Descarregar en format PDF - Jordi Pujol
Descarregar en format PDF - Jordi Pujol
Descarregar en format PDF - Jordi Pujol
You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
EDITORIAL<br />
ÀNGEL CASTIÑEIRA<br />
ANÀLISIS<br />
La revolució iraniana, tr<strong>en</strong>ta anys després<br />
FRED HALLIDAY<br />
Lévi-Strauss: l’antropologia del p<strong>en</strong>sam<strong>en</strong>t salvatge o el p<strong>en</strong>sam<strong>en</strong>t salvatge<br />
de l’antropologia<br />
MANFRED DÍEZ<br />
Una aproximació sinòptica al bic<strong>en</strong>t<strong>en</strong>ari de Darwin<br />
RAMON PARÉS<br />
DEBAT: PENSAR LES FAMÍLIES<br />
Les polítiques familiars a França<br />
BRUNO LE MAIRE<br />
Les polítiques familiars a Alemanya<br />
IRIS BETHGE<br />
Les polítiques familiars a Dinamarca<br />
JESPER BRASK FISCHER<br />
Les polítiques familiars a Catalunya<br />
LLUÍS FLAQUER<br />
Les polítiques locals de suport a les famílies<br />
CRISTINA BRULLET<br />
L’emergència de nous models familiars<br />
LLUÍS SÁEZ<br />
Família i religió avui: cap a una socialització invisible?<br />
JORDI COLLET I JOAN ESTRUCH<br />
APUNTS<br />
ANTONI PUIGVERD<br />
LLIBRES<br />
ABSTRACTS<br />
013-Coberta VIA09 Negro PANTONE 143 U<br />
ISSN 1886-6662<br />
00009<br />
9 771886 666000<br />
VIA 09<br />
EDITORIAL<br />
ÀNGEL CASTIÑEIRA<br />
ANÀLISIS<br />
FRED HALLIDAY<br />
MANFRED DÍEZ<br />
RAMON PARÉS<br />
VIA 09<br />
DEBAT: PENSAR LES FAMÍLIES<br />
BRUNO LE MAIRE<br />
IRIS BETHGE<br />
JESPER BRASK FISCHER<br />
LLUÍS FLAQUER<br />
CRISTINA BRULLET<br />
LLUÍS SÁEZ<br />
JORDI COLLET I JOAN ESTRUCH<br />
Valors, Idees, Actituds<br />
Revista del C<strong>en</strong>tre d’Estudis <strong>Jordi</strong> <strong>Pujol</strong><br />
Abril del 2009 / 10 €
VIA<br />
Tipografia Optima Bold diss<strong>en</strong>yada per Hermann Zapf<br />
Presid<strong>en</strong>t<br />
<strong>Jordi</strong> <strong>Pujol</strong><br />
Director<br />
Miquel Calsina<br />
Consell Editorial<br />
Àngel Castiñeira, Vic<strong>en</strong>ç Villatoro, Salvador Cardús,<br />
Ferran Sáez, Joan Guitart i Manel Prat<br />
Secretaria<br />
Cristina Soler i Lídia Juanmartí<br />
Transcripcions, traduccions i assessoram<strong>en</strong>t lingüístic:<br />
EMC Transcripcions i Traduccions<br />
Núria Rica<br />
Diss<strong>en</strong>y:<br />
Eumogràfic<br />
Impressió:<br />
Gràfiques 92, S. A.<br />
D.L.: B. 19.215-2009<br />
ISSN: 1886-6662<br />
Informació i subscripcions:<br />
C<strong>en</strong>tre d’Estudis <strong>Jordi</strong> <strong>Pujol</strong><br />
Passeig de Gràcia, 8-10, 2n 1a A<br />
08007 Barcelona<br />
www.jordipujol.cat<br />
via@jordipujol.cat<br />
El contingut dels articles és responsabilitat dels seus autors<br />
i VIA no s’hi id<strong>en</strong>tifica necessàriam<strong>en</strong>t.<br />
013-Coberta VIA09 Negro PANTONE 143 U<br />
DE LL’’EEDDAATT NNEEGGRRAA (inèdit)<br />
Hèl·lade<br />
No recordo el nom del vaixell<br />
que va dur-me a la teva illa<br />
ni els salts alegres dels dofins abans d’<strong>en</strong>trar a port.<br />
No recordo el nom del carrer<br />
de casa teva, ni tampoc estic segur del teu.<br />
No recordo quin mes era d’estiu,<br />
ni quants dies vaig quedar-me,<br />
l’horitzó del mar grec i tu<br />
als meus ulls.<br />
Potser<br />
només va ser un sol dia.<br />
Però el recordo cada dia.<br />
Manuel Forcano<br />
2009
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 1<br />
VIA 09<br />
Valors, Idees, Actituds<br />
Revista del C<strong>en</strong>tre d’Estudis <strong>Jordi</strong> <strong>Pujol</strong><br />
Abril del 2009
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 2
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 3<br />
ÍNDEX<br />
EDITORIAL<br />
ÀNGEL CASTIÑEIRA 4<br />
ANÀLISIS<br />
La revolució iraniana, tr<strong>en</strong>ta anys<br />
després<br />
FRED HALLIDAY 7<br />
Lévi-Strauss: l’antropologia del<br />
p<strong>en</strong>sam<strong>en</strong>t salvatge o el p<strong>en</strong>sam<strong>en</strong>t<br />
salvatge de l’antropologia<br />
MANFRED DÍEZ 15<br />
Una aproximació sinòptica<br />
al bic<strong>en</strong>t<strong>en</strong>ari de Darwin<br />
RAMON PARÉS 35<br />
DEBAT: PENSAR LES FAMÍLIES<br />
Les polítiques familiars a França<br />
BRUNO LE MAIRE 43<br />
Les polítiques familiars a Alemanya<br />
IRIS BETHGE 57<br />
Les polítiques familiars a Dinamarca<br />
JESPER BRASK FISCHER 67<br />
Les polítiques familiars<br />
a Catalunya<br />
LLUÍS FLAQUER 76<br />
Les polítiques locals de suport<br />
a les famílies<br />
CRISTINA BRULLET 102<br />
L’emergència de nous models<br />
familiars<br />
LLUÍS SÁEZ 122<br />
Família i religió avui: cap a una<br />
socialització invisible?<br />
JORDI COLLET<br />
I JOAN ESTRUCH 184<br />
APUNTS<br />
ANTONI PUIGVERD 197<br />
LLIBRES<br />
211<br />
ABSTRACTS<br />
217
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 4<br />
EDITORIAL<br />
El movim<strong>en</strong>t anti-Bolonya i després: què hem après?<br />
La mini crisi viscuda a Catalunya com a conseqüència dels movim<strong>en</strong>ts estudiantils<br />
contraris als acords marc de Bolonya podria servir de cas d’estudi<br />
per il . lustrar el conjunt d’errors que un país seriós no es pot permetre.<br />
En ple procés de construcció de la societat del coneixem<strong>en</strong>t i quan tots<br />
els països europeus i els seus respectius experts estan discutint les millors<br />
estratègies de reforma de l’educació per a fer front als reptes de les properes<br />
dècades, una minoria d’estudiants catalans autoconstituïda <strong>en</strong> assemblea<br />
van decidir fer la seva particular revolta ocupant durant quatre mesos<br />
el rectorat d’una universitat i impedint o boicotejant a la resta<br />
d’estudiants que desitjav<strong>en</strong> continuar els seus estudis. M<strong>en</strong>trestant, els òrgans<br />
de govern universitaris –per por a semblar autoritaris– practicav<strong>en</strong><br />
la pitjor versió del laissez-faire o bé es decantav<strong>en</strong> per practicar una m<strong>en</strong>a<br />
de diàleg tant paternalista com inefici<strong>en</strong>t. Quan la situació ja arribava al<br />
límit, l’<strong>en</strong>frontam<strong>en</strong>t amb les forces dels mossos d’esquadra i la dura repressió<br />
d’aquests va provocar una crisi política que es va saldar amb la destitució<br />
del responsable principal de la policia catalana, el qüestionam<strong>en</strong>t<br />
del conseller Joan Saura, l’<strong>en</strong>frontam<strong>en</strong>t dialèctic <strong>en</strong>tre les difer<strong>en</strong>ts forces<br />
del tripartit, i l’erosió del govern i el seu Presid<strong>en</strong>t.<br />
De visita a Barcelona, les declaracions de Guy Haug, màxima autoritat<br />
europea <strong>en</strong> avaluació i des<strong>en</strong>volupam<strong>en</strong>t d’universitats i sistemes d’educació<br />
superior, er<strong>en</strong> b<strong>en</strong> eloqü<strong>en</strong>ts: «Els anti-Bolonya no sab<strong>en</strong> exactam<strong>en</strong>t<br />
<strong>en</strong> contra de què estan. Em sembla impossible que estiguin <strong>en</strong> contra d’un<br />
sistema que dóna més llibertat a l’estudiant, que vagin <strong>en</strong> contra d’un sistema<br />
que int<strong>en</strong>ta millorar la seva formació, donar accés a més possibili-<br />
4
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 5<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
tats. S<strong>en</strong>se verificar-ho, diu<strong>en</strong> que s’imposa la mercantilització de la universitat.<br />
És ridícul que Bolonya ataqui la universitat pública, perquè els<br />
països que més han avançat <strong>en</strong> els canvis proposats són els que t<strong>en</strong><strong>en</strong><br />
els sistemes d’universitat pública més forts: els nòrdics i Alemanya».<br />
T<strong>en</strong>im, doncs, <strong>en</strong> primer lloc un profund error d’apreciació derivat alhora<br />
d’una profunda ignorància; Bolonya és la nostra gran oportunitat<br />
malgrat que alguns indocum<strong>en</strong>tats la pres<strong>en</strong>tin com una nefasta am<strong>en</strong>aça.<br />
T<strong>en</strong>im, a continuació, un esclat estudiantil, incompresible per la resta<br />
d’Europa, que gairebé paralitza les activitats acadèmiques normals de la<br />
universitat. I el que és pitjor, t<strong>en</strong>im alguns responsables institucionals<br />
(des de rectors fins a polítics) que permet<strong>en</strong>, justifiqu<strong>en</strong> i, de vegades, fins<br />
i tot recolz<strong>en</strong> aquesta m<strong>en</strong>a de jocs anti-sistema.<br />
Si Catalunya aspira tant <strong>en</strong> l’àmbit universitari com <strong>en</strong> l’àmbit social,<br />
polític i institucional a ser valorada com un actor respectable i digne, ha de<br />
com<strong>en</strong>çar a fer bé els deures. Governar implica assumir decisions i gestionar-les<br />
bé, a més d’assegurar l’ordre i la normalitat de la vida democràtica.<br />
Ni la passivitat ni l’omissió –per part d’alguns rectors– ni l’acció repressiva<br />
desproporcionada i mal controlada –per part del conseller d’Interior– pod<strong>en</strong><br />
ser catalogades de bones formes de govern. En ambdós casos, la imatge<br />
de Catalunya pateix una greu erosió. Un país normal no ho toleraria. Un govern<br />
normal, tampoc. El movim<strong>en</strong>t anti- Bolonya i després: què hem après?<br />
Àngel Castiñeira<br />
Professor d’ESADE<br />
5
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 6<br />
ANÀLISIS
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 7<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
Expert <strong>en</strong> relacions internacionals i <strong>en</strong> el Pròxim Ori<strong>en</strong>t.<br />
Professor de recerca ICREA a l’IBEI.<br />
Fred Halliday*<br />
La revolució iraniana,<br />
tr<strong>en</strong>ta anys després<br />
La revolució islàmica de l’Iran, que va culminar a principis de l’any 1979 amb la<br />
presa de poder de l’aiatol·là Khomeynî i els seus aliats, va ser un dels esdev<strong>en</strong>im<strong>en</strong>ts<br />
més dramàtics, inesperats i, <strong>en</strong> les seves conseqüències, importants de la<br />
segona meitat del segle XX. La revolució va marcar un punt d’inflexió <strong>en</strong> la història<br />
de tota la regió, ja que va derrocar un dels aliats més propers i poderosos<br />
d’Occid<strong>en</strong>t, va provocar un gir de c<strong>en</strong>t vuitanta graus <strong>en</strong> el mapa geoestratègic<br />
de l’Ori<strong>en</strong>t Mitjà i va posar fi a gairebé dos mil·l<strong>en</strong>nis de monarquia al país. També<br />
va significar un punt d’inflexió <strong>en</strong> relació amb la política exterior dels Estats<br />
Units, i va actuar com a presagi del llarg conflicte amb el món islàmic –tant amb<br />
l’Iran com amb l’Afganistan, l’Iraq o el Líban– que durant les tres dècades segü<strong>en</strong>ts<br />
preocuparia els presid<strong>en</strong>ts nord-americans –danyant-ne greum<strong>en</strong>t la reputació–,<br />
des de Carter i Reagan fins a Clinton i George W. Bush. A la vegada, i<br />
<strong>en</strong> fort contrast amb les revolucions i els conflictes ètnics d’altres parts del món,<br />
va distanciar-se de la polaritat de la Guerra Freda: l’eslògan polític de l’aiatol·là<br />
va ser Ni Oest, ni Est, 1 i <strong>en</strong> un país que havia estat ocupat, tot i que s<strong>en</strong>se provocacions,<br />
per Rússia i el Regne Unit <strong>en</strong> les dues guerres mundials, el rebuig nacionalista<br />
a alinear-se amb un bàndol o l’altre de la Guerra Freda va suposar un altre<br />
gir notable a la regió.<br />
* Assessor autònom del director del C<strong>en</strong>tre de Cultura Contemporània de Barcelona i columnista<br />
m<strong>en</strong>sual a La Vanguardia. La seva obra d’anàlisi crítica del règim del xa, Iran: Dictatorship<br />
and Developm<strong>en</strong>t, es va publicar <strong>en</strong> anglès a P<strong>en</strong>guin Books a finals de 1978 i posteriorm<strong>en</strong>t<br />
ha estat traduïda a nou ll<strong>en</strong>gües, <strong>en</strong>tre les quals hi ha el castellà, el persa i l’àrab.<br />
7
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 8<br />
La revolució iraniana, tr<strong>en</strong>ta anys després<br />
En alguns aspectes importants, la revolució iraniana és comparable a les<br />
grans revolucions de la història moderna, com les de França i Rússia, la<br />
Xina, Cuba i Etiòpia. Si <strong>en</strong>s guiem pels criteris que se segueix<strong>en</strong> per definir<br />
el que implica una gran revolució –és a dir, un canvi social i econòmic<br />
de gran <strong>en</strong>vergadura i un canvi de sistema polític–, podem afirmar que<br />
l’aixecam<strong>en</strong>t iranià va ser una revolució <strong>en</strong> tota regla. També va ser-ho <strong>en</strong><br />
la manera com va mobilitzar milions de persones <strong>en</strong> s<strong>en</strong>yal de protesta i<br />
oposició. En aquest s<strong>en</strong>tit, les manifestacions contra el xa que es van celebrar<br />
a les grans ciutats iranianes a finals de 1978 van ser, probablem<strong>en</strong>t,<br />
els movim<strong>en</strong>ts d’oposició més multitudinaris de la història de la humanitat.<br />
L’aixecam<strong>en</strong>t islàmic també va ser revolucionari <strong>en</strong> les seves conseqüències,<br />
tant a l’Iran com a l’estranger. A escala nacional, el nou règim<br />
va fer el que han fet totes les revolucions modernes: sota la promesa d’atorgar<br />
més llibertat, va crear un nou estat molt més brutal i autoritari, i<br />
va perseguir no només els partidaris de l’antic règim sinó també alguns<br />
dels que havi<strong>en</strong> donat suport a l’aiatol . là Khomeynî. La revolució iraniana<br />
va prometre igualtat social i l’inici d’una nova era de jus-<br />
Sota la promesa de tícia –aspectes que es plantejav<strong>en</strong> parcialm<strong>en</strong>t <strong>en</strong> ter-<br />
llibertat, la revolució va mes religiosos–, i tot i que va est<strong>en</strong>dre la riquesa deriva-<br />
exalçar una nova da del petroli a un segm<strong>en</strong>t més gran de població, al<br />
austeritat i un mateix temps va donar poder i accés a la riquesa dels in-<br />
puritanisme que <strong>en</strong>trava gressos g<strong>en</strong>erats pel petroli a una nova elit postrevolu-<br />
<strong>en</strong> contradicció amb cionària, una «nom<strong>en</strong>klatura islàmica» que, malgrat les<br />
bona part de la seves diferències polítiques i d’opinió, avui dia <strong>en</strong>cara<br />
literatura i la cultura controla i explota l’Iran. Sota la promesa de llibertat, la<br />
popular persa. revolució va exalçar una nova austeritat i un puritanisme<br />
que <strong>en</strong>trava <strong>en</strong> contradicció amb bona part de la literatura<br />
i la cultura popular persa –no només amb la celebració del vi i l’amor–,<br />
i va crear nous patrons de control social més intrusius, sobretot<br />
<strong>en</strong>vers les dones.<br />
Pel que fa a les conseqüències internacionals, la revolució iraniana<br />
també va ser semblant a les anteriors: d’una banda, va mirar de donar suport<br />
a movim<strong>en</strong>ts revolucionaris a l’estranger –tant a l’Iraq com a l’Afganistan,<br />
el Líban o Palestina–, <strong>en</strong> nom de la «solidaritat islàmica», m<strong>en</strong>tre<br />
8
