong>la</strong> música<br />
La festa literària va començar el<br />
divendres al vespre, amb “La Nit<br />
<strong>de</strong> <strong>la</strong> Poesia” amb <strong>la</strong> representació<br />
escènica <strong>de</strong> “L’hivern plora gebre<br />
damunt <strong>de</strong>l gerani”, d’Agustí Bartra,<br />
a càrrec <strong>de</strong> TAT Tallers i Accions<br />
<strong>de</strong> Teatre. Tot seguit, <strong>la</strong> veu<br />
<strong>de</strong>ls poetes pirinencs es va manifestar<br />
a través <strong>de</strong>l poeta i rapso<strong>de</strong><br />
Joan Graell i <strong>de</strong> <strong>la</strong> música i <strong>la</strong> veu<br />
<strong>de</strong>l cantautor resi<strong>de</strong>nt a Bescaran<br />
Quim Sabaté.<br />
Creativitat literària i compromís<br />
territorial<br />
<strong>El</strong>s actes <strong>de</strong>l dissabte s’articu<strong>la</strong>ren<br />
al voltant <strong>de</strong> dues taules rodones.<br />
A <strong>la</strong> <strong>de</strong>l matí, sota el títol “Literatura<br />
pirinenca i compromís territorial”,<br />
es va <strong>de</strong>batre fins a quin<br />
punt els escriptors pirinencs s’han<br />
d’i<strong>de</strong>ntificar amb el territori i,<br />
conseqüentment, s’han <strong>de</strong> pronunciar<br />
públicament sobre els<br />
temes que afecten <strong>la</strong> societat pirinenca.<br />
A <strong>la</strong> <strong>de</strong> <strong>la</strong> tarda, es va<br />
prendre el pols a <strong>la</strong> creativitat literària<br />
<strong>de</strong>l nostre territori: una<br />
dotzena d’escriptors van fer un<br />
repàs a l’estat <strong>de</strong>l llibre a les comarques<br />
pirinenques i van exposar<br />
com serà, segons cadascun<br />
d’ells, el llibre <strong>de</strong>l futur. La presència<br />
<strong>de</strong> <strong>la</strong> literatura a <strong>la</strong> Sa<strong>la</strong><br />
d’Actes <strong>de</strong> l’Ajuntament es completà<br />
amb <strong>la</strong> presentació <strong>de</strong>l llibre<br />
Homilia 2005, que recull les obres<br />
guardona<strong>de</strong>s l’any anterior.<br />
Maria Barbal reivindicà el suport<br />
a <strong>la</strong> cultura pròpia com a signe<br />
Homilia 2006<br />
<strong>El</strong>s dies 1 i 2 <strong>de</strong> setembre, Organyà va tornar a promoure una trobada amb els escriptors <strong>de</strong>l Pirineu en el<br />
marc <strong>de</strong>ls actes <strong>de</strong> <strong>la</strong> X Festa <strong>de</strong>l Llibre Pirinenc i els IV Premis Literaris Homilies d’Organyà.<br />
Estiu 2007<br />
PENÚLTIMES NOTÍCIES<br />
<strong>de</strong> mo<strong>de</strong>rnitat<br />
L’escriptora pal<strong>la</strong>resa Maria Barbal<br />
fou l’encarregada <strong>de</strong> pronunciar,<br />
a l’interior <strong>de</strong> l’Esglesia <strong>de</strong><br />
Santa Maria, l’Homilia 2006, l’acte<br />
culminant <strong>de</strong> <strong>la</strong> Festa <strong>de</strong>l Llibre<br />
Pirinenc, en <strong>la</strong> qual reivindicà el<br />
suport a <strong>la</strong> cultura pròpia com a<br />
signe <strong>de</strong> mo<strong>de</strong>rnitat. “<strong>El</strong> que cal<br />
–va dir- és trobar unes altres formes<br />
<strong>de</strong> difondre el capital literari<br />
que tenim i mostrar com és <strong>de</strong><br />
mo<strong>de</strong>rn, en qualsevol país avançat,<br />
<strong>la</strong> presència, el suport als va-<br />
lors <strong>de</strong> <strong>la</strong> pròpia cultura”. En<br />
aquest sentit, Barbal va <strong>la</strong>mentar<br />
que, tot i que <strong>la</strong> literatura cata<strong>la</strong>na<br />
té bona salut, “ni editors, ni<br />
periodistes, ni llibreters, ni agents<br />
literaris, ni el públic <strong>de</strong>l país fan<br />
el cas que feien als seus autors i<br />
autores vint o quinze anys enrere.<br />
