Matinals. Quaderns d'història local. Col·lecció: Núm - Malgrat de Mar
Matinals. Quaderns d'història local. Col·lecció: Núm - Malgrat de Mar
Matinals. Quaderns d'història local. Col·lecció: Núm - Malgrat de Mar
You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
En aquest camp hi havia tres camps junts, separats tan sols per les filferra<strong>de</strong>s. A l’entrada<br />
hi havia el <strong>local</strong> <strong>de</strong> correus, i al costat hi instal·laren un tancat per a les visites <strong>de</strong>ls familiars<br />
o amics que venien a fer una visita als presoners, tan sols el diumenge. Quan venia la gent jo<br />
els <strong>de</strong>manava el nom i la barraca on eren per anar-los a cercar, ja que ells no tenien dret <strong>de</strong> sortir<br />
sense anar acompanyats per nosaltres. Aquesta gent generalment et donaven algun franc, <strong>de</strong><br />
manera que jo disposava sempre d’una certa quantitat <strong>de</strong> francs.<br />
Els altres que no tenien res, nosaltres, amb en Celestí, els facilitàvem paper, segells per<br />
escriure i alguna vegada quelcom per menjar, car al camp hi havia una cantina on es podia comprar<br />
certes coses per a menjar i altres. També allí, estant en contacte amb en Francesc Masó que<br />
habitava a Cabestany, prop <strong>de</strong> Béziers, va enviar-me 50 francs, com també un xic més tard, el govern<br />
espanyol a l’exili va enviar-nos 500 francs als oficials que estàvem al camp <strong>de</strong> concentració.<br />
En esclatar la guerra amb els alemanys la nostra situació va canviar molt, car van donar<br />
facilitats per sortir a treballar si hi havia algun patró que ens llogava. L’oncle d’en Celestí Mora<br />
el va fer sortir, però no podia fer-ne sortir més d’un, a mi no va po<strong>de</strong>r.<br />
Els primers mesos d’ésser al camp, la censura <strong>de</strong> <strong>Malgrat</strong>, a mi i a en Pau Pica, ens posava<br />
a les cartes que rebíem <strong>de</strong> casa nostra, unes sàtires vergonyoses: “Tus amigos <strong>de</strong> Falange te<br />
esperan con los brazos abiertos, gritando muy fuerte, viva Franco, muera la FAI”.<br />
Després <strong>de</strong> diverses vega<strong>de</strong>s <strong>de</strong> rebre sempre el mateix, vaig <strong>de</strong>cidir dirigir-los una carta<br />
expressa per a ells, tota vegada que eren ells els primers <strong>de</strong> llegir-les. En aquesta els vaig dir que<br />
el que feien els rebaixava molt i que si eren homes, el menys que podien fer era donar la cara i<br />
posar-hi el seu nom. Jo estant aquí tancat dono la cara, així que vosaltres, que ara sou els amos<br />
<strong>de</strong> <strong>Malgrat</strong> no sé per què teniu necessitat d’amagar-vos amb el segell <strong>de</strong> la censura. Això féu<br />
efecte <strong>de</strong> seguida, car als dos o tres dies rebia una carta escrita per ells, però sense cap signatura,<br />
a la que <strong>de</strong>sprés <strong>de</strong> dir-me una colla <strong>de</strong> bestieses, una cosa em quedà gravada a la memòria:<br />
“Si Vd. quiere que las cosas marchen bién, <strong>de</strong>je este aire <strong>de</strong> perdonavidas que tanto le caracterizó<br />
durante su reinado en <strong>Malgrat</strong>”. Aleshores vaig dir-me, <strong>de</strong>sprés <strong>de</strong> tot, hi ha la família, val<br />
més que no en parli més, pel que vaig escriure una carta a casa normal i al final vaig posar-hi:<br />
“para mí, asunto terminado”, i ja mai més varen molestar-me. Sé que alguns d’aquests ja són<br />
morts, però si per casualitat n’hi hagués algun encara en vida, jo estaria content que es fes conèixer<br />
per a donar-li les gràcies.<br />
Al començament d’ésser al camp vam rebre uns impresos per si volíem anar a Mèxic. El<br />
que disposava <strong>de</strong>ls diners per a pagar-se el viatge podia marxar, però, altrament, calia esperar<br />
que el govern mexicà ens enviés el bitllet <strong>de</strong>l viatge. Jo vaig fer la <strong>de</strong>manda i encara espero els<br />
resultats. Així anava passant el temps.<br />
En arribar el moment <strong>de</strong> les veremes ens agafaren tot un grup per anar-hi a treballar. Ens<br />
van repartir en quatre camions i ens enviaren a un poble prop <strong>de</strong> Béziers A cada poble <strong>de</strong>ixaven<br />
un camió i a mi, que em trobava al quart, em van <strong>de</strong>ixar a Cabestany. La sogra d’en Massó,<br />
va <strong>de</strong>manar si jo hi era, i en trobar-m’hi em va agafar per treballar per a ells. En Francesc l’havien<br />
enviat al front <strong>de</strong> guerra. El primer dia vaig dormir a casa seva, però el segon va venir una<br />
ordre que havíem d’anar a dormir al grup, que havien trobat un gran <strong>local</strong>, on ens feren dormir<br />
per terra, a la palla. Ja comprendreu que en sortir <strong>de</strong>l camp no teníem gaire força i el treball <strong>de</strong><br />
sortir i carregar portadores que pesaven molt, al cap <strong>de</strong>l dia acabàvem aixafats.<br />
A nosaltres, els que ens llogaven, havien <strong>de</strong> donar-nos <strong>de</strong>u francs cada dia i el menjar, i<br />
la resta, el govern.<br />
Treballant per a la família d’en Massó i en reconeixement <strong>de</strong>l que havien fet per a mi,<br />
<strong>de</strong>sprés <strong>de</strong> la jornada ajudava a un treballador que tenien per arreglar el vi i premsar la rapa.<br />
Aquest treball va durar entre 15 i 20 dies i <strong>de</strong>sprés ens enviaren al camp Saint- Cyprien, que es<br />
trobava a la platja. Hi havia barraques, no hi havia cap vidre, <strong>de</strong> manera que quan la tramuntana<br />
tirava fort ens omplia <strong>de</strong> pols <strong>de</strong> sorra. El menjar allà era molt dolent i escàs i l’aigua per a<br />
50