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 9<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
que, de l’altra, va int<strong>en</strong>tar mant<strong>en</strong>ir alguns acords diplomàtics, com<br />
els que t<strong>en</strong>ia amb Síria, Turquia, Rússia, l’Índia, la Xina i –<strong>en</strong> més mesura<br />
i a pesar dels conflictes retòrics– l’Aràbia Saudita. Tal com va succeir amb<br />
les revolucions preced<strong>en</strong>ts, l’èxit a l’hora d’exportar-la no va ser total, ja<br />
que l’Iran va guanyar aliats al Líban i a Palestina, però no a Turquia ni a<br />
Egipte. Tanmateix, <strong>en</strong>cara que les esperances inicials d’aconseguir una revolució<br />
islàmica van quedar frustrades, els esdev<strong>en</strong>im<strong>en</strong>ts posteriors, el<br />
més important dels quals va ser la caiguda de l’opositor més important de<br />
l’Iran, Saddam Hussein, l’any 2003, han deixat <strong>en</strong>treveure noves possibilitats<br />
que l’Iran augm<strong>en</strong>ti el seu poder.<br />
Una altra dim<strong>en</strong>sió <strong>en</strong> què la revolució iraniana és comparable a altres<br />
és la del paper dels grups ètnics i lingüístics difer<strong>en</strong>ts dels perses dins del<br />
país, que conform<strong>en</strong>, <strong>en</strong> una població d’aproximadam<strong>en</strong>t tr<strong>en</strong>ta milions<br />
de persones el 1979, gairebé la meitat del total. Qualsevol lector veurà,<br />
s<strong>en</strong>s dubte, el paral . lelisme que s’estableix amb la història moderna d’altres<br />
estats multiètnics, inclòs Espanya. Fa un segle, durant la Revolució<br />
Constitucional de 1906-1908, i <strong>en</strong> part per l’impacte dels canvis radicals<br />
que s’havi<strong>en</strong> produït a Rússia i sobretot a la regió del Caucas que fa frontera<br />
amb l’Iran, el c<strong>en</strong>tre de l’activitat revolucionària es trobava <strong>en</strong>tre la<br />
minoria àzeri, a la província d’Azerbaidjan. Igualm<strong>en</strong>t, als anys quaranta<br />
del segle XX van ser els àzeris i els kurds, amb el suport de l’URSS, els que<br />
van afavorir l’obt<strong>en</strong>ció d’una major autonomia. Als anys setanta, la relació<br />
es va invertir i el focus radical va passar al c<strong>en</strong>tre.<br />
En el cas de la revolució iraniana de 1978-1979, hi ha múltiples preced<strong>en</strong>ts<br />
<strong>en</strong> què una revolució social al c<strong>en</strong>tre, i <strong>en</strong>tre el grup ètnic dominant,<br />
ha provocat reaccions contradictòries i a vegades extremadam<strong>en</strong>t<br />
hostils <strong>en</strong>tre altres grups nacionals i lingüístics més reduïts del país. En<br />
g<strong>en</strong>eral, qualsevol proclamació inicial de fraternitat i solidaritat <strong>en</strong>tre<br />
tots els pobles, si està pronunciada per repres<strong>en</strong>tants dels nous estats c<strong>en</strong>trals<br />
revolucionaris, sol anar seguida de violència, resultat de la c<strong>en</strong>tralització<br />
i de les noves t<strong>en</strong>dències autoritàries cap al c<strong>en</strong>tre, de la trampa<br />
retòrica que g<strong>en</strong>era la fraternitat mateixa i de la t<strong>en</strong>dència –m<strong>en</strong>ys adequada<br />
però igualm<strong>en</strong>t universal– dels règims revolucionaris de titllar els<br />
líders d’altres grups ètnics de «separatistes», «reaccionaris» i «ag<strong>en</strong>ts» dels<br />
poders estrangers.<br />
9
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 10<br />
La revolució iraniana, tr<strong>en</strong>ta anys després<br />
Aquest és el patró que es va seguir <strong>en</strong> la primera revolució moderna de<br />
l’Ori<strong>en</strong>t Mitjà, la dels Joves Turcs, que, després de l’optimisme inicial pels<br />
esdev<strong>en</strong>im<strong>en</strong>ts de 1908, va com<strong>en</strong>çar, <strong>en</strong> difer<strong>en</strong>ts graus, a oposar-se i <strong>en</strong>frontar-se<br />
als ciutadans dels Balcans, als àrabs, als kurds, als grecs anatòlics<br />
i, amb conseqüències humanes terribles, als arm<strong>en</strong>is. Una dècada més<br />
tard, a Rússia es va seguir un patró semblant: els estats bolxevics, després<br />
de proclamar respecte cap a les nacionalitats que convivi<strong>en</strong><br />
al seu territori, i fins i tot de concedir la indep<strong>en</strong>dència<br />
a una d’elles (Finlàndia), van com<strong>en</strong>çar a <strong>en</strong>frontar-se<br />
als nacionalistes d’Ucraïna, de Transcaucàsia i de<br />
l’Àsia C<strong>en</strong>tral. Uns anys abans de la revolució iraniana, el<br />
1974, el món havia estat testimoni de l’<strong>en</strong>derrocam<strong>en</strong>t<br />
revolucionari d’un altre antic monarca, a Etiòpia, també<br />
un país multiètnic: al cap de dos anys, el nou règim militar<br />
del coronel M<strong>en</strong>gistu estava <strong>en</strong> guerra amb els somalis,<br />
els àfars, els tigre i els eritreus. Qualsevol esperança<br />
de reconciliar la revolució eritrea, que s’havia iniciat<br />
el 1961, amb la d’Etiòpia va quedar frustrada molt aviat, i va estar seguida<br />
del patró familiar i funest de la recriminació i la guerra.<br />
L’Iran va demostrar ser només una excepció parcial a aquest patró. En<br />
certa mesura, l’Iran s’assembla més a l’Índia que no pas a Rússia o Etiòpia.<br />
Si t<strong>en</strong>im <strong>en</strong> compte que gairebé la meitat de la població iraniana té el persa<br />
com a primera ll<strong>en</strong>gua, constatem que durant bona part de la seva història<br />
–també durant els anys de la República Islàmica– l’Iran ha estat un<br />
país multiètnic relativam<strong>en</strong>t reeixit i cohesiu, amb diverses comunitats<br />
que han participat del poder polític, militar i econòmic, tant sota el monarca<br />
com amb l’imam. No obstant això, els aixecam<strong>en</strong>ts més notables al<br />
c<strong>en</strong>tre –la Revolució Constitucional de 1906-1908; la crisi dels anys quaranta,<br />
quan Azerbaidjan, amb el suport soviètic, va exigir autonomia del<br />
c<strong>en</strong>tre, o la Revolució Islàmica– han provocat conflictes amb les minories<br />
ètniques. La gran sorpresa de la revolució iraniana de 1978-1979 va ser<br />
que, a diferència de 1945-1946, els àzeris no hi van donar suport per raons<br />
d’autonomia o indep<strong>en</strong>dència, i no es van <strong>en</strong>frontar viol<strong>en</strong>tam<strong>en</strong>t al nou<br />
règim: de fet, quan es van rebel . lar, a finals de 1979, va ser com a mostra<br />
de suport al seu líder, l’aiatol . Uns anys abans de la<br />
revolució iraniana, el<br />
1974, el món havia estat<br />
testimoni de<br />
l’<strong>en</strong>derrocam<strong>en</strong>t<br />
revolucionari d’un altre<br />
antic monarca, a Etiòpia,<br />
també un país<br />
multiètnic.<br />
là Shariat-Madari, no per motius d’autono-<br />
10
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 11<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
mia o secessionisme. Les relacions amb dues altres nacionalitats, els<br />
kurds i els àrabs, van ser força més controvertides, ja que ambdues són<br />
predominantm<strong>en</strong>t sunnites, havi<strong>en</strong> mantingut vincles polítics amb el règim<br />
de Bagdad i aviat van ser acusades d’«ag<strong>en</strong>ts» dels<br />
poders estrangers comparables a l’«Exèrcit del Sud del Les relacions amb dues<br />
Líban», i exposades a mesures de repressió severa.<br />
altres nacionalitats, els<br />
De tots els líders d’aquest període que he tingut l’ho- kurds i els àrabs, van ser<br />
nor de conèixer, el més impactant va ser el del Partit força més<br />
Democràtic Kurd, Abdel-Rahman Qassemlu, un antic controvertides, ja que<br />
marxista i després socialista democràtic, que va ser as- ambdues són<br />
sassinat pel règim de Teheran a Vi<strong>en</strong>a l’any 1989. Em va predominantm<strong>en</strong>t<br />
explicar com, <strong>en</strong> va, havia int<strong>en</strong>tat convèncer Khomeynî sunnites.<br />
de la justícia de l’autonomia, i sempre va insistir que<br />
l’objectiu del movim<strong>en</strong>t kurd era l’autonomia dins d’un Iran democràtic.<br />
Demokrasi barayi Iran, khodmokhtari barayi Kurdistan. Tal com indica l’ordre<br />
de les paraules d’aquest eslògan, Qassemlu era molt consci<strong>en</strong>t que per assolir<br />
un veritable sistema autonòmic –o, per emprar un altre ll<strong>en</strong>guatge,<br />
«federal»– a l’Iran hi havia una condició prèvia de democràcia al c<strong>en</strong>tre. Si<br />
no se seguia aquesta fórmula, les lleis d’autonomia més liberals no significari<strong>en</strong><br />
res, com posava de manifest l’exemple dels dos veïns de l’Iran,<br />
l’Iraq i la Unió Soviètica. De la mateixa manera que <strong>en</strong> altres països multiètnics,<br />
inclòs Espanya, la revolució social i l’autonomia regional no sempre<br />
són socis fàcils.<br />
Els aspectes esm<strong>en</strong>tats de la revolució iraniana de 1978-1979 comparables<br />
a altres sol<strong>en</strong> ser m<strong>en</strong>ys rellevants que tots els aspectes <strong>en</strong> què l’aixecam<strong>en</strong>t<br />
islàmic va destacar per la seva unicitat. El lloc principal l’ocupa el<br />
paper de la religió i el clero. Ningú no pot negar que, <strong>en</strong> aquest s<strong>en</strong>tit, la<br />
revolució iraniana va ser difer<strong>en</strong>t, perquè va t<strong>en</strong>ir una ideologia legitimada<br />
<strong>en</strong> termes religiosos i de les escriptures, amb un líder que reivindicava<br />
el càstig diví, amb un vocabulari polític extret de l’Alcorà i amb un model<br />
del nou estat justificat com un retorn al del profeta Mahoma a la Meca i a<br />
Medina durant el segle VII. També és innegable que aquesta ori<strong>en</strong>tació religiosa<br />
va donar resultats molt específics: d’una banda, la resubordinació<br />
de les dones i la imposició de normes discriminatòries <strong>en</strong> els codis del vestir,<br />
<strong>en</strong> la llei i <strong>en</strong> la vida pública <strong>en</strong> g<strong>en</strong>eral, i, de l’altra, una nova política,<br />
11
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 12<br />
La revolució iraniana, tr<strong>en</strong>ta anys després<br />
inclosa <strong>en</strong> la constitució de la nova República, de suport als musulmans<br />
«<strong>en</strong> lluita» d’altres estats, i, <strong>en</strong> concret, el rebuig a la fins aleshores forta<br />
aliança <strong>en</strong>tre l’Iran i Israel.<br />
Per més importants que fossin la forma i la ideologia<br />
de la revolució islàmica, seria un error pr<strong>en</strong>dre’s al peu<br />
de la lletra l’apar<strong>en</strong>ça de «retorn» a la tradició i als textos<br />
sagrats, ja que totes les revolucions han incorporat alguna<br />
m<strong>en</strong>a de legitimació retrospectiva <strong>en</strong> la seva ideologia.<br />
A la vegada, si analitzem at<strong>en</strong>tam<strong>en</strong>t el ll<strong>en</strong>guatge<br />
de la retòrica de Khomeynî, i id<strong>en</strong>tifiquem els seus temes<br />
polítics principals, esdevé clar que <strong>en</strong> g<strong>en</strong>eral són<br />
molt semblants als temes i a la visió global associada als<br />
populismes radicals de qualsevol lloc del món –tant l’Amèrica<br />
Llatina (per exemple, l’Arg<strong>en</strong>tina o el Brasil) com<br />
l’Europa de l’Est després de la Primera Guerra Mundial–;<br />
una visió a través de la qual la innoc<strong>en</strong>t massa de la<br />
població, amb un líder carismàtic i gairebé infal . La revolució iraniana va<br />
ser difer<strong>en</strong>t, perquè va<br />
t<strong>en</strong>ir una ideologia<br />
legitimada <strong>en</strong> termes<br />
religiosos i de les<br />
escriptures, amb un líder<br />
que reivindicava el<br />
càstig diví, amb un<br />
vocabulari polític extret<br />
de l’Alcorà i amb un<br />
model del nou estat<br />
justificat com un retorn<br />
al del profeta Mahoma a<br />
lible,<br />
la Meca i a Medina és exhortada a sublevar-se contra una elit corrupta<br />
durant el segle VII. i instaurada per l’estranger. Així doncs, <strong>en</strong>cara que el vocabulari<br />
de Khomeynî fos extret i reciclat de l’Alcorà, <strong>en</strong>tre<br />
els termes apar<strong>en</strong>tm<strong>en</strong>t religiosos i arcaics que utilitzava hi podem<br />
discernir la barreja de radicalisme social, aspiració igualitària i ultratge<br />
nacionalista que caracteritza la majoria de movim<strong>en</strong>ts populistes seculars.<br />
Aquesta «modernitat» –indep<strong>en</strong>d<strong>en</strong>tm<strong>en</strong>t de com l’anom<strong>en</strong>em– resulta<br />
evid<strong>en</strong>t <strong>en</strong> un altre tret únic de la revolució iraniana, aquell segons el<br />
qual, malgrat la seva crueltat, tots els assassinats discriminatoris i tota la<br />
repressió que va practicar el règim han permès un grau de llibertat política,<br />
de pluralisme i d’obertura al món desconegut <strong>en</strong> qualsevol altra gran<br />
revolució. A l’Iran, els partits polítics estan prohibits, i la nom<strong>en</strong>klatura<br />
exerceix el poder amb secretisme i s<strong>en</strong>se donar compte de la seva gestió,<br />
però <strong>en</strong> la vida pública –al Majlis, a la premsa, al debat públic i <strong>en</strong> les<br />
expressions diàries d’opinió– se s<strong>en</strong>t un v<strong>en</strong>tall d’opinions ampli i molt<br />
repres<strong>en</strong>tatiu. L’accés al món exterior i els viatges personals mai no han<br />
estat sota un control excessiu –excepte per a les persones sospitoses polí-<br />
12
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 13<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
ticam<strong>en</strong>t–, com ha succeït <strong>en</strong> altres règims revolucionaris. Certam<strong>en</strong>t, la<br />
por, la intimidació, el tancam<strong>en</strong>t arbitrari d’expedi<strong>en</strong>ts i l’arrest estan a<br />
l’ordre del dia <strong>en</strong> l’Iran actual, però la varietat d’opinions que s’hi express<strong>en</strong>,<br />
tr<strong>en</strong>ta anys després de la revolució, es difer<strong>en</strong>cia<br />
molt de Cuba o de la Unió Soviètica <strong>en</strong> mom<strong>en</strong>ts semblants<br />
o posteriors del seu av<strong>en</strong>ç postrevolucionari.<br />
L’originalitat de la revolució iraniana també és evid<strong>en</strong>t<br />
<strong>en</strong> un altre aspecte: el context internacional <strong>en</strong> què<br />
va t<strong>en</strong>ir lloc. Totes les revolucions anteriors es devi<strong>en</strong>, <strong>en</strong><br />
part, a pressions del sistema internacional que havi<strong>en</strong><br />
debilitat o destruït un règim fins aleshores dominant: la invasió i la guerra,<br />
<strong>en</strong> el cas de Rússia el 1917 i la Xina el 1949; la desfeta <strong>en</strong> la guerra, seguida<br />
de la necessitat d’increm<strong>en</strong>tar la càrrega fiscal, <strong>en</strong> el cas de França<br />
el 1789, o l’abandó del règim pel seu cap protector, els EUA, <strong>en</strong> el cas de<br />
Cuba el 1959. S<strong>en</strong>se aquest debilitam<strong>en</strong>t de l’estat, tant des de fora com<br />
des de dins, ni tan sols l’oposició més forta i amb més suport no pot provocar<br />
una revolució. Aquesta és la raó principal per la qual el règim baazista<br />