O cinc”. L’autora <strong>de</strong> Pedra <strong>de</strong> tartera<br />
es referí també al paper <strong>de</strong> <strong>la</strong><br />
dona dins <strong>de</strong> <strong>la</strong> literatura cata<strong>la</strong>na.<br />
Va posar com a exemple <strong>la</strong><br />
també escriptora pal<strong>la</strong>resa Concepció<br />
Maluquer, <strong>de</strong> qui va dir<br />
que “encarna el procés <strong>de</strong> moltes<br />
dones creadores <strong>de</strong> qualsevol lloc<br />
i tot temps, les quals, per imperatius<br />
o raons familiars, i quasi cal<strong>la</strong>da<br />
pressió <strong>de</strong> l’entorn, van renunciar<br />
a una certa<br />
Homilia 2006<br />
X Festa <strong>de</strong>l Llibre Pirinenc i IV Premis Literaris Homilies d’Organyà<br />
professionalització en el camp <strong>de</strong><br />
l’escriptura”.<br />
Manel Figuera guanyà el premi<br />
Pirineu <strong>de</strong> prosa i Jordi Bo<strong>la</strong><strong>de</strong>ras<br />
el Grau i Colell <strong>de</strong> poesia<br />
L’Homilia <strong>de</strong> Maria Barbal va precedir<br />
l’acte <strong>de</strong> lliurament <strong>de</strong>ls<br />
premis literaris Homilies d’Organyà,<br />
que van tenir com a protagonista<br />
<strong>de</strong>stacat l’escriptor cerdà<br />
Manel Figuera, que es va endur el<br />
premi Pirineu <strong>de</strong> narració literària<br />
amb l’obra <strong>El</strong> cinquè <strong>de</strong>l jurat.<br />
“<strong>El</strong> que cal és trobar unes altres formes <strong>de</strong> difondre<br />
el capital literari que tenim i mostrar com és <strong>de</strong> mo<strong>de</strong>rn,<br />
en qualsevol país avançat,<br />
<strong>la</strong> presència, el suport als valors <strong>de</strong> <strong>la</strong> pròpia cultura”<br />
(Maria Barbal en el <strong>de</strong>curs <strong>de</strong> <strong>la</strong> seua Homilia 2006.)<br />
Joan Obiols Rios, <strong>de</strong> Solsona, amb<br />
Vents <strong>de</strong> tragèdia a Alinyà, en va<br />
ser el finalista. Per <strong>la</strong> seva part,<br />
Jordi Bo<strong>la</strong><strong>de</strong>ras va guanyar el<br />
Grau i Colell <strong>de</strong> poesia amb Tocar<br />
<strong>de</strong> peus al cor, mentre que Israel<br />
C<strong>la</strong>rà va quedar finalista amb l’obra<br />
Em van dir que tornaries. <strong>El</strong>s<br />
guanyadors <strong>de</strong>l premi Alt Urgell<br />
<strong>de</strong> contes curts <strong>de</strong> joves autors<br />
van ser, en les diferents categories,<br />
Bruna Generoso, Albert Tarrés<br />
i Marta Mora. <strong>El</strong> premi Cebrià<br />
Baraut per a treballs d’investigació<br />
<strong>de</strong> segon <strong>de</strong> batxillerat sobre<br />
temàtica local i comarcal es va<br />
atorgar a l’obra La línia <strong>de</strong> <strong>de</strong>fensa<br />
<strong>de</strong>ls Pirineus: Línia P, <strong>de</strong> <strong>la</strong> qual<br />
són autors Gerard Carrascal, Sergi<br />
Pizarro, Marc Tomàs i Daniel Vi<strong>la</strong>-<br />
ró. Finalment, el premi Mn. Albert<br />
Vives <strong>de</strong> periodisme va ser <strong>de</strong>c<strong>la</strong>rat<br />
<strong>de</strong>sert.<br />
La Festa <strong>de</strong>l Llibre Pirinenc va<br />
comptar amb <strong>la</strong> presència d’una<br />
nombrosa representació d’escriptors<br />
<strong>de</strong> les diverses comarques <strong>de</strong><br />
muntanya, alguns <strong>de</strong>ls quals van<br />
participar en les taules rodones<br />
programa<strong>de</strong>s. <strong>El</strong>s actes es van<br />
completar amb para<strong>de</strong>s <strong>de</strong> llibres i<br />
paper artesà, un cafè-concert a<br />
càrrec <strong>de</strong> Jazz MAM Trio i, com<br />
cada any, un sopar popu<strong>la</strong>r al carrer<br />
Major.<br />
IV Premis Literaris Homilies<br />
d’Organyà<br />
