Matinals. Quaderns d'història local. Col·lecció: Núm - Malgrat de Mar
Matinals. Quaderns d'història local. Col·lecció: Núm - Malgrat de Mar
Matinals. Quaderns d'història local. Col·lecció: Núm - Malgrat de Mar
Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
es tornarà a il·luminar. Amb l’esperança que aquests trenta anys no representaven res, sols calia<br />
una mica més <strong>de</strong> paciència, esperar el <strong>de</strong>smoronament <strong>de</strong>l feixisme i les portes <strong>de</strong> totes les presons<br />
s’obririen <strong>de</strong> bat a bat. Ens hem acomiadat convençuts que molt aviat ens tornaríem a abraçar<br />
a Ia nostra llar.<br />
Dels sis últims companys protagonistes <strong>de</strong> Ia “farsa”, efectuada aquest matí per dos<br />
d’ells, el fiscal ha sol·licitat la pena <strong>de</strong> mort.<br />
Hem estat conduïts novament a Ia presó. En entrar-hi, els uns han rebut afectuoses felicitacions.<br />
Els menys afortunats han rebut sinceres <strong>de</strong>mostracions <strong>de</strong> condol. Com un llampec ha<br />
corregut Ia veu per Ia presó! Quatre penes <strong>de</strong> mort!, <strong>de</strong>sprés <strong>de</strong> tot, les impressions eren pitjors,<br />
car se n’esperaven sis. La creença general era que un altre <strong>de</strong>ls meus companys i jo arribaríem<br />
amb Ia “Pepa”.<br />
31- 7- 43<br />
Un dia <strong>de</strong> gran <strong>de</strong>cepció per a mi i per als meus familiars. Estic esperant Ia visita <strong>de</strong>l meu<br />
pare que es va quedar a Girona fins a conèixer el resultat <strong>de</strong> Ia <strong>de</strong>liberació, <strong>de</strong>l tribunal que ahir<br />
ens va jutjar. Els meus companys inclosos en el meu expedient ja han rebut Ia visita <strong>de</strong>ls seus i<br />
ja estan assabentats <strong>de</strong> Ia <strong>de</strong>liberació <strong>de</strong>l tribunal. A aquell que el fiscal li havia sol·licitat Ia pena<br />
<strong>de</strong> mort, va ésser-li reduïda a vint anys <strong>de</strong> reclusió, els altres varen quedar amb Ia pena <strong>de</strong>manada<br />
pel fiscal. Jo he preguntat per Ia meva situació, tots em diuen que Ia ignoren però tinc el<br />
pressentiment que m’estan callant quelcom <strong>de</strong>sagradable.<br />
L’últim <strong>de</strong> sortir <strong>de</strong>l locutori m’ha dit que estigués atent que tot seguit em <strong>de</strong>manarien<br />
perquè el meu pare estava a fora esperant per visitar-me.<br />
Li he preguntat què sabia <strong>de</strong>l meu cas i m’ha respost: “el teu pare ja t’ho notificarà”. “El<br />
meu pare? I perquè no tu?”, li he interrogat.<br />
El seu silenci i l’expressió <strong>de</strong> condol <strong>de</strong>l seu rostre eren una resposta prou eloqüent i concreta.<br />
“El teu pare ja t’ho notificarà!”, no hi havia cap dubte el tribunal en <strong>de</strong>liberar va con<strong>de</strong>mnar-me<br />
a mort i dintre uns instants el meu pare m’assabentaria <strong>de</strong> Ia penosa novetat.<br />
He recordat el seu semblant joiós <strong>de</strong>l dia abans. La nostra animosa i optimista conversa<br />
que havíem sostingut junt amb el meu germà i m’he preguntat amb quin estat d’ànims avui el<br />
rebria. Quin <strong>de</strong>sengany haurà rebut! M’he imaginat que el trobaria abatut. He recordat l’escena<br />
que ahir havia presenciat per el primer que li va ésser <strong>de</strong>manada Ia pena <strong>de</strong> mort amb el seu rostre<br />
animós i somrient enmig <strong>de</strong>ls rostres <strong>de</strong>solats <strong>de</strong>ls seus familiars. M’he esforçat per seguir el seu<br />
exemple, i també amb el rostre animós i amb el somriure en els llavis he anat a rebre el meu pare.<br />
L’he vist abatut però no tant com m’havia imaginat. Després <strong>de</strong> tot ha estat valent i fort.<br />
A Ia seva edat i <strong>de</strong>sprés <strong>de</strong> les vicissituds que havia passat a l’exili, ja no es podia <strong>de</strong>manar més<br />
moral.<br />
Ell no sabia <strong>de</strong> quina manera assabentar-me <strong>de</strong>l que jo, malgrat que ningú no m’ho havia<br />
notificat, ja pressentia amb tota Ia certesa i he estat jo mateix el qui ha obert el diàleg. “Estigueu<br />
animat i tranquil”, li he dit, “que jo també ho estic. Estic assabentat <strong>de</strong> tot”. “Ja ho sabies? Qui<br />
t’ho ha dit?”<br />
Ell no pot comprendre com <strong>de</strong>sprés que el fiscal, al·legant falsedats i tots els agravants<br />
va sol·licitar per mi la pena <strong>de</strong> trenta anys i que el tribunal en <strong>de</strong>liberar, que sempre actua amb<br />
un to més mo<strong>de</strong>rat, m’hagi aplicat la pena <strong>de</strong> mort. “Això és un cas absurd, un cas únic a la història”.<br />
Jo, malgrat el meu estat no he pogut contenir-me d’esclatar una rialla. “Un cas únic dieu?<br />
Aquí aquests casos els presenciem cada setmana durant molts anys”. Per nosaltres, han estat tan<br />
nombrosos els que hem conegut que ja els hem arribat a consi<strong>de</strong>rar normals.<br />
60