de Saddam Hussein, que era rebutjat i odiat per la majoria d’iraquians, va<br />
sobreviure tant de temps. L’existència d’algun tipus de desafiam<strong>en</strong>t extern<br />
a l’estat sembla que gairebé és un prerequisit de les revolucions: tot i<br />
això, <strong>en</strong> el cas iranià no es va produir. El gran exèrcit de 400.000 homes<br />
del xa no havia perdut cap guerra. Cap estat estranger no havia desafiat<br />
l’Iran. El suport dels EUA es va mant<strong>en</strong>ir constant. Cap estat exterior no va<br />
donar suport, ni finançar, ni armar el movim<strong>en</strong>t islàmic d’oposició. Podríem<br />
afirmar que l’impacte i la falta de fiabilitat del preu del petroli, <strong>en</strong> què<br />
es basava l’int<strong>en</strong>t del xa de modernitzar i transformar la societat iraniana,<br />
va ser prou fort com per desestabilitzar l’economia i la societat de l’Iran,<br />
però el factor internacional va ser molt més indirecte que els cops militars<br />
a què anteriors estats havi<strong>en</strong> sucumbit.<br />
Tanmateix, no hi ha dubte que els factors internacionals han acabat t<strong>en</strong>int<br />
un paper <strong>en</strong> el període iniciat el 1979, un paper brutal <strong>en</strong> el cas de la<br />
invasió de l’Iraq de 1980, de llarg termini <strong>en</strong> forma de sancions dels EUA<br />
i els aliats –que han inhibit el creixem<strong>en</strong>t i el canvi econòmic–, i preocupant<br />
per als mul . làs <strong>en</strong> el cas de la influència cultural d’Occid<strong>en</strong>t, del<br />
consumisme i d’Internet. Els mul . La por, la intimidació,<br />
el tancam<strong>en</strong>t arbitrari<br />
d’expedi<strong>en</strong>ts i l’arrest<br />
estan a l’ordre del dia<br />
<strong>en</strong> l’Iran actual.<br />
làs t<strong>en</strong><strong>en</strong> molts motius per mostrar-se<br />
13
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 14<br />
La revolució iraniana, tr<strong>en</strong>ta anys després<br />
contraris a la tahajum i farhangi, l’«agressió cultural», i, òbviam<strong>en</strong>t amb l’ajut<br />
de les tecnologies de seguretat xineses, int<strong>en</strong>t<strong>en</strong> controlar els blocaires,<br />
les converses de xat i Internet. Tanmateix, dins del país l’opinió pública<br />
és variada i no es pot controlar, i la majoria de<br />
La propera retirada ciutadans t<strong>en</strong><strong>en</strong> interès a reconciliar-se amb Occid<strong>en</strong>t,<br />
nord-americana de sobretot amb els EUA. En aquest s<strong>en</strong>tit, la propera retira-<br />
l’Iraq, <strong>en</strong> un procés que da nord-americana de l’Iraq, <strong>en</strong> un procés que compta<br />
compta amb el suport amb el suport tàcit iranià, i l’arribada al poder del presi-<br />
tàcit iranià, i l’arribada d<strong>en</strong>t Obama indiqu<strong>en</strong> claram<strong>en</strong>t que és possible iniciar<br />
al poder del presid<strong>en</strong>t una nova era <strong>en</strong> les relacions <strong>en</strong>tre els EUA i l’Iran. Ara<br />
Obama indiqu<strong>en</strong> bé, t<strong>en</strong>int <strong>en</strong> compte que aquesta revolució <strong>en</strong>cara man-<br />
claram<strong>en</strong>t que és té elem<strong>en</strong>ts radicals de suport popular intern, i t<strong>en</strong>int<br />
possible iniciar una nova <strong>en</strong> compte les aspiracions de l’Iran, per motius naciona-<br />
era <strong>en</strong> les relacions listes i revolucionaris, de t<strong>en</strong>ir un paper més notori a l’O-<br />
<strong>en</strong>tre els EUA i l’Iran. ri<strong>en</strong>t Mitjà, no serà possible arribar a la resolució total o<br />
ràpida dels problemes amb els EUA. De la mateixa manera<br />
que les revolucions històriques que la van precedir, la revolució islàmica<br />
de l’Iran no ha aconseguit molts dels seus objectius, i ha imposat més<br />
restriccions, més ineficiència i més dificultats a la població. Però <strong>en</strong>cara<br />
no ha acabat el seu camí, per tant, ara que inicia la quarta dècada, és segur<br />
que <strong>en</strong> els propers anys seguirà desafiant, sorpr<strong>en</strong><strong>en</strong>t i, com a mínim<br />
<strong>en</strong> certa mesura, contrariant el món exterior.<br />
NOTES<br />
1. L’eslògan persa Nah gharb, nah sharq resultarà desxifrable per a qualsevol catalanoparlant,<br />
ja que els mots que design<strong>en</strong> l’oest i l’est <strong>en</strong> català –garbí, xaloc– prov<strong>en</strong><strong>en</strong> de les paraules àrabs<br />
gharb («oest») i sharq («est»). La ll<strong>en</strong>gua persa va originar algunes paraules que van arribar al<br />
català a través del llatí o durant els regnes musulmans d’Espanya, com ara festuc, odèon, paradís,<br />
sucre, taronja i xacal.<br />
14
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 15<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
Professor d’Història. Col·laborador del Grup de Recerca EIDOS<br />
(Herm<strong>en</strong>èutica, platonisme i modernitat) de la Universitat de Barcelona<br />
Manfred Díez<br />
Lévi-Strauss:<br />
l’antropologia del<br />
p<strong>en</strong>sam<strong>en</strong>t salvatge<br />
o el p<strong>en</strong>sam<strong>en</strong>t salvatge<br />
de l’antropologia<br />
El 28 de novembre passat, Claude Lévi-Strauss –un dels refer<strong>en</strong>ts intel·lectuals<br />
més importants del segle XX– va fer c<strong>en</strong>t anys. Amb motiu de tan ass<strong>en</strong>yalada<br />
efemèride, la Bibliothèque de la Pléiade, una de les col·leccions de llibres més<br />
prestigioses del món <strong>en</strong> ll<strong>en</strong>gua francesa, va decidir publicar les principals obres<br />
de l’antropòleg més reconegut de la contemporaneïtat. Tristes tropiques (1955),<br />
Le totémisme aujourd’hui (1962), La p<strong>en</strong>sée sauvage (1962), La Voie des masques<br />
(1975), La Potière jalouse (1985) i Histoire de Lynx (1991) són alguns dels<br />
textos de Lévi-Strauss que Pléiade va reunir <strong>en</strong> un sol volum de dues mil pàgines.<br />
Aquest fet editorial és un indicador de la importància cabdal que revesteix el<br />
c<strong>en</strong>t<strong>en</strong>ari del pare de l’estructuralisme etnogràfic, ja que Pléiade molt raram<strong>en</strong>t<br />
publica obres d’autors vius. Aquest article s’<strong>en</strong>dinsa magistralm<strong>en</strong>t <strong>en</strong> la seva<br />
vida i obra.<br />
1. Introducció<br />
A mode d’obertura<br />
Abans d’<strong>en</strong>trar <strong>en</strong> el debat de les qüestions que <strong>en</strong>s proposem de tractar<br />
<strong>en</strong> aquest escrit, cal que fem una breu consideració per tal que el lector<br />
disposi d’una mesura de l’abast del treball. El seu objectiu és oferir una vi-<br />
15
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 16<br />
Lévi-Strauss: l’antropologia del p<strong>en</strong>sam<strong>en</strong>t salvatge [...]<br />
sió sinòptica de les qüestions fonam<strong>en</strong>tals <strong>en</strong> què s’ha ocupat el p<strong>en</strong>sam<strong>en</strong>t<br />
de l’antropòleg francès Claude Lévi-Strauss de qui, el passat mes de<br />
novembre, es va celebrar el c<strong>en</strong>t<strong>en</strong>ari del naixem<strong>en</strong>t. Ara bé, a més a més<br />
de la fita esm<strong>en</strong>tada, <strong>en</strong>s <strong>en</strong> proposem una altra. Pret<strong>en</strong>em que aquesta visió,<br />
c<strong>en</strong>trada, lògicam<strong>en</strong>t, <strong>en</strong> l’activitat teòrica o d’estudi, tingui un contrapunt,<br />
fins i tot un complem<strong>en</strong>t, amb la referència a l’experiència viscuda.<br />
Així, l’ordre de les qüestions el desplegarem d’acord amb el dels fets<br />
que han marcat especialm<strong>en</strong>t la vida de Lévi-Strauss. Concretam<strong>en</strong>t<br />
aquells que, al nostre <strong>en</strong>t<strong>en</strong>dre, més han influït <strong>en</strong> la conformació del que<br />
anom<strong>en</strong>arem un estil, una manera pròpia, <strong>en</strong> la manera de valorar i considerar<br />
el món. Amb aquesta incursió al terr<strong>en</strong>y personal, cuitarem per tal<br />
que les nostres explicacions, més g<strong>en</strong>erals i abstractes, guanyin <strong>en</strong> compr<strong>en</strong>sió,<br />
mirant de desvetllar el s<strong>en</strong>tit <strong>en</strong> virtut del qual s’ha des<strong>en</strong>volupat<br />
i s’ha caracteritzat la recerca de l’antropòleg. Som del parer que la separació<br />
del mom<strong>en</strong>t dedicat a l’estudi del de la resta de l’experiència viscuda<br />
suposa introduir un tall <strong>en</strong> la realitat. Tall, seguram<strong>en</strong>t, necessari quan<br />
allò que es busca és assolir un coneixem<strong>en</strong>t d’aquesta realitat per mitjà<br />
d’un mètode objectiu, però que, tanmateix, manca a la veritat quan el<br />
propòsit és compr<strong>en</strong>dre el mètode, i definir el s<strong>en</strong>tit dels coneixem<strong>en</strong>ts<br />
que result<strong>en</strong> de la seva aplicació. Certam<strong>en</strong>t, Lévi-Strauss s’ha referit <strong>en</strong> algunes<br />
ocasions –no gaires– a aquesta dim<strong>en</strong>sió més personal o subjectiva.<br />
1 Quan ho ha fet, però, ha estat per recalcar la necessitat de mant<strong>en</strong>ir<br />
separats els dos àmbits, el de l’experiència personal i el de la recerca, i no<br />
pas per a posar de manifest el seu lligam, com nosaltres pret<strong>en</strong>em. Al seu<br />
<strong>en</strong>t<strong>en</strong>dre, fer-se càrrec de tal lligam l’obligaria a <strong>en</strong>trar <strong>en</strong> un tipus de reflexió<br />
que ja no és el propi d’un ci<strong>en</strong>tífic. Introdueix una<br />
dim<strong>en</strong>sió històrica, f<strong>en</strong>om<strong>en</strong>ològica, de la qual cal que<br />
la filosofia es faci càrrec. Si al ci<strong>en</strong>tífic, li escau d’investigar<br />
els f<strong>en</strong>òm<strong>en</strong>s, allò extern, al filòsof, <strong>en</strong> canvi, li pertoqu<strong>en</strong><br />
els dominis de la subjectivitat, l’esfera incontrastable<br />
de les int<strong>en</strong>cions o motivacions que gui<strong>en</strong> les<br />
accions del subjecte, i que obr<strong>en</strong> un horitzó d’historicitat.<br />
2 M<strong>en</strong>tre que al ci<strong>en</strong>tífic<br />
li escau d’investigar els<br />
f<strong>en</strong>òm<strong>en</strong>s, allò extern, al<br />
filòsof, <strong>en</strong> canvi, li<br />
pertoqu<strong>en</strong> els dominis<br />
de la subjectivitat.<br />
En certa manera, amb aquest article viol<strong>en</strong>tarem la<br />
tesi de l’antropòleg, ja que, com hem dit, <strong>en</strong>s proposem fer compatibles el<br />
treball ci<strong>en</strong>tífic, objectiu, amb la reflexió filosòfica, subjectiva. És clar<br />
16
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 17<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
que <strong>en</strong> cap mom<strong>en</strong>t hem declarat t<strong>en</strong>ir una pret<strong>en</strong>sió ci<strong>en</strong>tífica. S<strong>en</strong>zillam<strong>en</strong>t,<br />
<strong>en</strong>s mou l’ànim d’il . luminar i aclarir tant com puguem el s<strong>en</strong>tit<br />
sota el qual s’ha desplegat l’av<strong>en</strong>tura antropològica de Lévi-Strauss. I diem<br />
av<strong>en</strong>tura perquè la lectura de la seva obra pot agradar o desagradar, però,<br />
s<strong>en</strong>s dubte, no deixa indifer<strong>en</strong>t. Un descobreix parts de si mateix llegint<br />
les obres i realitzacions del p<strong>en</strong>sam<strong>en</strong>t salvatge.<br />
Apunt biogràfic<br />
En relació amb els fets de la història personal de l’antropòleg, cal que esm<strong>en</strong>tem<br />
la família. Lévi-Strauss nasqué a Brusel . les, l’any 1908. Fill d’una<br />
família jueva, el pare i dos dels seus oncles er<strong>en</strong> pintors. El besavi violinista.<br />
La seva infantesa, com ell mateix explica <strong>en</strong> una <strong>en</strong>trevista que oferí a<br />
Didier Eribon, transcorregué immersa <strong>en</strong> un medi d’artistes. El gust, la<br />
cura per les formes i l’apreciació estètica deuri<strong>en</strong> ser elem<strong>en</strong>ts característics<br />
del tarannà de la família, i deuri<strong>en</strong> ser motiu de debat habitual <strong>en</strong> les<br />
converses que el minyó escoltava. Constituiri<strong>en</strong> una part important de la<br />
seva experiència.<br />
Un segon aspecte <strong>en</strong>s sembla ress<strong>en</strong>yable: el 1926, a divuit anys, ingressa<br />
a la facultat de dret, després d’haver passat per un prestigiós institut de<br />
París, el Janson-de-Sailly. Hi ingressà s<strong>en</strong>se que <strong>en</strong> tingués un interès especial,<br />
una mica per inèrcia. Al cap d’un any, el trobem matriculat a la facultat<br />
de filosofia. Seran cinc anys d’estudi que li serviran per a una cosa: per<br />
t<strong>en</strong>ir clar que no està cridat per a la reflexió filosòfica. Més val això que<br />
res. Rellegint les primeres planes de Tristos Tròpics, un d’aquells mom<strong>en</strong>ts<br />
<strong>en</strong> què la mirada de l’antropòleg se c<strong>en</strong>tra més <strong>en</strong> si mateix, o <strong>en</strong> la que el<br />
món esdevé un motiu per a compr<strong>en</strong>dre’s, explica com va ser la seva experiència<br />
amb la filosofia: «Se’ns convidava», diu, «a practicar una síntesi dinàmica<br />
pr<strong>en</strong><strong>en</strong>t com a punt de part<strong>en</strong>ça les teories m<strong>en</strong>ys adequades i <strong>en</strong>lairar-nos<br />
fins a les més subtils; però al mateix temps (i <strong>en</strong> raó de la<br />
preocupació històrica que obsedia tots els nostres mestres) calia explicar<br />
com les segones havi<strong>en</strong> gradualm<strong>en</strong>t nascut de les primeres. En el fons, es<br />
tractava m<strong>en</strong>ys de descobrir el ver i el fals que de compr<strong>en</strong>dre com els homes<br />
havi<strong>en</strong> a poc a poc superat tot de contradiccions. La filosofia no era<br />
ancilla sci<strong>en</strong>tarum, la serv<strong>en</strong>t i l’auxiliar de l’exploració ci<strong>en</strong>tífica ans una<br />
m<strong>en</strong>a de contemplació estètica de la consciència de si mateixa. Se la veia<br />
17
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 18<br />
Lévi-Strauss: l’antropologia del p<strong>en</strong>sam<strong>en</strong>t salvatge [...]<br />
elaborar, a través dels segles, construccions cada vegada més lleugeres i<br />
audaces, resoldre problemes d’equilibri o d’abast, inv<strong>en</strong>tar refinam<strong>en</strong>ts<br />
lògics, i tot això era tant més meritori quant més gran era la perfecció tècnica<br />
o la coherència interna; l’<strong>en</strong>s<strong>en</strong>yam<strong>en</strong>t filosòfic esdev<strong>en</strong>ia comparable<br />
al d’una història de l’art que proclamés el gòtic necessàriam<strong>en</strong>t superior<br />
al romànic, i, <strong>en</strong> l’ordre del primer, el flamíger més perfecte que el<br />
primitiu, però <strong>en</strong> què ningú no es preguntés què és bonic i que no ho és.<br />
El significant no concordava amb cap significat, no hi havia refer<strong>en</strong>t. La<br />
destresa reemplaçava el gust per la veritat». 3 «L’<strong>en</strong>s<strong>en</strong>yam<strong>en</strong>t filosòfic <strong>en</strong>sinistrava<br />