Re<strong>la</strong>ció <strong>de</strong> guanyadors i finalistes<br />
• IV Premi Josep Grau i Colell <strong>de</strong><br />
Poesia, dotat per l’Associació Cultural<br />
Tresponts Avall i per Aurora<br />
<strong>de</strong> <strong>la</strong> Fuente, vda. <strong>de</strong> Grau i Colell,<br />
amb 800 euros per l’obra guanyadora<br />
i 300 per <strong>la</strong> finalista:<br />
- Obra finalista: Em van dir que<br />
tornaries. Autor: Israel C<strong>la</strong>rà i<br />
López.<br />
- Obra guanyadora: Tocar <strong>de</strong><br />
peus al cor. Autor: Jordi Bo<strong>la</strong><strong>de</strong>ras<br />
i Sancho.<br />
- X Premi Pirineu <strong>de</strong> Narració Literària,<br />
dotat per l’Ajuntament<br />
d’Organyà amb 1.200 euros per<br />
l’obra guanyadora, 600 per <strong>la</strong> finalista<br />
i diploma acreditatiu per<br />
les quatre mencions:<br />
- Menció especial: <strong>El</strong> temps perdut<br />
en <strong>la</strong> recerca. Autor: Marta<br />
Rol<strong>la</strong>n i Font.<br />
- Menció especial: Cruïlles. Autor:<br />
Juanjo Manau Encontra.<br />
- Menció especial: Imatges <strong>de</strong>l record.<br />
Autor: Jordi Cardona i Regada.<br />
JG<br />
L<br />
l<br />
JG
LOBANYU25-60 16/3/07 20:15 Página 45<br />
JG<br />
Representació <strong>de</strong> “L’hivern plora gebre damunt <strong>de</strong>l gerani”,<br />
d’Agustí Bartra, a càrrec <strong>de</strong> TAT Tallers i Accions <strong>de</strong> Teatre,<br />
dins “La Nit <strong>de</strong> <strong>la</strong> Poesia”<br />
- Menció especial: Permís <strong>de</strong> residència.<br />
Autor: Montse Gonell i<br />
Barceló.<br />
- Obra finalista: Vents <strong>de</strong> tragèdia<br />
a Alinyà. Autor: Joan Obiols i<br />
Rios.<br />
- Obra guanyadora: <strong>El</strong> cinquè <strong>de</strong>l<br />
jurat. Autor: Manel Figuera i Abadal.<br />
• III Premi Mn. Albert Vives <strong>de</strong><br />
Periodisme, dotat per <strong>la</strong> <strong>de</strong>legació<br />
d’Òmnium Cultural a l’Alt Urgell<br />
amb 400 euros: Dec<strong>la</strong>rat <strong>de</strong>sert.<br />
• VII Premi <strong>de</strong> Contes Curts per a<br />
joves autors, dotat pel Consell Comarcal<br />
<strong>de</strong> l’Alt Urgell amb 300<br />
euros per a l’obra guanyadora <strong>de</strong><br />
L’escriptora pal<strong>la</strong>resa Maria Barbal fou l’encarregada <strong>de</strong> pronunciar<br />
l’Homilia 2006, l’acte culminant <strong>de</strong> <strong>la</strong> Festa <strong>de</strong>l Llibre Pirinenc<br />
JG<br />
JG<br />
JG<br />
Assistents a <strong>la</strong> tau<strong>la</strong> rodona Literatura pirinenca i compromís territorial”<br />
cadascuna <strong>de</strong> les tres categories i<br />
un cap <strong>de</strong> setmana en un <strong>de</strong>ls albergs<br />
<strong>de</strong> <strong>la</strong> Xarxa d’Albergs <strong>de</strong> <strong>la</strong><br />
Generalitat <strong>de</strong> Catalunya per a les<br />
obres finalistes <strong>de</strong> cada categoria:<br />
o Categoria <strong>de</strong> 17 a 20 anys:<br />
- Obra finalista: Tanca els ulls.<br />
Autor: Anna Pa<strong>la</strong>udàrias i A<strong>la</strong>rcon.<br />
- Obra guanyadora: Ànsia <strong>de</strong> llibertat.<br />
Autor: Bruna Generoso i<br />
Miralpeix.<br />
o Categoria <strong>de</strong> 21 a 28 anys:<br />
- Obra finalista: L’Oracle mo<strong>de</strong>rn.<br />
Autor: Sergi Monteagudo i Cosgaya.<br />
- Obra guanyadora: <strong>El</strong> c<strong>la</strong>u.<br />
Homilia 2006 PENÚLTIMES NOTÍCIES<br />
Autor: Albert Tarrés i Canimas.<br />
o Categoria <strong>de</strong> 29 a 35 anys:<br />
- Obra finalista: Valor afegit.<br />
Autor: Albert García Helena<br />
- Obra guanyadora: Bellesa Anhe<strong>la</strong>da.<br />
Autor: Marta Mora i Francitorra<br />
• II Premi Cebrià Baraut per a<br />
treballs d’investigació <strong>de</strong> 2n <strong>de</strong><br />
batxillerat sobre temàtica local i<br />
comarcal, dotat per <strong>la</strong> <strong>de</strong>legació<br />
d’Òmnium Cultural a l’Alt Urgell<br />
amb l’edició <strong>de</strong>l treball guardonat:<br />
- Obra Finalista: Obra: <strong>El</strong> retaule<br />
<strong>de</strong> Sant Ermengol. Autors: Eugènia-Cristina<br />
García-Calvo Monrós.<br />
Tutora: Anna Martí i Pellicer.<br />
- Obra guanyadora: Obra: La línia<br />
<strong>de</strong> <strong>de</strong>fensa <strong>de</strong>ls Pirineus: línia P.<br />
Autors: Gerard Carrascal Llimós,<br />
Sergi Pizarro Prió, Marc Tomàs<br />
Boronat, Daniel Vi<strong>la</strong>ró Gutierrez.<br />
Tutora: Carme Xam-Mar Alonso.<br />
Totes les obres, les guanyadores,<br />
les finalistes i les mencions especials<br />
<strong>de</strong>l jurat, seran publica<strong>de</strong>s,<br />
llevat <strong>de</strong> <strong>la</strong> <strong>de</strong>l Premi Cebrià Baraut<br />
per a treballs d’investigació<br />
<strong>de</strong> 2n <strong>de</strong> batxillerat, en un llibre<br />
que es presentarà al públic durant<br />
els actes <strong>de</strong> l’Homilia 2007.■<br />
Redacció<br />
Dos moments <strong>de</strong>l lliurament <strong>de</strong>ls IV Premis Literaris Homilies d’Organyà i <strong>de</strong>l sopar popu<strong>la</strong>r que tingué lloc a continuació<br />
JG<br />
Estiu 2007 45
LOBANYU25-60 16/3/07 20:15 Página 46<br />
Recuperació <strong>de</strong>ls camins <strong>de</strong> muntanya<br />
Aspecte d’un <strong>de</strong>ls camins recobrats.<br />
A partir <strong>de</strong>l programa Tra-Muntanya,<br />
presentat per l’Associació<br />
Món Feréstec l’any 2004, es va fer<br />
un primer inventari <strong>de</strong> camins amb<br />
el suport <strong>de</strong> <strong>la</strong> Fundació Territori i<br />
Paisatge.<br />
L’any 2005 es signà un conveni<br />
entre el Consell Comarcal <strong>de</strong> l’Alt<br />
Urgell, <strong>la</strong> Fundació Territori i Paisatge<br />
i els ajuntaments que formen<br />
<strong>la</strong> sots comarca <strong>de</strong> Tresponts<br />
PENÚLTIMES NOTÍCIES<br />
Món Feréstec<br />
Avall (Cabó, Coll <strong>de</strong> Nargó, Fígols i<br />
Alinyà, Oliana, Organyà i Peramo<strong>la</strong>).<br />
Amb el pressupost aprovat a<br />
partir d’aquest conveni es va començar<br />
<strong>la</strong> feina <strong>de</strong> recuperació<br />
d’aquests camins amb <strong>la</strong> finalitat<br />
<strong>de</strong> crear una infraestructura<br />
capaç <strong>de</strong> generar<br />
un producte ecoturístic<br />
que per-<br />
Món Feréstec<br />
<strong>El</strong>s camins són l’eina bàsica per accedir al medi natural. La millor manera <strong>de</strong><br />
conèixer i estimar <strong>la</strong> muntanya és anar-hi caminant, però per po<strong>de</strong>r-ne gaudir<br />
calen camins transitables. Món Feréstec és una associació sense afany <strong>de</strong> lucre<br />
constituïda amb <strong>la</strong> finalitat <strong>de</strong> netejar, recuperar i estudiar els vells camins <strong>de</strong><br />
muntanya. També organitza cursos, excursions i activitats guia<strong>de</strong>s per als<br />
socis i els excursionistes en general.<br />
46 Estiu 2007<br />
AMF<br />
meti refer <strong>la</strong> xarxa <strong>de</strong> comunicacions<br />
a peu per <strong>la</strong> muntanya, facilitant<br />
un accés no agressiu al medi<br />
natural que recuperi el valor arqueològic<br />
i patrimonial <strong>de</strong>ls camins<br />
i que estableixi una base físi-<br />
ca per a <strong>la</strong> creació d’un producte<br />
turístic <strong>de</strong> primera qualitat.<br />
Proposta i estudi <strong>de</strong> gestió <strong>de</strong>l<br />
camins<br />
A hores d’ara ja s’ha realitzat una<br />