la intel . ligència alhora que ressecava l’esperit», 4 s<strong>en</strong>t<strong>en</strong>cia l’antropòleg.<br />
Ens sembla important destacar la decepció que Lévi-Strauss va<br />
patir amb els estudis de filosofia. Al seu <strong>en</strong>t<strong>en</strong>dre, i, alm<strong>en</strong>ys pel que fa a<br />
la facultat on ell estudià, aquells constituï<strong>en</strong> una m<strong>en</strong>a de saber sobre la<br />
història de la humanitat, on la coneix<strong>en</strong>ça dels fets reposava <strong>en</strong> la possibilitat<br />
de definir-los d’acord amb un ordre lògic, s<strong>en</strong>se que aquest gaudís del<br />
contrast amb la realitat. De fet, la crítica que adreça a la filosofia és la<br />
d’escolasticisme. El domini dels conceptes, considerats com a definicions<br />
de coses, suplanta el del seu ús per a conèixer-les. Aquesta decepció explica<br />
que, després de llic<strong>en</strong>ciar-se per la universitat de la Sorbona, el 1931, i<br />
de donar classes de filosofia durant dos anys, decidís empr<strong>en</strong>dre un viatge<br />
cap a Brasil. «Vaig com<strong>en</strong>çar a avorrir-me [de l’<strong>en</strong>s<strong>en</strong>yam<strong>en</strong>t],<br />
i a més, sobretot, t<strong>en</strong>ia ganes de moure’m, de<br />
veure món.» Ganes de veure món, que es van veure atiades<br />
amb la lectura del llibre d’etnologia de Robert<br />
Lowie. «El Traité de sociologie primitive de Robert Lowie»,<br />
com<strong>en</strong>ta l’antropòleg, «em va captivar perquè s’hi confonia<br />
el teòric amb el treballador sobre el terr<strong>en</strong>y. Entreveia<br />
el mitjà de conciliar la meva formació professional<br />
i el meu gust per l’av<strong>en</strong>tura. Car, ess<strong>en</strong>t infant i adolesc<strong>en</strong>t,<br />
quantes “expedicions” no vaig muntar al camp<br />
francès i àdhuc als afores de París.» 5 El com<strong>en</strong>çam<strong>en</strong>t de la<br />
seva carrera com a<br />
antropòleg es troba<br />
vinculada a la decepció<br />
amb l’<strong>en</strong>s<strong>en</strong>yam<strong>en</strong>t de<br />
filosofia i al que ell<br />
anom<strong>en</strong>a gust per<br />
l’av<strong>en</strong>tura, al desig de<br />
descobrir món.<br />
Al Brasil, on es va estar<br />
fins el 1939, empr<strong>en</strong>gué els seus primers treballs d’etnologia, dedicats<br />
a l’estudi de diversos pobles de la selva Amazònica (caduveo, bororo<br />
i nambikwara). El com<strong>en</strong>çam<strong>en</strong>t de la seva carrera com a antropòleg,<br />
doncs, es troba vinculada a la decepció amb l’<strong>en</strong>s<strong>en</strong>yam<strong>en</strong>t de filo-<br />
18
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 19<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
sofia i al que ell anom<strong>en</strong>a gust per l’av<strong>en</strong>tura, al desig de descobrir<br />
món.<br />
Una darrera dada <strong>en</strong>s sembla interessant de destacar <strong>en</strong> aquest breu<br />
apunt biogràfic. Poc després de la seva experiència al Brasil, el 1940, el trobarem<br />
a la New School de Nova York, donant classes sota la protecció de la<br />
Fundació Rockefeller. En aquesta ciutat tindrà l’oportunitat d’<strong>en</strong>trar <strong>en</strong><br />
contacte amb alguns dels artistes més importants de l’avantguarda francesa,<br />
sobretot surrealistes. Així, coneixerà André Breton, Yves Tanguy i<br />
Marcel Duchamp, dels quals dirà que l’uneix «una mateixa<br />
tradició intel . lectual que remunta a la segona meitat<br />
del segle XIX. Breton s<strong>en</strong>tia passió per Gustav Moreau,<br />
per tot aquest període del simbolisme i del neosimbolisme.<br />
Els surrealistes han estat at<strong>en</strong>ts a l’irracional, i<br />
han cercat d’explotar-ho, des del punt de vista estètic.» 6<br />
Es repeteix aquí l’al . L’elecció de<br />
l’antropologia per part<br />
de Lévi-Strauss com a<br />
mètode d’estudi de<br />
l’home, es produeix<br />
lusió a la capacitat que els homes te- des d’una actitud vital<br />
nim de gaudir de la bellesa dels objectes, l’estètica, as- caracteritzada pel<br />
pecte al que ja <strong>en</strong>s hem referit <strong>en</strong> parlar de l’ambi<strong>en</strong>t fa- rebuig del sistema<br />
miliar <strong>en</strong> què transcorregué la infància de l’antropòleg, escolàstic de la filosofia,<br />
i que ara apareix relacionat amb aquella forma de crea- el gust per l’av<strong>en</strong>tura i<br />
ció que actua s<strong>en</strong>se poder donar raó de les operacions una inclinació cap el<br />
realitzades –l’irracional dels artistes surrealistes–. En re- gaudi estètic de la<br />
sum, l’elecció de l’antropologia per part de Lévi-Strauss realitat.<br />
com a mètode d’estudi de l’home es produeix des d’una<br />
actitud vital caracteritzada pel rebuig del sistema escolàstic de la filosofia,<br />
el gust per l’av<strong>en</strong>tura i una inclinació cap el gaudi estètic de la realitat.<br />
2. El mètode: la lingüística estructural<br />
El Tema<br />
Serà la coneix<strong>en</strong>ça amb el lingüista Roman Jakobson, establert, com ell, a<br />
Nova York, la que descobrirà a Lévi-Strauss l’obra de Ferdinand de Saussure.<br />
Aquesta descoberta esdevé clau <strong>en</strong> la definició que l’antropòleg fa<br />
del seu mètode de recerca: l’estructuralisme. Aquest es fonam<strong>en</strong>ta <strong>en</strong> la<br />
idea segons la qual els f<strong>en</strong>òm<strong>en</strong>s culturals, que són objecte d’estudi de<br />
l’antropologia, constitueix<strong>en</strong> sistemes de signes. Conjunts estructurats<br />
19
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 20<br />
Lévi-Strauss: l’antropologia del p<strong>en</strong>sam<strong>en</strong>t salvatge [...]<br />
d’elem<strong>en</strong>ts, compostos d’una part material, la imatge, allò que Saussure<br />
anom<strong>en</strong>a significant, i una altra part conceptual, correspon<strong>en</strong>t al significat<br />
del lingüista ginebrí. Aquesta segona part compliria dues funcions.<br />
D’una banda determinaria l’operació intel . lectual a partir de la qual es<br />
composaria la imatge a què acompanya, és a dir, establiria com cal organitzar<br />
els elem<strong>en</strong>ts materials per tal que es constitueixi quelcom amb<br />
s<strong>en</strong>tit; i, d’una altra banda, remetria a l’objecte a què es refereix el signe.<br />
D’acord amb això, els conjunts de signes, <strong>en</strong> la mesura que respon<strong>en</strong><br />
a una llei de composició pod<strong>en</strong> ser tractats com si formessin un sol signe:<br />
la llei de composició es referiria al concepte, donaria lloc a una determinada<br />
imatge o configuració, i, al mateix temps, es trobaria vinculada<br />
a un objecte. Ent<strong>en</strong><strong>en</strong>t els f<strong>en</strong>òm<strong>en</strong>s culturals d’aquesta manera,<br />
el mètode <strong>en</strong> què es recolza l’antropologia estructural de Lévi-Strauss no<br />
es proposa altra cosa que descobrir les regles, o les lleis, d’operació que<br />
els són subjac<strong>en</strong>ts. Es tracta de posar de manifest els elem<strong>en</strong>ts constitutius<br />
del f<strong>en</strong>om<strong>en</strong> estudiat, per després trobar la llei sota la qual s’organitz<strong>en</strong>.<br />
3. L’aplicació del mètode: el par<strong>en</strong>tesc, el totemisme i els mites. El tema<br />
i les variacions<br />
3.1. El par<strong>en</strong>tesc<br />
Els vincles <strong>en</strong>tre els grups familiars, els clans, i <strong>en</strong>tre els individus que els<br />
form<strong>en</strong>, pod<strong>en</strong> ser considerats com un cas de sistema de signes. Amb l’establim<strong>en</strong>t<br />
del par<strong>en</strong>tesc es produeix la doble conjuntura que caracteritza<br />
la naturalesa del signe. Al mateix temps que amb ell se satisfà una necessitat<br />
natural <strong>en</strong> l’home, d’índole sexual, tal satisfacció té lloc d’acord amb<br />
una regla: la de la prohibició de l’incest. Prohibició que es troba a la base<br />
de tot sistema de par<strong>en</strong>tesc, i que obliga a establir una distinció fonam<strong>en</strong>tal<br />
<strong>en</strong>tre els membres que form<strong>en</strong> part d’un grup i els que pertany<strong>en</strong> a un<br />
altre. Si, per un costat, l’aplicació de la regla esm<strong>en</strong>tada obliga a definir<br />
aquells amb els quals no es pod<strong>en</strong> mant<strong>en</strong>ir relacions sexuals, ja que es<br />
trob<strong>en</strong> compresos al si del mateix grup, simultàniam<strong>en</strong>t, introdueix la<br />
necessitat del lligam amb els altres grups així determinats, mitjançant<br />
l’obligació de cercar-hi la parella, és a dir, instituint l’aliança del matri-<br />
20
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 21<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
moni. El seguim<strong>en</strong>t de la regla separa i uneix els individus, però ho fa <strong>en</strong><br />
un nivell superior al de la individualitat animal.<br />
M<strong>en</strong>tre un mateix grup, sincrònicam<strong>en</strong>t, es defineix per una relació<br />
de consanguinitat –els seus membres, són par<strong>en</strong>ts de sang–, diacrònicam<strong>en</strong>t,<br />
<strong>en</strong> canvi, ho fa a través de la relació de filiació, tots desc<strong>en</strong>deix<strong>en</strong><br />
del mateix pare o mare –segons filiació patrilineal o matrilineal–. Ara,<br />
aquest grup, per assegurar-se la seva reproducció i la<br />
seva perdurabilitat al llarg del temps precisa d’una tercera<br />
relació: la del matrimoni, l’aliança amb altres grups.<br />
El par<strong>en</strong>tesc, doncs, comportant aquesta prohibició bàsica,<br />
constitueix un depassam<strong>en</strong>t de l’ordre meram<strong>en</strong>t<br />
natural o espontani. Amb la seva observança, els individus<br />
s’organitz<strong>en</strong> formant conjunts ord<strong>en</strong>ats. Per a Lévi-<br />
Strauss, <strong>en</strong> la interdicció que pesa sobre les relacions sexuals<br />
cal veure-hi la regla que opera la fundació de la<br />
societat. I ho fa a la manera d’un sistema de signes, on<br />
els individus són els elem<strong>en</strong>ts constitutius, <strong>en</strong> lingüística, les unitats mínimes<br />
de significat, els fonemes, i els grups o clans les imatges o configuracions<br />
s<strong>en</strong>sibles conformades per mitjà d’aquells i d’acord amb la llei de<br />
la prohibició de l’incest.<br />
Ara bé, aquest ordre així fundat és un ordre buit. Es troba mancat de<br />
l’objecte d’acord amb el qual les configuracions de clans, formades amb<br />
l’aplicació de la llei esm<strong>en</strong>tada, adquiriri<strong>en</strong> un significat. Des d’aquest<br />
punt de vista, el par<strong>en</strong>tesc constitueix un ordre formal, s<strong>en</strong>se contingut.<br />
Se situaria, per tant, al nivell del significant de Saussure. El sistema apunta<br />
a un objecte, a una imatge m<strong>en</strong>tal, una idea, però ell mateix no n’aporta<br />
cap. 7<br />
El par<strong>en</strong>tesc constitueix<br />
un depassam<strong>en</strong>t de<br />
l’ordre meram<strong>en</strong>t natural<br />
o espontani. Amb la<br />
seva observança, els<br />
individus s’organitz<strong>en</strong><br />
formant conjunts<br />
ord<strong>en</strong>ats.<br />
3.2. El totemisme<br />
L’objecte o la idea perquè els clans, <strong>en</strong> tant que configuracions s<strong>en</strong>sibles,<br />
compr<strong>en</strong>guin un significat és quelcom ofert des del p<strong>en</strong>sam<strong>en</strong>t. No es<br />
tracta d’una realitat empírica. I tal oferim<strong>en</strong>t té lloc per mitjà de la imaginació,<br />
la capacitat d’exposar <strong>en</strong> imatges concretes els continguts, els objectes<br />
o les idees, de la m<strong>en</strong>t. Tal capacitat opera un lligam <strong>en</strong>tre les unitats<br />
familiars, que conform<strong>en</strong> el par<strong>en</strong>tesc, amb les espècies animals i<br />
21
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 22<br />
Lévi-Strauss: l’antropologia del p<strong>en</strong>sam<strong>en</strong>t salvatge [...]<br />
vegetals de la naturalesa. F<strong>en</strong>om<strong>en</strong> que dóna lloc al que es coneix com a<br />
societat totèmica. En aquesta, a més a més, de trobar-nos amb un sistema<br />
de significants, constituït de clans, grups o famílies, també es comprèn<br />
un sistema de significats: els animals i plantes adoptats com a tòtems o<br />
emblemes de cadascun.<br />
Aquest segon elem<strong>en</strong>t introdueix una major complexitat <strong>en</strong> les relacions<br />
humanes. Amb ell, el sistema ja no només comportarà les aliances<br />
matrimonials com a mecanisme a partir del qual s’assoleix una unitat<br />
dins la diversitat dels grups. Allà on un grup s’id<strong>en</strong>tifica amb un animal,<br />
aquest es difer<strong>en</strong>cia dels altres grups. I ho fa <strong>en</strong> un nivell superior al de la<br />
prohibició de l’incest –<strong>en</strong> un nivell intel . lectual. Tanmateix, a l’hora que el<br />
totemisme implica la divisió dels grups <strong>en</strong> espècies naturals, com <strong>en</strong> el cas<br />
d’aquella prohibició, introdueix un principi de reunió. Per al grup que s’id<strong>en</strong>tifica<br />
amb una espècie animal o vegetal, aquesta es veu sotmesa a<br />
tabú. Sovint no se la pot consumir. Acte que fora considerat com una<br />
m<strong>en</strong>a de canibalisme, ja que l’espècie <strong>en</strong> qüestió és allò que els dota d’una<br />
id<strong>en</strong>titat. No pod<strong>en</strong>t-la consumir, o f<strong>en</strong>t-ho només <strong>en</strong> dates ass<strong>en</strong>yalades,<br />
els membres del grup s’ocup<strong>en</strong> de la seva producció o caça. Són perfectes<br />
coneixedors de la seva naturalesa, hàbitat i costums i estan obligats<br />
a procurar-lo com a font d’alim<strong>en</strong>t per als altres grups. La imatge és bella:<br />
don<strong>en</strong> la seva carn als altres. Els clans es distingeix<strong>en</strong> bé perquè t<strong>en</strong><strong>en</strong><br />
prohibit el consum de l’animal totèmic, bé perquè se’ls atribueix<strong>en</strong> certes<br />
habilitats o propietats relacionades amb l’animal o planta amb què s’id<strong>en</strong>tifiqu<strong>en</strong>.<br />
Aquestes habilitats o propietats, però, les<br />
Si, d’una banda, posseeix<strong>en</strong> perquè els altres <strong>en</strong> puguin gaudir, de mane-<br />
la societat totèmica ra que <strong>en</strong>tre els grups s’estableix, com <strong>en</strong> el cas del ma-<br />
culturalitza una relació trimoni, una relació de reciprocitat que els uneix.<br />
natural, d’una altra, El mateix passa quan els grups familiars adopt<strong>en</strong><br />
<strong>en</strong> el sistema de castes com a emblemes els productes del seu treball, és a dir,<br />
es naturalitza una objectes culturals. Tal seria el s<strong>en</strong>tit, segons Lévi-Strauss,<br />
id<strong>en</strong>titat cultural. del sistema de castes. En aquest, la divisió social ve determinada<br />
pel tipus d’activitat que es des<strong>en</strong>volupa al si<br />
de la societat. A diferència, però, de la societat totèmica, les castes obligu<strong>en</strong><br />
a cercar la parella del matrimoni dins el propi grup, són <strong>en</strong>dogàmiques,<br />