proposta <strong>de</strong> gestió <strong>de</strong>ls camins estudiats,<br />
especificant-ne les característiques<br />
i amb un estudi fet <strong>de</strong><br />
<strong>la</strong> freqüentació i <strong>la</strong> capacitat <strong>de</strong><br />
càrrega. Aquest estudi s’ha realitzat<br />
gràcies al suport <strong>de</strong> <strong>la</strong> Fundació<br />
Territori i Paissatge <strong>de</strong> <strong>la</strong> Caixa<br />
<strong>de</strong> Catalunya i inclou una part <strong>de</strong><br />
<strong>la</strong> comarca <strong>de</strong> l’Alt Urgell, amb un<br />
pessic al Pal<strong>la</strong>rs Jussà, concretament<br />
els municipis <strong>de</strong> Coll <strong>de</strong><br />
Nargó, Cabó, Fígols i Alinyà, Abel<strong>la</strong><br />
<strong>de</strong> <strong>la</strong> Conca, Organyà i Peramo<strong>la</strong>.<br />
En el punt que fa referència a <strong>la</strong><br />
millora <strong>de</strong>ls accessos s’ha incidit<br />
en tres aspectes essencials: l’acumu<strong>la</strong>ció<br />
<strong>de</strong> <strong>de</strong>ixalles, el balisament<br />
i <strong>la</strong> senyalització.<br />
La intenció d’aquest estudi és recuperar<br />
una xarxa <strong>de</strong> camins d’alt<br />
valor patrimonial, arquitectònic i<br />
sociològic que facin accessible i visible<br />
tot el patrimoni romànic civil,<br />
religiós i militar <strong>de</strong> <strong>la</strong> comarca i<br />
que permetin estimu<strong>la</strong>r-ne <strong>la</strong> seva<br />
reconstrucció. Per po<strong>de</strong>r <strong>de</strong>senvolupar<br />
aquest projecte és necessària<br />
<strong>la</strong> coordinació entre les diferents<br />
administracions que hi intervenen<br />
així com <strong>la</strong> plena col·<strong>la</strong>boració <strong>de</strong>ls<br />
diferents sectors econòmics implicats.<br />
Només cal mirar el mapa per adonar-se<br />
<strong>de</strong> <strong>la</strong> situació estratègica<br />
<strong>de</strong>l país estudiat entre zones pro-<br />
Una trobada d’acordionistes va cloure els actes <strong>de</strong> l’inauguració <strong>de</strong>l camí recuperat que tingueren<br />
lloc a Gavarra el passat 7 d’octubre.<br />
AMF<br />
AMF
LOBANYU25-60 16/3/07 20:15 Página 47<br />
AMF<br />
tegi<strong>de</strong>s, Cadí-Moixeró-Pedraforca,<br />
Alt Pirineu i Montsec. L’alta qualitat<br />
<strong>de</strong>l contingut <strong>de</strong> <strong>la</strong> zona en recursos<br />
naturals,<br />
botànics, arquitectònics,geològics<br />
i històrics li<br />
donen arguments<br />
suficients per<br />
crear un producte<br />
turístic d’alt valor<br />
afegit i d’interès<br />
sòcio-econòmic.<br />
P<strong>la</strong> d’acció<br />
<strong>El</strong> p<strong>la</strong> d’acció a seguir se centra en<br />
<strong>la</strong> recerca <strong>de</strong>ls mitjans econòmics<br />
que impulsin <strong>la</strong> recuperació física<br />
<strong>de</strong> tots els sen<strong>de</strong>rs <strong>de</strong> muntanya,<br />
però també és indispensable un<br />
suport mediàtic<br />
per a <strong>la</strong> difusió<br />
d’aquesta tasca<br />
així com el disseny<br />
<strong>de</strong> tota<br />
una gama <strong>de</strong><br />
productes ecoturístics<br />
que estimulin<br />
<strong>la</strong> creació<br />
<strong>de</strong> les infraestructures<br />
necessàries per a <strong>la</strong> realització d’aquest<br />
projecte: allotjaments, guies<br />
<strong>de</strong> muntanya, transports públics...<br />
L’objectiu final és aconseguir <strong>la</strong><br />
En el punt que fa referència<br />
a <strong>la</strong> millora <strong>de</strong>ls accessos<br />
s’ha incidit en tres aspectes<br />
essencials: l’acumu<strong>la</strong>ció <strong>de</strong><br />
<strong>de</strong>ixalles, el balisament i <strong>la</strong><br />
senyalització.”<br />
“En el punt que fa referència a<br />