m<strong>en</strong>tre que aquella és exogàmica. Això és així per una relació d’in-<br />
22
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 23<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
versió. Si, d’una banda, la societat totèmica culturalitza una relació natural<br />
(<strong>en</strong>tre espècies naturals difer<strong>en</strong>ts no hi ha intercanvi de parella, i, <strong>en</strong><br />
canvi, <strong>en</strong>tre els grups totèmics sí que n’hi ha, malgrat que actuïn com si<br />
fossin espècies concretes), d’una altra banda, <strong>en</strong> el sistema de castes es naturalitza<br />
una id<strong>en</strong>titat cultural: cada casta es comporta com si talm<strong>en</strong>t<br />
constituís una espècie natural, observant el matrimoni només <strong>en</strong>tre els<br />
individus compresos <strong>en</strong> la mateixa. Les castes for<strong>en</strong>, doncs, un segon sistema<br />
de dotar de significat a les distincions socials, propi, <strong>en</strong> aquest cas,<br />
de l’Índia.<br />
Tornant al totemisme, cal destacar que amb la seva referència al món<br />
animal i vegetal, el tot social afegeix, com dèiem abans, un segon sistema<br />
de diferències a l’establert per la prohibició de l’incest. Es tracta d’un conjunt<br />
ord<strong>en</strong>at de grups distingits que mant<strong>en</strong><strong>en</strong> <strong>en</strong>tre si unes relacions<br />
d’intercanvi. Ara, però, les diferències estan dotades d’un contingut. Els<br />
animals i plantes totèmics actu<strong>en</strong> com a idees. Constitueix<strong>en</strong> el «suport<br />
conceptual de la difer<strong>en</strong>ciació social». 8 Per tant, amb ells, la societat esdevé<br />
un sistema de signes, ara, però, amb significant i significat, és a dir,<br />
amb una base material, proporcionada pel par<strong>en</strong>tesc, i una referència<br />
conceptual, aportada pels animals i plantes. 9<br />
3.3. Els mites<br />
Tanmateix, <strong>en</strong>cara falta una cosa per tal que par<strong>en</strong>tesc i totemisme formin<br />
un conjunt complet i esdevinguin un sistema tancat. Cal recordar<br />
que Lévi-Strauss té vocació de ci<strong>en</strong>tífic i no concep que els fets puguin quedar<br />
lògicam<strong>en</strong>t indeterminats. Per a assolir la pl<strong>en</strong>a determinació, convé<br />
donar resposta a la segü<strong>en</strong>t qüestió: ¿d’on treu la imaginació la selecció<br />
d’imatges naturals amb què dota de contingut, és a dir, de significat, els<br />
clans familiars?<br />
Aquí es fa precisa l’activitat del p<strong>en</strong>sam<strong>en</strong>t des<strong>en</strong>volupant-se segons el<br />
seu lliure arbitri. Per contrast amb els f<strong>en</strong>òm<strong>en</strong>s del par<strong>en</strong>tesc i el totemisme,<br />
<strong>en</strong> aquesta tercera forma d’operació ja no s’està condicionat a la satisfacció<br />
d’una necessitat de naturalesa s<strong>en</strong>sible, la pulsió sexual o la id<strong>en</strong>tificació<br />
d’uns grups socials concrets. És l’intel . lecte que, lliurat a la tasca de<br />
crear un sistema ideal de significats, transforma la natura <strong>en</strong> una m<strong>en</strong>a<br />
d’univers social integrat d’animals i de plantes.<br />
23
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 24<br />
Lévi-Strauss: l’antropologia del p<strong>en</strong>sam<strong>en</strong>t salvatge [...]<br />
Si el totemisme i el par<strong>en</strong>tesc pertany<strong>en</strong> a l’ordre de la realitat exist<strong>en</strong>t,<br />
objectiva (són f<strong>en</strong>òm<strong>en</strong>s que es don<strong>en</strong> dins unes coord<strong>en</strong>ades d’espai<br />
i temps), les relacions <strong>en</strong>tre els éssers naturals humanitzats només es don<strong>en</strong><br />
<strong>en</strong> el p<strong>en</strong>sam<strong>en</strong>t, i s’express<strong>en</strong> a través dels mites. En les històries que<br />
aquests narr<strong>en</strong>, la naturalesa apareix tractada com si fos una m<strong>en</strong>a de societat,<br />
els membres de la qual, igual que s’esdevé <strong>en</strong>tre els homes, mant<strong>en</strong><strong>en</strong><br />
unes relacions d’intercanvi. De l’activitat metamorfosejant dels<br />
mites <strong>en</strong> deriva el f<strong>en</strong>om<strong>en</strong> que anom<strong>en</strong>em animisme. Les narracions mítiques,<br />
sostingudes <strong>en</strong> una metàfora bàsica, veritable metàbasis eis allo g<strong>en</strong>os,<br />
que equipara l’ordre natural amb l’ordre humà, produeix<strong>en</strong> un joc d’analogies<br />
<strong>en</strong>tre ambdós, dins el qual els ésser naturals apareix<strong>en</strong> animats (antropomorfisme)<br />
i els homes naturalitzats (fisioformisme). 10 Amb això, resol<strong>en</strong>,<br />
tot i que des d’un punt de vista meram<strong>en</strong>t intel . lectual, el problema<br />
del perquè de la id<strong>en</strong>titat dels grups clànics amb els seus tòtems.<br />
L’obra magna de Lévi-Strauss, Mythologiques (elaborada de 1968 a 1976)<br />
té per objectiu desxifrar els mites del contin<strong>en</strong>t americà. Aquests, a l’igual<br />
que els casos del par<strong>en</strong>tesc i el totemisme, es conceb<strong>en</strong><br />
com un vast sistema de signes, aquest cop, però, situat al<br />
nivell del pur significat. Les narracions contingudes són<br />
tractades per l’antropòleg com si fossin el resultat d’una<br />
activitat reflexiva del p<strong>en</strong>sam<strong>en</strong>t, l’objectiu de la qual és<br />
proporcionar la unitat sota la qual quedari<strong>en</strong> compresos<br />
tant el sistema de diferències obert amb el par<strong>en</strong>tesc<br />
com el del totemisme. La seva última pret<strong>en</strong>sió és arribar<br />
a determinar el significat amb què es dotaria de s<strong>en</strong>tit totes les distincions<br />
obertes <strong>en</strong> la realitat.<br />
Es tracta d’una èpica <strong>en</strong> la qual el mite sucumbeix. Sucumbeix perquè<br />
la unitat cercada, que ha de ser d’ordre intel . L’obra magna de Lévi-<br />
Strauss, Mythologiques<br />
(elaborada de 1968 a<br />
1976), té per objectiu<br />
desxifrar els mites del<br />
contin<strong>en</strong>t americà.<br />
lectual, es cerca <strong>en</strong> la natura.<br />
I <strong>en</strong> la natura tota cosa és oposable a una altra, es defineix per contrast.<br />
Per assolir tal unitat, els mites hauri<strong>en</strong> de dur a terme un acte per al<br />
qual es mostr<strong>en</strong> incapaços: hauri<strong>en</strong> d’apartar la mirada del món de la natura,<br />
i girar-la <strong>en</strong>vers el subjecte que executa les operacions, és a dir, l’ag<strong>en</strong>t<br />
que posa <strong>en</strong> joc les metàfores i analogies <strong>en</strong>tre la natura i la societat.<br />
Aquest subjecte és el jo p<strong>en</strong>sant. El discernim<strong>en</strong>t del jo sí que permetria<br />
guanyar-se la unitat desitjada, ja que és per mitjà dels seus actes que tal<br />
24
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 25<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
joc es produeix. Unitat puram<strong>en</strong>t abstracta i relacional, el seu descobrim<strong>en</strong>t<br />
dóna lloc al número i al coneixem<strong>en</strong>t matemàtic. Aquest seria el<br />
descobrim<strong>en</strong>t que, a parer de Lévi-Strauss, van fer els grecs i que va comportar<br />
el pas del mite al logos –pas que els pobles primitius <strong>en</strong>cara no hauri<strong>en</strong><br />
fet.<br />
El p<strong>en</strong>sam<strong>en</strong>t mític, com hem dit, no acompleix mai un acte reflexiu<br />
d’aquesta m<strong>en</strong>a. És per aquest motiu que, <strong>en</strong>front del p<strong>en</strong>sam<strong>en</strong>t que ha donat<br />
lloc a la cultura occid<strong>en</strong>tal europea, Lévi-Strauss defineix la forma d’operar<br />
d’aquell sota el qualificatiu de salvatge, objectivada o inconsci<strong>en</strong>t.<br />
Simplem<strong>en</strong>t, perquè <strong>en</strong> ell el subjecte, com el pintor surrealista respecte de<br />
les seves creacions, no s’adona de les operacions que ell mateix realitza, i<br />
pr<strong>en</strong> la natura com un gran sistema d’idees o conceptes. Amb el pas del<br />
mite al logos, abans esm<strong>en</strong>tat, es constitueix el propi subjecte, <strong>en</strong> tant que<br />
forma de consciència sobre la seva activitat; sobre el fet que, tant les imatges<br />
naturals de la societat com les imatges socials de la natura, no són sinó<br />
això, imatges, és a dir, el resultat d’operacions de l’intel . lecte humà.<br />
El p<strong>en</strong>sam<strong>en</strong>t salvatge, fogar de mites, de les metàfores i analogies, <strong>en</strong><br />
la seva ing<strong>en</strong>uïtat poètica, pr<strong>en</strong> el que tan sols és una manera d’expressar<br />
el món, la imatge, amb el món mateix. Confon la natura amb la societat,<br />
i la societat amb la natura. Roman incapaç de considerar-los<br />
per separat. Altram<strong>en</strong>t dit, no contempla la distinció<br />
<strong>en</strong>tre subjecte i objecte tan cara a la tradició de<br />
p<strong>en</strong>sam<strong>en</strong>t occid<strong>en</strong>tal, i que ha fet possible el des<strong>en</strong>volupam<strong>en</strong>t<br />
de la ciència. Actua considerant com a reals les<br />
imatges que ell mateix elabora. En ell la funció simbòlica<br />
és intercanviable. Tant la natura pot aportar els significats<br />
que la societat necessita per a concebre’s o p<strong>en</strong>sarse<br />
a si mateixa, com la societat ho pot fer respecte de la<br />
natura. Tot pot ser metàfora de tot, qualsevol cosa es pot<br />
significar per mitjà d’una altra. El límit, allò que determina<br />
quines són les metàfores acceptades com a bones,<br />
el proporciona la satisfacció estètica que aquest joc poètic<br />
desperta <strong>en</strong> els individus. Els mites, amb les seves insòlites i, a vegades,<br />
extravagants relacions, apel . l<strong>en</strong> al s<strong>en</strong>tit del gust per guanyar-se validesa i<br />
acceptació. 11<br />
El p<strong>en</strong>sam<strong>en</strong>t salvatge,<br />
fogar de mites, de<br />
metàfores i analogies,<br />
<strong>en</strong> la seva ing<strong>en</strong>uïtat<br />
poètica, pr<strong>en</strong> el que<br />
tan sols és una manera<br />
d’expressar el món, la<br />
imatge, pel món mateix.<br />
Confon la natura amb la<br />
societat, i la societat<br />
amb la natura.<br />
25
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 26<br />
Lévi-Strauss: l’antropologia del p<strong>en</strong>sam<strong>en</strong>t salvatge [...]<br />
Com el poeta, que fa de la naturalesa un temple de l’esperit, el salvatge<br />
destria els elem<strong>en</strong>ts de la realitat i els posa <strong>en</strong> relació amb si mateix.<br />
Una bona il . lustració d’aquesta manera de procedir la trobem <strong>en</strong> l’explicació<br />
que <strong>en</strong>s dóna Lévi-Strauss <strong>en</strong> la segü<strong>en</strong>t citació. L’antropòleg, parlant<br />
dels coneixem<strong>en</strong>ts medicinals de certes tribus, nota que «no tots els sucs<br />
tòxics són ard<strong>en</strong>ts o amargs», i que, tanmateix, «la recíproca no és pas més<br />
certa; no obstant això», continua di<strong>en</strong>t, «la natura és feta de tal manera<br />
que és més r<strong>en</strong>dible, per al p<strong>en</strong>sam<strong>en</strong>t i per a l’acció, de procedir com si<br />
una equivalència que satisfà el s<strong>en</strong>tim<strong>en</strong>t estètic correspongués també a<br />
una realitat objectiva. S<strong>en</strong>se que correspongui aquí de cercar el perquè, és<br />
probable que espècies dotades d’algun caràcter remarcable: forma, color<br />
o olor, obrin a l’espectador el que hom podria anom<strong>en</strong>ar un “dret de seguim<strong>en</strong>t”:<br />
el de postular que aquests caràcters visibles són el signe de propietats<br />
igualm<strong>en</strong>t singulars, però amagades.» 12<br />
La validesa d’aquesta m<strong>en</strong>a de relacions –la de la toxicitat amb el gust<br />
amarg– no es basa <strong>en</strong> un criteri de veritat, com ho fa la ciència, sinó <strong>en</strong> un<br />
criteri de bellesa. Una causa es vincula a un efecte, no perquè hi hagi un<br />
llei objectiva que ho determini, sinó perquè satisfà el s<strong>en</strong>tit estètic. Es<br />
tracta, per tant, d’una forma de validesa exclusivam<strong>en</strong>t subjectiva, que<br />
at<strong>en</strong>y als s<strong>en</strong>tim<strong>en</strong>ts que experim<strong>en</strong>ta la persona davant<br />
els objectes.<br />
Per assolir un criteri objectiu de veritat, el p<strong>en</strong>sam<strong>en</strong>t<br />
salvatge hauria de ser capaç de distingir la imatge<br />
d’allò que amb aquesta es mostra, la repres<strong>en</strong>tació de<br />
l’objecte de la repres<strong>en</strong>tació. Només distingint un i altre<br />
aspecte es pot introduir un judici relatiu a la veritat del<br />
que es percep –que sempre és a través d’imatges–, ja que,<br />
<strong>en</strong> virtut d’aquesta distinció, es fa possible considerar<br />
l’adequació <strong>en</strong>tre l’objecte, el model o la idea, <strong>en</strong>titat<br />
puram<strong>en</strong>t intel . La civilització<br />
occid<strong>en</strong>tal europea, que<br />
ha des<strong>en</strong>volupat el<br />
mètode ci<strong>en</strong>tífic, ha<br />
sabut separar les<br />
dim<strong>en</strong>sions d’espai i<br />
temps a través de les<br />
quals es don<strong>en</strong> les<br />
repres<strong>en</strong>tacions, del<br />
contingut que <strong>en</strong><br />
lectual, i la imatge s<strong>en</strong>sible que <strong>en</strong>s <strong>en</strong><br />
aquestes apareix. fem. Ens podem plantejar, per tant, de transformar i corregir<br />
la imatge <strong>en</strong> funció del model esm<strong>en</strong>tat. La distinció<br />
<strong>en</strong>tre la imatge i allò que la cosa és, no només propicia l’aparició d’una<br />
ciència, sinó també la d’una tècnica. El salvatge sempre es troba <strong>en</strong> la<br />
veritat, no deixa espai per a l’experiència de l’error.<br />
26
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 27<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
Per contra, la civilització occid<strong>en</strong>tal europea, que ha des<strong>en</strong>volupat el<br />
mètode ci<strong>en</strong>tífic, ha sabut separar les dim<strong>en</strong>sions d’espai i temps a través<br />
de les quals es don<strong>en</strong> les repres<strong>en</strong>tacions, del contingut que <strong>en</strong><br />
aquestes apareix. Sobre aquestes dim<strong>en</strong>sions, la ciència ha arribat a elaborar<br />
models per mitjà dels quals ha pogut transformar la realitat. Sobre<br />
l’espai infinit i abstracte es pot edificar una geometria, i, sobre el<br />
temps, una aritmètica. Coneixem<strong>en</strong>ts amb els quals els <strong>en</strong>ginyers són capaços<br />
de construir tot d’objectes que modifiqu<strong>en</strong> i transform<strong>en</strong> l’<strong>en</strong>torn.<br />
El p<strong>en</strong>sam<strong>en</strong>t occid<strong>en</strong>tal manté una relació positiva amb el temps. La<br />
ciència moderna produint nous f<strong>en</strong>òm<strong>en</strong>s i alterant la realitat suposa<br />
una afirmació d’aquesta dim<strong>en</strong>sió. La voluntat d’adequar les imatges, a<br />
través de les quals percebem els objectes, a la realitat d’aquests mateixos<br />
objectes, afavoreix que es tingui una experiència positiva del discórrer<br />
temporal. El p<strong>en</strong>sam<strong>en</strong>t salvatge o mític, <strong>en</strong> canvi, sembla comportar<br />
una negació del temps. Confon<strong>en</strong>t l’objecte amb la imatge, el que hi ha<br />
és el que hi ha d’haver, predisposa a una actitud de preservació <strong>en</strong>vers el<br />
món. Aquest s’ha de mant<strong>en</strong>ir tal com està, perquè ja es troba <strong>en</strong> la seva<br />
perfecció. Tal és la diferència <strong>en</strong> la qual es basa l’antropòleg quan fa la<br />
distinció <strong>en</strong>tre les societats, que ell anom<strong>en</strong>a, cal<strong>en</strong>tes, com l’occid<strong>en</strong>tal,<br />
que contempl<strong>en</strong> la seva acció <strong>en</strong> el món com si obeís a un projecte de<br />
transformació <strong>en</strong>caminat a millorar-lo i acostar-lo al seu ideal; i les societats,<br />
d’altra banda, anom<strong>en</strong>ades fredes, les dels pobles primitius, que<br />
ori<strong>en</strong>t<strong>en</strong> la seva existència a preservar el món <strong>en</strong> les mateixes condicions<br />
<strong>en</strong> què els el van llegar les g<strong>en</strong>eracions anteriors. «Si les comparem amb<br />
les nostres grans societats modernes», afirma Lévi-Strauss, «les que estudia<br />
l’etnòleg són alguna cosa així com societats «fredes» respecte de les<br />
altres –que seri<strong>en</strong> «cal<strong>en</strong>tes»– i funcionari<strong>en</strong> <strong>en</strong> conseqüència com a rellotges,<br />
<strong>en</strong> contrast amb les màquines de vapor. Es tracta de societats que<br />
produeix<strong>en</strong> un escassíssim desordre, allò que els físics <strong>en</strong> diu<strong>en</strong> «<strong>en</strong>tropia»,<br />
i que t<strong>en</strong><strong>en</strong> t<strong>en</strong>dència a mant<strong>en</strong>ir-se indefinidam<strong>en</strong>t <strong>en</strong> el seu estat<br />
inicial, la qual cosa explica, a més a més, que se’ns apareguin com a societats<br />
s<strong>en</strong>se història i s<strong>en</strong>se progrés.» 13 Les unes s’expliqu<strong>en</strong> la seva relació<br />
amb el món com si, amb ella, s’acomplís el des<strong>en</strong>volupam<strong>en</strong>t d’una<br />
història cap a l’assolim<strong>en</strong>t d’un estat ideal –cristianisme, idealismes i<br />
27
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 28<br />
Lévi-Strauss: l’antropologia del p<strong>en</strong>sam<strong>en</strong>t salvatge [...]<br />
marxismes. Les altres, <strong>en</strong> canvi, se l’expliqu<strong>en</strong> com si es formés part d’un<br />
tot acabat i perfecte del qual cal abolir el pas del temps, sempre sinònim<br />
de decadència i corrupció.<br />
4. Conclusió<br />
Finale o ritornello<br />
Hav<strong>en</strong>t repassat els difer<strong>en</strong>ts objectes d’estudi, els més importants, de què<br />
s’ha ocupat Lévi-Strauss, i hav<strong>en</strong>t caracteritzat, <strong>en</strong>cara que de manera succinta,<br />
la manera de procedir del p<strong>en</strong>sam<strong>en</strong>t mític o salvatge, l’ag<strong>en</strong>t invisible<br />
responsable d’aquells, volem <strong>en</strong>cara abordar una darrera qüestió.<br />
Aquesta es refereix a l’estatut, o, si es prefereix, al punt de vista, des del<br />
qual l’antropòleg des<strong>en</strong>volupa les seves investigacions. Si, d’acord amb<br />
l’antropòleg, <strong>en</strong> l’ésser humà conviu<strong>en</strong> dues formes de p<strong>en</strong>sam<strong>en</strong>t distintes,<br />
la salvatge i la domesticada, ¿des de quina de les dues es des<strong>en</strong>volupa<br />
el mètode de recerca de l’antropologia estructural? La qüestió no és pas<br />
supèrflua i, si pr<strong>en</strong>em com a referència els mom<strong>en</strong>ts <strong>en</strong> què Lévi-Strauss<br />
l’ha considerada, que ho ha fet, <strong>en</strong>s podrem adonar que el seu mètode<br />
d’estudi segueix de b<strong>en</strong> a prop la manera d’operar de la m<strong>en</strong>t salvatge,<br />
amb totes les conseqüències de tipus metafísic i filosòfic que això comporta.<br />
A l’“Ouverture”, del primer volum de Mythologiques (Le cru et le cuit), on<br />
l’antropòleg reflexiona sobre l’abast i els límits del mètode estructural,<br />
trobem la segü<strong>en</strong>t declaració: «si el fi de l’antropologia», diu, «és contribuir<br />
a un millor coneixem<strong>en</strong>t del p<strong>en</strong>sam<strong>en</strong>t objectivat i dels seus mecanismes,<br />
comptat i debatut tant se val que <strong>en</strong> aquest llibre el p<strong>en</strong>sam<strong>en</strong>t<br />
dels indíg<strong>en</strong>es sud-americans pr<strong>en</strong>gui forma per l’operació del meu, o el<br />
meu per operació del seu. El que importa és que l’esperit humà, s<strong>en</strong>se t<strong>en</strong>ir<br />
cura de la id<strong>en</strong>titat dels seus missatgers ocasionals, va manifestant<br />
aquí una estructura cada cop més intel . ligible a mesura que segueix<strong>en</strong> el<br />
seu curs doblem<strong>en</strong>t reflexiu: p<strong>en</strong>sam<strong>en</strong>ts que actu<strong>en</strong> l’un sobre l’altre, i<br />
dels quals un aquí l’altre allà pot ser la metxa o la guspira que, <strong>en</strong> unir-se,<br />
causaran una il . luminació comuna.» 14 D’una altra banda, al capítol IX,<br />
«Histoire et dialectique», de la P<strong>en</strong>sée sauvage, <strong>en</strong> resposta a una crítica de<br />
J. P. Sartre, que li retreu la manca de consideració <strong>en</strong>vers la història de la<br />
seva antropologia, Lévi-Strauss es reivindica com a «materialista transc<strong>en</strong>-<br />
28
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 29<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
d<strong>en</strong>tal i com a esteta.» Materialista transc<strong>en</strong>d<strong>en</strong>tal, perquè els sistemes de<br />
signes descoberts amb les seves investigacions no pressupos<strong>en</strong> la interv<strong>en</strong>ció<br />
d’un subjecte, a l’estil kantià, que, des de la consciència<br />
de si es pugui interrogar pel s<strong>en</strong>tit de tals sistemes. I<br />
esteta, perquè, segons diu ell mateix, «Sartre aplica<br />
aquest terme als qui pret<strong>en</strong><strong>en</strong> estudiar els homes com si<br />
fossin formigues», 15 és a dir, mancats de llibertat. La seva<br />
conducta s’ajustaria a unes esquemes simbòlics que,<br />
perquè són de naturalesa inconsci<strong>en</strong>t, escap<strong>en</strong> a tot control<br />
que des de la raó s’hi vulgui exercir.<br />
Si Lévi-Strauss es manifesta incapaç de dir fins a quin punt els mecanismes<br />
lògics que posa de manifest amb els seus estudis –ja sigui sobre el<br />
par<strong>en</strong>tesc, el totemisme o els mites– form<strong>en</strong> part del p<strong>en</strong>sam<strong>en</strong>t salvatge<br />
o bé de l’exercici del seu; si el punt de partida i d’arribada de la seva empresa<br />
de recerca vén<strong>en</strong> determinats per l’estètica, pel gaudi que s’és capaç<br />
de s<strong>en</strong>tir davant la bellesa i la diversitat de les creacions humanes,<br />
desinteressant-se per quina pugui ser la naturalesa que les ha creat; <strong>en</strong><br />
definitiva, si aquestes consideracions l’antropòleg no les adopta <strong>en</strong> un<br />
s<strong>en</strong>tit hipotètic, com un mer principi subjectiu regulador de la recerca,<br />
sinó que els concedeix un estatut objectiu, com sembla despr<strong>en</strong>dre’s del<br />
contingut de les anteriors citacions; aleshores, sota tals supòsits, la manera<br />
d’operar del mètode estructural esdevé indiscernible del seu objecte<br />
d’estudi. Es veu afectat del mateix problema que el propi Lévi-Straus<br />
atribueix al p<strong>en</strong>sam<strong>en</strong>t salvatge, <strong>en</strong> el s<strong>en</strong>tit que «no distingeix el mom<strong>en</strong>t<br />
de l’observació del de la interpretació», 16 com dèiem abans, el subjecte<br />
de l’objecte, la repres<strong>en</strong>tació d’allò que <strong>en</strong> ella és repres<strong>en</strong>tat. I, s<strong>en</strong>t<br />
així, un es pot preguntar: ¿existeix realm<strong>en</strong>t el p<strong>en</strong>sam<strong>en</strong>t salvatge? ¿Les estructures<br />
simbòliques subjac<strong>en</strong>ts a les institucions i els mites descrits<br />
per l’antropòleg t<strong>en</strong><strong>en</strong> una validesa objectiva que vagi més <strong>en</strong>llà de la<br />
m<strong>en</strong>t que els ha concebut? Si obviem la resposta a tal qüestió, com impel<br />
. Lévi-Strauss es<br />
reivindica com a<br />
«materialista<br />
transc<strong>en</strong>d<strong>en</strong>tal» i com<br />
a esteta.<br />
leix a fer Lévi-Strauss, amb l’argum<strong>en</strong>t que, sigui com sigui, no deixa<br />
de ser una manifestació de l’esperit humà, <strong>en</strong>s situem del costat del p<strong>en</strong>sam<strong>en</strong>t<br />
salvatge, i, aleshores, la validesa és meram<strong>en</strong>t subjectiva. Com<br />
un poema o, com un mite, pr<strong>en</strong><strong>en</strong>t la comparació per ell adoptada, les seves<br />
anàlisis es bas<strong>en</strong> <strong>en</strong> el s<strong>en</strong>tim<strong>en</strong>t de satisfacció que la seva compr<strong>en</strong>-<br />
29
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 30<br />
Lévi-Strauss: l’antropologia del p<strong>en</strong>sam<strong>en</strong>t salvatge [...]<br />
sió g<strong>en</strong>era <strong>en</strong> els lectors, però també <strong>en</strong> un mateix. I és <strong>en</strong> aquí on retornem<br />
a l’apunt biogràfic de la introducció. Lévi-Strauss es llança a l’etnologia<br />
des d’una molt determinada disposició: des<strong>en</strong>gany amb la filosofia,<br />
gust per l’av<strong>en</strong>tura i l’exòtic, i una especial s<strong>en</strong>sibilitat estètica, cultivada<br />
des de b<strong>en</strong> m<strong>en</strong>ut. El s<strong>en</strong>tim<strong>en</strong>t de des<strong>en</strong>gany, <strong>en</strong> el fons explica els altres<br />
dos. L’av<strong>en</strong>tura del viatge per a conèixer uns altres móns, i la del gaudi<br />
estètic mitjançant la seva recreació <strong>en</strong> el joc de la imaginació. En tots<br />
dos casos hi actua com a motiu l’avorrim<strong>en</strong>t <strong>en</strong>vers la realitat pres<strong>en</strong>t.<br />
Avorrim<strong>en</strong>t que des<strong>en</strong>cad<strong>en</strong>a el desig de recercar noves i exòtiques realitats,<br />
ja sigui per una via externa, la del viatge, ja interna, la de la imaginació.<br />
Cal destacar que es tracta d’una manera de s<strong>en</strong>tir que, si bé <strong>en</strong> el<br />
temps d’estudiant universitari, està especialm<strong>en</strong>t lligada a la seva experiència<br />
amb la filosofia, més <strong>en</strong>davant t<strong>en</strong>yirà el conjunt de la seva obra<br />
convivint, com no podia ser d’altra manera, amb un to elegíac de mal<strong>en</strong>conia<br />
i desconsol.<br />
«L’oposició fonam<strong>en</strong>tal, g<strong>en</strong>eradora de totes les altres que pobl<strong>en</strong> els<br />
mites i de la qual aquests quatre volums han establert un inv<strong>en</strong>tari [es refereix<br />
a Mythológiques], és la mateixa que <strong>en</strong>uncia Hamlet <strong>en</strong> forma d’una<br />
alternativa massa crèdula <strong>en</strong>cara: <strong>en</strong>tre l’ésser i el no ésser no toca a l’home<br />
escollir. [...]. I, per a neutralitzar la seva oposició, [l’home] <strong>en</strong>g<strong>en</strong>dra<br />
una sèrie il . limitada d’altres oposicions binàries que, s<strong>en</strong>se resoldre mai<br />
aquesta antinòmia primera, no fan, sinó a escales més reduïdes, més que<br />
reproduir-la i perpetuar-la: realitat de l’ésser, que l’home experim<strong>en</strong>ta <strong>en</strong><br />
el més profund de si com a única capaç de donar raó i s<strong>en</strong>tit al seu quefer<br />
quotidià, a la seva vida moral i s<strong>en</strong>tim<strong>en</strong>tal, a les seves eleccions polítiques,<br />
a la seva int<strong>en</strong>ció <strong>en</strong> el món social i natural, a les seves empreses<br />
pràctiques i a les seves conquestes ci<strong>en</strong>tífiques; però, al mateix temps, realitat<br />
del no-ésser la intuïció de la qual acompanya indissolublem<strong>en</strong>t l’altra<br />
ja que incumbeix a l’home viure i lluitar, p<strong>en</strong>sar i creure, conservar el<br />
valor per damunt de tot, s<strong>en</strong>se que mai no l’abandoni la certitud adversa<br />
que <strong>en</strong> altre temps no era pres<strong>en</strong>t sobre la terra i que no estarà sempre, i<br />
que amb la seva desaparició inevitable de la superfície d’un planeta destinat<br />
a la mort les seves labors, les seves p<strong>en</strong>es, els seus gaudis, les seves esperances<br />
i les seves obres esdevindran com si no haguessin existit, per no<br />
haver-hi ja consciència que preservi el record d’aquells movim<strong>en</strong>ts, a no<br />
30
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 31<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
ser per alguns rastres, aviat esborrats, d’un món de rostre <strong>en</strong> <strong>en</strong>davant impassible,<br />
verificació que for<strong>en</strong> no-res.» 17<br />
Seguint l’estela dels poetes simbolistes del segle XIX francès –Baudelaire,<br />
Rimbaud i Verlaine–, pels qui l’antropòleg s<strong>en</strong>t una sincera admiració,<br />
semblaria que el fonam<strong>en</strong>t del seu mètode i, per tant, el de tota la concepció<br />
del món i l’home que resulta de la seva aplicació, reposa <strong>en</strong> un<br />
estat d’ànim. D’aquí que pugui dir que: «si hagués de buscar mestres del<br />
p<strong>en</strong>sam<strong>en</strong>t probablem<strong>en</strong>t em trobaria fora de la filosofia, em referiria<br />
a Rousseau, a Chateubriand –per citar-ne alguns–, és a dir, a homes que<br />
s’han ocupat, sí, de problemes filosòfics i sociològics, però que mai no els<br />
han dissociat de certes preocupacions de caràcter estètic; <strong>en</strong> fi, que mai<br />
no han pretès que fos possible reflexionar sobre l’home a través d’actituds<br />
puram<strong>en</strong>t intel . lectuals.» 18 Des d’aquest punt de vista, la seva antropologia<br />
sembla constituir més un mitjà per tal d’escapar d’aquesta realitat<br />
que no pas un mitjà de conèixer veritable o objectivam<strong>en</strong>t l’altre, el pretès<br />
primitiu. Amb ella, <strong>en</strong>s trobaríem amb una reedició, més complexa i<br />
refinada, certam<strong>en</strong>t, del mite del bon salvatge, ara,<br />
però, sota la imatge de poeta i melòman del gust. Apreciació<br />
<strong>en</strong> què coincidiria precisam<strong>en</strong>t amb el mestre<br />
dels poetes: Charles Baudelaire. En un petit assaig Baudelaire<br />
fa la segü<strong>en</strong>t reflexió. «El dandisme», explica,<br />
«no és sinó la darrera espurna de l’heroisme <strong>en</strong> les decadències;<br />
i el tipus de dandi trobat pel viatger a Amèrica<br />
del Nord no invalida de cap manera aquesta idea: perquè<br />