<strong>la</strong> millora <strong>de</strong>ls accessos s’ha<br />
incidit en tres aspectes e<br />
ssencials: l’acumu<strong>la</strong>ció <strong>de</strong><br />
<strong>de</strong>ixalles, el balisament<br />
i <strong>la</strong> senyalització.”<br />
<strong>de</strong>c<strong>la</strong>ració <strong>de</strong> <strong>la</strong> xarxa <strong>de</strong> camins<br />
com a Patrimoni Cultural.<br />
Ara mateix, Món Feréstec està trebal<strong>la</strong>nt<br />
amb el<br />
suport i <strong>la</strong> col·<strong>la</strong>boració<br />
<strong>de</strong> Fundació<br />
Territori i<br />
Paisatge, Consell<br />
Comarcal <strong>de</strong> l’Alt<br />
Urgell, els ajuntamentsimplicats<br />
en aquest<br />
projecte, l’Esco<strong>la</strong><br />
Agrària <strong>de</strong>l Pirineu i els socis <strong>de</strong><br />
l’Associació Món Feréstec.<br />
Conclusions<br />
La conclusió a <strong>la</strong> qual s’arriba és<br />
que <strong>la</strong> comarca té actius <strong>de</strong> primera<br />
qualitat per jugar a primera divisió<br />
en el mercat<br />
<strong>de</strong> l’eco-turisme<br />
però cal recuperar<br />
<strong>la</strong> xarxa <strong>de</strong><br />
camins per accedir<br />
al medi<br />
natural. També<br />
és necessari establir<br />
una gama<br />
<strong>de</strong> productes especialitzats d’alt<br />
rendiment sòcio-econòmic que revitalitzin<br />
<strong>la</strong> imatge i <strong>la</strong> marca <strong>de</strong>l<br />
territori i que, per <strong>la</strong> via <strong>de</strong>l coneixement,<br />
esperonin <strong>la</strong> necessitat <strong>de</strong><br />
recuperar tot el <strong>de</strong>vessall <strong>de</strong> ruïnes,<br />
romàniques sobretot, que hi<br />
ha escampa<strong>de</strong>s per tota <strong>la</strong> muntanya.<br />
La promoció d’aquest producte<br />
estimu<strong>la</strong>rà <strong>la</strong> creació <strong>de</strong> llocs<br />
<strong>de</strong> treball <strong>de</strong> qualitat, tant directes<br />
com indirectes.<br />
Aspecte d’un <strong>de</strong>ls camins recobrats.<br />
Inauguració <strong>de</strong> <strong>la</strong> recuperació <strong>de</strong>l<br />
camí <strong>de</strong> Gavarra a Cortiuda<br />
<strong>El</strong> primer camí <strong>de</strong> muntanya que<br />
s’ha recuperat és el que va <strong>de</strong> Gavarra<br />
a Cortiuda. Per inaugurar<br />
aquest camí, l’Associació Món Feréstec<br />
va organitzar, el dia 7 d’octubre<br />
<strong>de</strong> l’any passat, un acte festiu<br />
que va comptar amb <strong>la</strong><br />
presència <strong>de</strong>l presi<strong>de</strong>nt <strong>de</strong>l Consell<br />
Comarcal <strong>de</strong> l’Alt Urgell, Ventura<br />
Roca, i <strong>de</strong> l’alcal<strong>de</strong> <strong>de</strong>l municipi <strong>de</strong> dinar popu<strong>la</strong>r. A <strong>la</strong> tarda, l’acte es<br />
Coll <strong>de</strong> Nargó, Josep Duró, i amb <strong>la</strong> va cloure amb una trobada d’acor-<br />
participació <strong>de</strong> prop d’un centenar dionistes.<br />
<strong>de</strong> persones.<br />
La jornada<br />
va<br />
“<strong>El</strong> primer camí <strong>de</strong> muntanya<br />
que s’ha recuperat és el que va<br />
<strong>de</strong> Gavarra a Cortiuda.”<br />
Si esteu interessats en<br />
aquest projecte i voleu<br />
posar-vos en contacte<br />
amb l’Associació Món<br />
comen-<br />
Feréstec, po<strong>de</strong>u fer-ho<br />
çar <strong>de</strong> bon matí, amb una camina- a través <strong>de</strong>ls telèfons 973 296 256<br />
da <strong>de</strong> Gavarra a Coll <strong>de</strong> Creus i <strong>de</strong> i 678 783 242 o per mitjà <strong>de</strong> l’a-<br />
Coll <strong>de</strong> Creus a Cortiuda. Al migdreça <strong>de</strong> correu electrònic:<br />
dia, així que els caminants van<br />
anar arribant a Gavarra, tots els<br />
info@monferestec.com .■<br />
presents es van reunir a l’era <strong>de</strong> ca<br />
l’Estudiant, on es va celebrar un<br />
Redacció<br />
“Per po<strong>de</strong>r <strong>de</strong>senvolupar aquest projecte és necessària <strong>la</strong> coordinació entre les diferents<br />
Dinar popu<strong>la</strong>r a l’era <strong>de</strong> ca l’Estudiant <strong>de</strong> Gavarra amb motiu <strong>de</strong> les celebracions pel recuperat camí <strong>de</strong> Gavarra a Cortiuda.<br />
Món Feréstec PENÚLTIMES NOTÍCIES<br />
administracions que hi intervenen així com <strong>la</strong> plena col·<strong>la</strong>boració <strong>de</strong>ls diferents<br />
AMF<br />
AMF<br />
sectors econòmics implicats”<br />
Estiu 2007 47
LOBANYU25-60 20/3/07 16:29 Página 48<br />
48<br />
Restauració <strong>de</strong>ls retaules <strong>de</strong> <strong>la</strong><br />
Vansa i Fórnols<br />
Des <strong>de</strong>l dissabte dia 30 <strong>de</strong> setembre <strong>de</strong> 2006, els retaules gòtics <strong>de</strong>l municipi <strong>de</strong> <strong>la</strong> Vansa i Fórnols, tornen a lluir amb tot<br />
el seu esplendor a les mateixes esglésies on es van conservar d’ençà que foren pintats, entre els segles XV i XVI.<br />
Després d’haver estat restaurats al<br />
Centre <strong>de</strong> Restauració <strong>de</strong> Béns Mobles<br />
que el Departament <strong>de</strong> Cultura<br />
<strong>de</strong> <strong>la</strong> Generalitat<br />
té a Valldoreix,<br />
els retaules<br />
van tornar a<br />
veure <strong>la</strong> llum<br />
pública en un<br />
acte d’inauguració<br />
que va comptar amb <strong>la</strong> presència<br />
<strong>de</strong>l conseller d’Agricultura<br />
d’aleshores, Jordi Williams Carnes;<br />
el bisbe d’Urgell, Joan Enric Vives;<br />
el presi<strong>de</strong>nt <strong>de</strong>l Consell Comarcal,<br />
Ventura Roca;<br />
i l’alcal<strong>de</strong> <strong>de</strong>l<br />
municipi,<br />
Francesc Pal<strong>la</strong>rès,<br />
entre<br />
d’altres representantsinstitucionals.<br />
<strong>El</strong>s actes s’iniciaren<br />
al matí amb una visita guiada<br />
a les esglésies que contenen els<br />
Primavera 2007<br />
Dignificació <strong>de</strong>l patrimoni rural pirinenc<br />
“Es tracta <strong>de</strong> retaules <strong>de</strong>ls segles<br />
XV i XVI que se situen en diversos<br />
moments <strong>de</strong> l’evolució estilística<br />
<strong>de</strong> <strong>la</strong> pintura gòtica.”<br />
“Aquest projecte, concebut <strong>de</strong><br />
manera global, inclou un progra-<br />
ma <strong>de</strong> difusió que vetl<strong>la</strong>rà per<br />
donar a conèixer els retaules i<br />
permetre’n <strong>la</strong> seva visita.”<br />
PENÚLTIMES NOTÍCIES<br />
retaules i continuaren a <strong>la</strong> tarda<br />
amb <strong>la</strong> presentació <strong>de</strong>l llibre <strong>El</strong>s retaules<br />
<strong>de</strong> <strong>la</strong> vall <strong>de</strong> <strong>la</strong> Vansa i Tui-<br />
xent, <strong>de</strong>l qual<br />
són autors Carles<br />
Gascón i Teresa<br />
Font i que ha<br />
editat el Departament<br />
<strong>de</strong> Cultura<br />
<strong>de</strong> <strong>la</strong> Generalitat.<br />
La jornada es va cloure amb un<br />
homenatge a Daniel Camps, exalcal<strong>de</strong><br />
<strong>de</strong> <strong>la</strong> Vansa i Fórnols, mort el<br />
26 <strong>de</strong> febrer <strong>de</strong> l’any passat, qui va<br />
ser un <strong>de</strong>ls principals impulsors <strong>de</strong><br />
<strong>la</strong> restauració <strong>de</strong>ls<br />
retaules.<br />
<strong>El</strong>s cinc retaules<br />
restaurats són els<br />
<strong>de</strong> Sant Julià <strong>de</strong>ls<br />
Garrics, Sant Climent<br />
<strong>de</strong> Fórnols,<br />