res no impedeix suposar que les tribus que anom<strong>en</strong>em<br />
salvatges siguin les restes de grans civilitzacions desaparegudes.»<br />
19 El «dandisme», explica,<br />
no és sinó la darrera<br />
espurna de l’heroisme<br />
<strong>en</strong> les decadències; i<br />
el tipus de dandi trobat<br />
pel viatger a Amèrica<br />
del Nord no invalida<br />
de cap manera aquesta<br />
idea: perquè res no<br />
Certam<strong>en</strong>t, és aquesta una imatge atractiva i impedeix suposar que<br />
seductora, que desperta l’interès i que resulta xocant per les tribus que<br />
algú que pertany a la civilització occid<strong>en</strong>tal, tinguda per anom<strong>en</strong>em salvatges<br />
una de les més avançades culturalm<strong>en</strong>t. I també és cert siguin les restes de<br />
que es tracta d’una imatge, «bona per a p<strong>en</strong>sar» –com al grans civilitzacions<br />
mateix antropòleg li agrada dir dels símbols totèmics–, desaparegudes.<br />
que obliga a reconsiderar les coses i a veure-les sota una<br />
altra perspectiva. Un dels objectius pels quals va néixer la disciplina antropològica.<br />
No hi ha dubte, si aquest és l’objectiu que ha guiat l’empresa,<br />
31
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 32<br />
Lévi-Strauss: l’antropologia del p<strong>en</strong>sam<strong>en</strong>t salvatge [...]<br />
Lévi-Strauss l’ha assolit pl<strong>en</strong>am<strong>en</strong>t. Ara, si, a més a més d’això, hi ha la<br />
pret<strong>en</strong>sió que el retrat del primitiu com a dandi s’ajusti a la realitat, aleshores<br />
es produeix un problema. I és que, a partir dels seus propis postulats,<br />
puram<strong>en</strong>t estètics, això no es pot saber. Cosa, per cert, que <strong>en</strong>cara fa<br />
més seductora i fascinant l’av<strong>en</strong>tura de la seva recerca, la qual, d’altra<br />
banda, suposa un repte a l’exercici del p<strong>en</strong>sam<strong>en</strong>t. Pujar els cims, <strong>en</strong>dinsar-se<br />
<strong>en</strong> les valls i seguir els rodeigs i viaranys del p<strong>en</strong>sam<strong>en</strong>t salvatge,<br />
ajuda, com ja <strong>en</strong>unciàvem al com<strong>en</strong>çam<strong>en</strong>t d’aquest escrit, a compr<strong>en</strong>dre’s<br />
un mateix. Permet posar a la llum els mecanismes a través dels quals<br />
la nostra m<strong>en</strong>t opera, i, així, <strong>en</strong>s ajuda a conèixer un poc millor la nostra<br />
naturalesa. Cosa que, d’altra banda, no està g<strong>en</strong>s malam<strong>en</strong>t.<br />
Bibliografia bàsica de Lévi-Strauss<br />
Les structures élém<strong>en</strong>taires de la par<strong>en</strong>té, Paris, PUF, 1949. [traducció castellana<br />
de Marie Thèrese Cevasco, Las estructuras elem<strong>en</strong>tales del par<strong>en</strong>tesco.<br />
Bu<strong>en</strong>os Aires, Paidós, 1991]<br />
Tristes tropiques, Paris, Plon, 1955. [traducció catalana de Miquel Martí i<br />
Pol, Tristos tròpics, Barcelona, Anagrama, 1992]<br />
Le Totémisme aujourd’hui, Paris, PUF, 1962. [Traducció castellana de Francisco<br />
González Aramburo, El totemismo <strong>en</strong> la actualidad, México, Fondo de<br />
Cultura Económica, 1986]<br />
La p<strong>en</strong>sée sauvage, Paris, Plon, 1962. [Traducció catalana de Miquel Martí i<br />
Pol, El p<strong>en</strong>sam<strong>en</strong>t salvatge, Barcelona, Edicions 62, 1985].<br />
Mythologiques I: Le cru et le cuit, Paris, Plon 1964. [Traducció castellana de<br />
Juan Almela, Mitológicas I: Lo crudo y lo cocido, México, Fondo de Cultura<br />
Económica, 2005]<br />
Mythologiques II: Du miel aux c<strong>en</strong>dres, Paris, Plon, 1967. [Traducció castellana<br />
de Juan Almela, Mitológicas II: De la miel a las c<strong>en</strong>izas, México, Fondo de<br />
Cultura Económica, 1987]<br />
L’origine des manières de table, Paris, Plon, 1968. [Traducció castellana de<br />
Juan Almela, Mitológicas III: El orig<strong>en</strong> de las maneras de mesa, México, Siglo<br />
XXI, 1987]<br />
Mythologiques IV: L’Homme nu, Paris, Plon, 1971. [Traducció castellana<br />
de Juan Almela, Mitológicas IV: El hombre desnudo. Madrid, Siglo XXI,<br />
2000]<br />
32
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 33<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
De prop i de lluny, [amb Didier Eribon] [Traducció catalana de Màrius Garcia<br />
i López; col . laboració de Josep Estruch i Traité, Palafrugell, Orion 93,<br />
1990.]<br />
Raça i història, Barcelona, Edicions 62, 1969.<br />
NOTES<br />
1. Una d’elles va donar lloc a la publicació del llibre Tristos tròpics. Obra que <strong>en</strong> el mom<strong>en</strong>t de<br />
la seva aparició causà un impacte força gran <strong>en</strong> la comunitat acadèmica pel fet de recollir les<br />
experiències íntimes, diguem-ne subjectives, de l’antropòleg <strong>en</strong> els seus primers viatges i investigacions<br />
al Brasil. Vegeu, Tristes tropiques, Paris, Plon, 1955 [traducció catalana de Miquel Martí<br />
i Pol, Tristos tròpics, Barcelona, Anagrama, 1992].<br />
2. En una <strong>en</strong>trevista amb Paolo Caruso, l’antropòleg reconeix que «a pesar nostre, sempre som<br />
filòsofs, des del mom<strong>en</strong>t que reflexionem sobre els nostres procedim<strong>en</strong>ts.» [P. Caruso, Conversaciones<br />
con Lévi-Strauss, Foucault y Lacan, Barcelona, Anagrama, 1969; p. 61-62].<br />
3. A Lévi-Strauss, Tristos tròpics, Barcelona, Anagrama, 1992, p. 46.<br />
4. Ibídem.<br />
5. De prop i de lluny, [amb Didier Eribon] [traducció catalana de Màrius Garcia i López; Palafrugell,<br />
Orion 93, 1990, p. 24.]<br />
6. Ibídem, p.43.<br />
7. Vegeu, per a tot el que s’ha dit <strong>en</strong> aquest apartat, Lévi-Strauss, Les structures élém<strong>en</strong>taires<br />
de la par<strong>en</strong>té, Paris, PUF, 1949 [traducció castellana de Marie Therèse Cevasco, Las estructuras<br />
elem<strong>en</strong>tales del par<strong>en</strong>tesco. Bu<strong>en</strong>os Aires, Paidós, 1991].<br />
8. Lévi-Strauss, Le Totémisme aujourd’hui, Paris, PUF, 1962 [traducció castellana de Francisco<br />
González Aramburo, El totemismo <strong>en</strong> la actualidad, México, Fondo de Cultura Económica, 1986,<br />
p. 147].<br />
9. Vegeu, Le Totémisme aujourd’hui, Paris, PUF, 1962 [traducció castellana de Francisco González<br />
Aramburo, El totemismo <strong>en</strong> la actualidad, México, Fondo de Cultura Económica, 1986]; i La<br />
p<strong>en</strong>sée sauvage, Paris, Plon, 1962 [traducció catalana de Miquel Martí i Pol, El p<strong>en</strong>sam<strong>en</strong>t salvatge,<br />
Barcelona, Edicions 62, 1985].<br />
10. Metàfora o intercanvi de perspectives que, segons l’antropòleg es posa de manifest <strong>en</strong> la<br />
màgia i la religió primitives. M<strong>en</strong>tre la primera consisteix a donar a l’home una forma natural (fisiomorfisme),<br />
la segona dóna a la natura una forma humana (antropomorfisme). Així, l’antropòleg<br />
explica que «si <strong>en</strong> un s<strong>en</strong>tit es pot dir que la religió consisteix <strong>en</strong> una humanització de les<br />
lleis naturals, i la màgia <strong>en</strong> una naturalització de les accions humanes –tractam<strong>en</strong>t de certes accions<br />
com si fossin una part integrant del determinisme físic–, no es tracta dels termes d’una alternativa<br />
o de les etapes d’una evolució. L’antropomorfisme de la natura –<strong>en</strong> la qual cosa consisteix<br />
la religió– i el fisiomorfisme de l’home –pel mitjà del qual definim la màgia– form<strong>en</strong> dos<br />
compon<strong>en</strong>ts sempre donats, dels quals només varia la dosi.» C. Lévi-Strauss, El p<strong>en</strong>sam<strong>en</strong>t salvatge,<br />
Barcelona, Edicions 62, 1985; p. 259.<br />
11. Vegeu, «Finale» a Mythologiques IV: L’Homme nu, Paris, Plon, 1971 [traducció castellana de<br />
Juan Almela, Mitológicas IV: El hombre desnudo. Madrid, Siglo XXI, 2000].<br />
33
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 34<br />
Lévi-Strauss: l’antropologia del p<strong>en</strong>sam<strong>en</strong>t salvatge [...]<br />
12. Le Totémisme aujourd’hui, Paris, PUF, 1962 [traducció castellana de Francisco González<br />
Aramburo, El totemismo <strong>en</strong> la actualidad, México, Fondo de Cultura Económica, 1986, p. 59].<br />
13. Lévi-Strauss, a Georges Charbonnier, Entrevistas con Claude Lévi-Strauss, Amorrortu,<br />
2006, p. 38.<br />
14. Ibídem, p. 22-23.<br />
15. Lévi-Strauss, El p<strong>en</strong>sam<strong>en</strong>t salvatge, Barcelona, Edicions 62, 1985, p. 284-285.<br />
16. Lévi-Strauss, El p<strong>en</strong>sam<strong>en</strong>t salvatge, Barcelona, Edicions 62, 1985, p. 260.<br />
17. Lévi-Strauss, Mythologiques IV: L’Homme nu, Paris, Plon, 1971. [Traducció castellana de Juan<br />
Almela, Mitológicas IV: El hombre desnudo. Madrid, Siglo XXI, 2000, p. 627].<br />
18. Lévi-Strauss, a P. Caruso, Conversaciones con Lévi-Strauss, Foucault y Lacan, Barcelona,<br />
Anagrama, 1969, p. 33.<br />
19. Charles Baudelaire, «Le dandy», a Le peintre de la vie moderne.<br />
34
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 35<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
Catedràtic emèrit de la Universitat de Barcelona. Membre de la Reial<br />
Acadèmia de Ciències i Arts de Barcelona<br />
Ramon Parés<br />
Una aproximació sinòptica<br />
al bic<strong>en</strong>t<strong>en</strong>ari de Darwin<br />
Charles Robert Darwin va néixer l’any 1809 a Shrewsbury –ciutat de l’oest d’Anglaterra–,<br />
motiu pel qual aquest any se’n commemora el bic<strong>en</strong>t<strong>en</strong>ari, efemèride<br />
al voltant de la qual s’han previst, també al nostre país, diversos actes i debats.<br />
L’any 1982 ja es commemorà a Catalunya el c<strong>en</strong>t<strong>en</strong>ari de la seva mort, ocasió <strong>en</strong><br />
què es parlà i s’escrigué més sobre Darwin que <strong>en</strong> tot un segle. L’autor d’aquest<br />
article fa un recorregut per les principals aportacions i la influència del darwinisme<br />
<strong>en</strong> el p<strong>en</strong>sam<strong>en</strong>t ci<strong>en</strong>tífic contemporani <strong>en</strong> g<strong>en</strong>eral, i <strong>en</strong> la biologia <strong>en</strong> particular.<br />
No hi ha cap dubte que Darwin ocupa un lloc preemin<strong>en</strong>t <strong>en</strong> l’establim<strong>en</strong>t<br />
de la teoria de l’evolució dels éssers vius sobre la Terra, un dels aspectes<br />
fonam<strong>en</strong>tals de tota la biologia contemporània, comparable a la<br />
gravitació universal per a la física.<br />
És b<strong>en</strong> cert que el Darwinisme ha causat un gran impacte <strong>en</strong> el p<strong>en</strong>sam<strong>en</strong>t<br />
contemporani, sigui <strong>en</strong> pro o <strong>en</strong> contra. Així mateix, cap a finals del<br />
segle XIX, a diferència d’avui <strong>en</strong> dia, el nostre <strong>en</strong>torn intel . lectual es manifestà<br />
com un veritable bastió antidarwinista. El canvi ha estat radical,<br />
però d’una manera o d’una altra, el poder de convocatòria del nom de<br />
Darwin ha estat sempre gran, fins al punt de poder-se considerar un f<strong>en</strong>om<strong>en</strong><br />
social singular i veritablem<strong>en</strong>t remarcable. Deixant a part el pes extraordinari<br />
que tingué <strong>en</strong> tota la biologia dels darrers segles, el darwinis-<br />
35
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 36<br />
Una aproximación sinòptica al bic<strong>en</strong>t<strong>en</strong>ari de Darwin<br />
me pot considerar-se el principal responsable que la idea de l’evolució biològica<br />
sigui avui universalm<strong>en</strong>t acceptada.<br />
L’evolució biològica es basa <strong>en</strong> la comparació dels animals i les plantes<br />
del passat amb els actuals. Els difer<strong>en</strong>ts organismes vius pod<strong>en</strong> agrupar-se<br />
<strong>en</strong> diversos tàxons i aquests, a la vegada, pod<strong>en</strong> ord<strong>en</strong>ar-<br />
Cap a finals del se des de tipus s<strong>en</strong>zills fins a altres cada vegada més<br />
segle XIX, a diferència complexos. D’aquesta manera pot donar-se forma a allò<br />
d’avui <strong>en</strong> dia, el nostre que s’anom<strong>en</strong>a scala nature, s<strong>en</strong>se prejutjar cap evolució.<br />
<strong>en</strong>torn intel·lectual es De fet és una concepció molt antiga, vàlida igualm<strong>en</strong>t<br />
manifestà com un per a una òptica fixista. La teoria de l’evolució estableix<br />
veritable bastió que la referida scala nature és el resultat històric de la<br />
antidarwinista. transformació dels tàxons.<br />
L’antiguitat clàssica no era evolucionista, i <strong>en</strong>cara al<br />
segle XVII tampoc no ho va ser la revolució ci<strong>en</strong>tífica. És al segle XVIII que<br />
trobem la idea d’evolució dels éssers vius totalm<strong>en</strong>t conformada. For<strong>en</strong><br />
els grans progressos de l’astronomia d’aquell temps que suggerir<strong>en</strong> una<br />
evolució cosmològica que compr<strong>en</strong>ia també la necessitat racional d’una<br />
evolució biològica, com proposa formalm<strong>en</strong>t Buffon <strong>en</strong> la seva Historie Naturelle.<br />
El gran des<strong>en</strong>volupam<strong>en</strong>t de la geologia al mateix segle va portar a<br />
relacionar les èpoques geològiques i els correspon<strong>en</strong>ts fòssils, posant de<br />
manifest la desaparició d’unes espècies i l’aparició d’unes altres de noves.<br />
A inicis del segle XIX, Cuvier va assolir grans av<strong>en</strong>ços <strong>en</strong> paleontologia i,<br />
sorpr<strong>en</strong><strong>en</strong>tm<strong>en</strong>t, fou un dels fixistes més radicals del seu temps. És qui va<br />
introduir les grans catàstrofes planetàries del passat com a causes de l’extinció<br />
massiva de moltes espècies, de les quals avui només podem t<strong>en</strong>ir<br />
testimonis fòssils. Encertadam<strong>en</strong>t, dóna molta importància a la manca de<br />
formes intermèdies, però també sembla que no es va adonar que les espècies<br />
extingides són més difer<strong>en</strong>ts i més s<strong>en</strong>zilles que les actuals, i tant més<br />
com més antigues són.<br />
Lamarck va considerar que totes les formes viv<strong>en</strong>ts t<strong>en</strong>i<strong>en</strong> una inclinació<br />
natural a canviar cap a formes més complexes. És qui va establir les<br />
primeres línies filog<strong>en</strong>ètiques o g<strong>en</strong>ealogia possible dels difer<strong>en</strong>ts tàxons.<br />
És qui va t<strong>en</strong>ir primer la brillant intuïció que les aus i els mamífers procedeix<strong>en</strong><br />
dels rèptils. A més, va proposar un mecanisme per a l’evolució. Influït<br />
per Buffon, va suposar que el medi ambi<strong>en</strong>t t<strong>en</strong>ia un efecte decisiu,<br />
36
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 37<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
determinant canvis adaptatius hereditaris. En els animals això es complem<strong>en</strong>taria<br />
amb la llei anom<strong>en</strong>ada de l’ús i el desús.<br />
L’herència és un punt clau per a la teoria de l’evolució, atès que aquesta<br />
només pot obeir a canvis que siguin transmesos a la desc<strong>en</strong>dència. No<br />
obstant això, a l’època de Darwin les idees sobre l’herència er<strong>en</strong> puram<strong>en</strong>t<br />