Sant Martí d’Ossera<br />
i Sant Pere i<br />
els Goigs <strong>de</strong> <strong>la</strong> Verge <strong>de</strong> Cornel<strong>la</strong>na.<br />
<strong>El</strong>s dos primers pertanyen a l’esglé-<br />
<strong>El</strong> retaule <strong>de</strong> Sant Martí d’Osssera abans (esquerra) i <strong>de</strong>l Sant Julià <strong>de</strong>ls Garrics<br />
CCAU<br />
Restauració <strong>de</strong>ls restaules <strong>de</strong> <strong>la</strong> Vansa i Fórnols<br />
sia <strong>de</strong>l mateix nom i els altres tres a<br />
l’església <strong>de</strong> Santa Julita i Sant<br />
Quiro d’Ossera i a <strong>la</strong> <strong>de</strong> Sant Pere<br />
<strong>de</strong> Cornel<strong>la</strong>na, respectivament. Es<br />
tracta <strong>de</strong> retaules <strong>de</strong>ls segles XV i<br />
XVI que se situen en diversos moments<br />
<strong>de</strong> l’evolució estilística <strong>de</strong> <strong>la</strong><br />
pintura gòtica. <strong>El</strong>s retaules d’Ossera<br />
i Cornel<strong>la</strong>na s’inscriuen en el gòtic<br />
<strong>de</strong> línia f<strong>la</strong>menca <strong>de</strong> finals <strong>de</strong>l<br />
segle XV i són els que presenten<br />
una tècnica més <strong>de</strong>purada, mentre<br />
que el <strong>de</strong> Fórnols és <strong>de</strong> línia internacional<br />
<strong>de</strong> mitjans <strong>de</strong>l mateix<br />
segle. Per <strong>la</strong> seva part, el <strong>de</strong> Sant<br />
Julià <strong>de</strong>ls Garrics pertany al gòtic<br />
popu<strong>la</strong>r <strong>de</strong>l segle XVI i <strong>de</strong>staca per<br />
les seves grans dimensions, poc freqüents<br />
en retaules d’aquestes característiques.<br />
<strong>El</strong>s retaules, un cop restaurats, van<br />
ser remuntats a l’interior <strong>de</strong> les esglésies,<br />
que prèviament es van<br />
haver <strong>de</strong> condicionar amb una<br />
il·luminació específica i unes mesures<br />
<strong>de</strong> seguretat que garantiran<br />
<strong>la</strong> seva conservaciópreventiva.<br />
Aquest projecte,concebut<br />
<strong>de</strong> manera<br />
global, inclou<br />
un programa<br />
<strong>de</strong> difusió que<br />
vetl<strong>la</strong>rà per<br />
donar a conèixer<br />
els retaules<br />
i permetre’n<br />
<strong>la</strong><br />
seva visita.<br />
<strong>El</strong> projecte,<br />
encapça<strong>la</strong>t<br />
CCAU<br />
Portada <strong>de</strong>ll libre <strong>El</strong>s retaules <strong>de</strong> <strong>la</strong> vall <strong>de</strong> <strong>la</strong><br />
Vansa i Tuixent <strong>de</strong> Carles Gascón i Teresa Font<br />
“La jornada es va cloure amb<br />
un homenatge a Daniel Camps,<br />
exalcal<strong>de</strong> <strong>de</strong> <strong>la</strong> Vansa i Fórnols,<br />
mort el 26 <strong>de</strong> febrer <strong>de</strong> l’any<br />
passat, qui va ser un <strong>de</strong>ls<br />
principals impulsors <strong>de</strong> <strong>la</strong><br />
restauració <strong>de</strong>ls retaules.”<br />
per l’Associació per a <strong>la</strong> Restauració<br />
i <strong>la</strong> Conservació <strong>de</strong>ls Retaules <strong>de</strong> <strong>la</strong><br />
Vansa i Fórnols, ha comptat amb el<br />
suport <strong>de</strong>l Departament <strong>de</strong> Cultura<br />
<strong>de</strong> <strong>la</strong> Generalitat, <strong>la</strong> Diputació <strong>de</strong><br />
Lleida, el programa europeu Lea<strong>de</strong>r<br />
Plus, el Consell Comarcal <strong>de</strong> l’Alt<br />
Urgell, el Bisbat d’Urgell i l’Ajuntament<br />
<strong>de</strong> <strong>la</strong> Vansa i Fórnols, que ha<br />
estat el garant <strong>de</strong> <strong>la</strong> realització integral<br />
<strong>de</strong>l projecte. ■<br />
Consell Comarcal <strong>de</strong> l’Alt Urgell