especulatives. En poques paraules, podem considerar que aleshores<br />
corri<strong>en</strong> quatre hipòtesis sobre les causes de l’evolució:<br />
1) Medi Ambi<strong>en</strong>t (Buffon, Saint Hilarie)<br />
2) Força interior, ortogènesi (Nägeli, Bateson)<br />
3) Medi ambi<strong>en</strong>t i ús i desús (Lamarck)<br />
4) Selecció natural (Darwin, Wallace)<br />
Darwin va exposar la teoria de la selecció natural <strong>en</strong> un escrit a la Societat<br />
Linneana de Londres al 1858. Va ser pres<strong>en</strong>tat simultàniam<strong>en</strong>t i<br />
conjuntam<strong>en</strong>t amb un altre escrit que Alfred Russell Wallace havia <strong>en</strong>viat<br />
des de fora d’Anglaterra al mateix Darwin a fi que el publiqués, i <strong>en</strong> el<br />
qual proposava la mateixa idea d’evolució per selecció natural que Darwin<br />
justam<strong>en</strong>t portava anys madurant. En tot cas, l’obra magistral de<br />
Darwin és The origin of species, publicada el 24 de novembre<br />
de 1859. Hi podem trobar tres g<strong>en</strong>eralitzacions fona- És al segle XVIII que<br />
m<strong>en</strong>tals que actualm<strong>en</strong>t segueix<strong>en</strong> ess<strong>en</strong>t vàlides i que trobem la idea<br />
permet<strong>en</strong> establir que la selecció natural pot ser la cau- d’evolució dels éssers<br />
sa principal de l’evolució biològica.<br />
vius totalm<strong>en</strong>t<br />
La primera g<strong>en</strong>eralització és la de la t<strong>en</strong>dència de conformada.<br />
tots els organismes a multiplicar-se <strong>en</strong> progressió geomètrica,<br />
amb indep<strong>en</strong>dència del seu sistema de reproducció. Els desc<strong>en</strong>d<strong>en</strong>ts<br />
són sempre més abundants que els seus prog<strong>en</strong>itors, com a mínim<br />
<strong>en</strong> els primers mom<strong>en</strong>ts de la seva existència. Això no era una idea original<br />
i és probable que a Darwin li passés pel cap com a conseqüència de<br />
la lectura de l’«Assaig sobre el principi de població», publicat per Malthus<br />
el 1789.<br />
La g<strong>en</strong>eralització malthusiana sobre l’evolució demogràfica de l’espècie<br />
humana era aplicable a tots els éssers vius i Darwin l’assumeix i, a<br />
més, l’incorpora a una segona g<strong>en</strong>eralització: Malgrat l’augm<strong>en</strong>t geomè-<br />
37
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 38<br />
Una aproximación sinòptica al bic<strong>en</strong>t<strong>en</strong>ari de Darwin<br />
tric, a la naturalesa el nombre d’individus de cada espècie es manté relativam<strong>en</strong>t<br />
constant i, <strong>en</strong> tot cas, sempre és inferior a l’augm<strong>en</strong>t pot<strong>en</strong>cial.<br />
Les dues g<strong>en</strong>eralitzacions esm<strong>en</strong>tades port<strong>en</strong> inequívocam<strong>en</strong>t al concepte<br />
de «la lluita per l’existència». Cada estrip particular tindrà una probabilitat<br />
definida de supervivència, difer<strong>en</strong>t de la que correspon a altres estrips<br />
de la mateixa espècie <strong>en</strong>tre les que conviu<strong>en</strong> <strong>en</strong> una mateixa àrea.<br />
Finalm<strong>en</strong>t, la tercera g<strong>en</strong>eralització fa referència al fet que totes les espècies<br />
estan subjectes a variacions <strong>en</strong> la seva desc<strong>en</strong>dència, que <strong>en</strong> la majoria<br />
de casos dóna una probabilitat més gran o més petita de supervivència.<br />
La diversificació subseqü<strong>en</strong>t és deguda a l’eliminació prefer<strong>en</strong>t dels<br />
individus m<strong>en</strong>ys dotats per a la lluita per l’existència, amb un coefici<strong>en</strong>t<br />
de reproducció més petit. Això és precisam<strong>en</strong>t el que s’<strong>en</strong>tén per selecció<br />
natural, i Darwin va tractar de posar de manifest que l’evolució biològica<br />
pot ser el resultat històric de la diversificació per efecte de la selecció<br />
natural.<br />
El darwinisme s’est<strong>en</strong>gué ràpidam<strong>en</strong>t per tot Europa i Amèrica, amb<br />
els seus def<strong>en</strong>sors i detractors. La principal dificultat amb què <strong>en</strong>sopegava<br />
era deguda a la flaquesa de les idees de Darwin sobre<br />
Els mateixos av<strong>en</strong>ços l’herència. Al com<strong>en</strong>çam<strong>en</strong>t, els mateixos av<strong>en</strong>ços de<br />
de la citologia i el la citologia i el des<strong>en</strong>volupam<strong>en</strong>t de la g<strong>en</strong>ètica contri-<br />
des<strong>en</strong>volupam<strong>en</strong>t de la buïr<strong>en</strong> al fet que el darwinisme fes crisi cap a final del<br />
g<strong>en</strong>ètica contribuïr<strong>en</strong> al segle XIX. S<strong>en</strong>s dubte, també hi influí l’abundància de<br />
fet que el darwinisme manipulacions exagerades des les idees darwinianes per<br />
fes crisi cap a final del part d’ideòlegs i fins i tot de zoòlegs especulatius. La ma-<br />
segle XIX. teixa evolució, mirada des de la paleontologia <strong>en</strong> expansió<br />
i amb unes magnituds relatives als temps molt difer<strong>en</strong>ts<br />
des de la biologia experim<strong>en</strong>tal, va contribuir també a distanciar els<br />
respectius punts de vista. Els paleontòlegs t<strong>en</strong>i<strong>en</strong> prop<strong>en</strong>sió al lamarckisme.<br />
L’abús mateix de l’anatomia comparada, que Darwin mai no va utilitzar,<br />
també va ser desfavorable al darwinisme <strong>en</strong> aquesta època.<br />
Més tard, després del descobrim<strong>en</strong>t del treball de M<strong>en</strong>del al 1900, gràcies<br />
a Weisman Bateson i a la teoria de les mutacions d’Hugo de Vries, <strong>en</strong><br />
els primers 25 anys del segle XX sorgí el f<strong>en</strong>om<strong>en</strong> del neodarwinisme, liderat<br />
per Fischer, Haldane, Morgan i altres grans biòlegs, que dominà el p<strong>en</strong>sam<strong>en</strong>t<br />
biològic fins a b<strong>en</strong> <strong>en</strong>trada la segona meitat del segle. Certam<strong>en</strong>t,<br />
38
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 39<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
constitueix una etapa nova del darwinisme i un procés unificador de la<br />
biologia. És l’època de la drosophila i els cromosomes politènics, i de la citog<strong>en</strong>ètica.<br />
També ho és de l’extraordinària aportació dels microbis a<br />
la biologia i especialm<strong>en</strong>t a la g<strong>en</strong>ètica, així com dels grans av<strong>en</strong>ços de la<br />
bioquímica. En el neodarwinisme la selecció natural apareix com el mecanisme<br />
motor de l’evolució biològica, basat <strong>en</strong> la reproducció difer<strong>en</strong>cial<br />
dels individus de cada població. La difer<strong>en</strong>ciació <strong>en</strong>tre cada individu es<br />
deu a les mutacions aleatòries i la selecció natural actua increm<strong>en</strong>tant la<br />
freqüència <strong>en</strong> la població de les mutacions favorables per a la supervivència<br />
i multiplicació. També per la mateixa selecció natural s’eliminari<strong>en</strong><br />
les mutacions desfavorables.<br />
Tots els biòlegs estan d’acord que els organismes vius t<strong>en</strong><strong>en</strong> propietats<br />
funcionals que, finalm<strong>en</strong>t, convergeix<strong>en</strong> favorablem<strong>en</strong>t <strong>en</strong> la supervivència<br />
i la reproducció. Així, per exemple, la visió pot t<strong>en</strong>ir lloc d’un manera<br />
o una altra, però el perquè de la visió és sempre el mateix: supervivència i<br />
reproducció. La manca <strong>en</strong> el món físic i químic d’un f<strong>en</strong>om<strong>en</strong> comparable<br />
és una dificultat important de cara a arribar a un coneixem<strong>en</strong>t ci<strong>en</strong>tífic<br />
unificat. El problema rau <strong>en</strong> el fet que l’explicació immediata de la funció<br />
sempre és teològica, però la teoria de l’evolució per selecció natural explicava<br />
l’orig<strong>en</strong> de les propietats funcionals s<strong>en</strong>se necessitat de tirar mà de<br />
l’efecte de les causes finals. No obstant això, després del neodarwinisme<br />
s’ha donat un canvi d’<strong>en</strong>focam<strong>en</strong>t molt important amb el des<strong>en</strong>volupam<strong>en</strong>t<br />
de la g<strong>en</strong>ètica molecular i la informàtica. El concepte de selecció natural<br />
ha rebut claram<strong>en</strong>t una nova dim<strong>en</strong>sió, situant-lo <strong>en</strong> un terr<strong>en</strong>y on<br />
és molt més fàcil d’<strong>en</strong>caixar dins d’una concepció uniforme<br />
de la naturalesa, basada exclusivam<strong>en</strong>t <strong>en</strong> les causes<br />
efici<strong>en</strong>ts.<br />
La g<strong>en</strong>ètica molecular i la informàtica han constituït<br />
una nova etapa de la teoria de l’evolució després del neodarwinisme.<br />
Les propietats informacionals dels éssers<br />
vius t<strong>en</strong><strong>en</strong> un suport químic <strong>en</strong> les macromolècules polímeres,<br />
especialm<strong>en</strong>t els àcids nucleics i les proteïnes.<br />
Els primers form<strong>en</strong> el g<strong>en</strong>oma, el compon<strong>en</strong>t del sistema que porta la informació<br />
codificada i és el suport del software del sistema. Les proteïnes<br />
t<strong>en</strong><strong>en</strong> una pot<strong>en</strong>cialitat i versatilitat informacional pràcticam<strong>en</strong>t il . La g<strong>en</strong>ètica molecular<br />
i la informàtica han<br />
constituït una nova<br />
etapa de la teoria de<br />
l’evolució després del<br />
neodarwinisme.<br />
limi-<br />
39
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 40<br />
Una aproximación sinòptica al bic<strong>en</strong>t<strong>en</strong>ari de Darwin<br />
tada. Són els instrum<strong>en</strong>ts moleculars ess<strong>en</strong>cials per al funcionam<strong>en</strong>t de<br />
l’organisme, fins i tot pel que fa a la transmissió, processam<strong>en</strong>t i conservació<br />
de la informació codificada <strong>en</strong> el g<strong>en</strong>oma. La selecció natural dels<br />
canvis aleatoris passa a ser un mecanisme d’adquisició de coneixem<strong>en</strong>t,<br />
característic del nivell biològic, que permet explicar ci<strong>en</strong>tíficam<strong>en</strong>t les<br />
propietats funcionals dels éssers vius.<br />
La concepció darwinista actual ha rellevat molts conceptes anteriors,<br />
com l’ortogènesi o la macro i micro evolució. Això, no obstant, b<strong>en</strong> al contrari<br />
de l’expectativa de sortida, l’anàlisi molecular, no tan sols ha portat<br />
a la concepció informacional dels sistemes viv<strong>en</strong>ts, que situa el darwinisme<br />
dins d’un marc estrictam<strong>en</strong>t ci<strong>en</strong>tífic, sinó que ha posat de manifest<br />
que les estructures que oper<strong>en</strong> a nivell molecular manifest<strong>en</strong> una organització<br />
funcional més fascinant <strong>en</strong>cara que la que ja es coneixia <strong>en</strong> els nivells<br />
d’organització superior. És el cas de la duplicació de l’ADN, de la taxa<br />
de mutació i de l’adquisició de la conformació tridim<strong>en</strong>sional de les proteïnes,<br />
<strong>en</strong>tre d’altres. La visió darwinista actual ha obert la compr<strong>en</strong>sió de<br />
la importància de la selecció natural <strong>en</strong> l’organització interna, on les funcions<br />
específiques de les difer<strong>en</strong>ts parts estan integrades<br />
formant un tot efici<strong>en</strong>t. També <strong>en</strong>s permet <strong>en</strong>t<strong>en</strong>dre la<br />
t<strong>en</strong>dència g<strong>en</strong>eral a l’aparició de sistemes biològics progressivam<strong>en</strong>t<br />
més complexos.<br />
L’impacte de la g<strong>en</strong>ètica molecular sobre el concepte<br />
neodarwinià de l’evolució pot considerar-se revolucionari,<br />
però congru<strong>en</strong>t amb un mecanisme d’acumulació del<br />
coneixem<strong>en</strong>t per tempteig, aprofitant continus esdev<strong>en</strong>im<strong>en</strong>ts<br />
aleatoris. Actualm<strong>en</strong>t s’està des<strong>en</strong>volupant una<br />
altra línia d’estudi totalm<strong>en</strong>t difer<strong>en</strong>t del mètode analític<br />
de la g<strong>en</strong>ètica molecular, però ambdues pod<strong>en</strong> avançar<br />
paral . La visió darwinista<br />
actual ha obert la<br />
compr<strong>en</strong>sió de<br />
la importància de la<br />
selecció natural <strong>en</strong><br />
l’organització interna,<br />
on les funcions<br />
específiques de les<br />
difer<strong>en</strong>ts parts estan<br />
integrades formant un<br />
tot efici<strong>en</strong>t.<br />
lelam<strong>en</strong>t per a la resolució d’un mateix problema.<br />
Em refereixo a la dinàmica dels sistemes complexos<br />
termodinàmicam<strong>en</strong>t oberts, allunyats de l’equilibri i que t<strong>en</strong><strong>en</strong> la propietat<br />
d’autoorganitzar-se. Això tal vegada va com<strong>en</strong>çar amb Prigogine cap a<br />
la dècada dels 70, però pot ser molt important ateses que les característiques<br />
de les taxes d’evolució, del des<strong>en</strong>volupam<strong>en</strong>t embrionari, de la morfologia<br />
i fins i tot de l’orig<strong>en</strong> de la vida i dels graus de llibertat amb què<br />
40
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 41<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
opera l’evolució. S’espera que sigui complem<strong>en</strong>tari amb el mètode analític<br />
de la g<strong>en</strong>ètica molecular, si bé la seva base teòrica i la metodologia no<br />
t<strong>en</strong><strong>en</strong> cap punt de contacte. Potser arribarem a resoldre o compr<strong>en</strong>dre millor<br />
el problema del determinisme o indeterminisme de l’evolució biològica.<br />
Certam<strong>en</strong>t, la selecció natural t<strong>en</strong>deix a limitar l’indeterminisme,<br />
però no sabem quina fracció repres<strong>en</strong>t<strong>en</strong> les formes d’organització conegudes<br />
<strong>en</strong> relació amb les que són possibles. La dinàmica dels sistemes<br />
complexos pot arribar a integrar l’evolució biològica <strong>en</strong> una teoria universal<br />
de l’evolució guiada per la t<strong>en</strong>dència cap a la major complexitat.<br />
Darwin fou un repres<strong>en</strong>tant de la burgesia acomodada a l’Anglaterra<br />
victoriana. Sempre gaudí d’una gran consideració personal, tant per part<br />
dels ci<strong>en</strong>tífics com per part de la seva família i del públic <strong>en</strong> g<strong>en</strong>eral. Morí<br />
als 73 anys i fou <strong>en</strong>terrat amb gran solemnitat a l’abadia de Westminster,<br />
a pocs passos de la tomba de Newton.<br />
41
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 42<br />
DEBAT<br />
PENSAR<br />
LES FAMÍLIES<br />
El trànsit d’una societat institucionalitzada a partir de valors sòlids, repetitius<br />
i per<strong>en</strong>nes a una societat més individualitzada, <strong>en</strong> la que predomin<strong>en</strong> estructures<br />
socials més volubles, flexibles i m<strong>en</strong>ys perdurables <strong>en</strong> el temps, ha<br />
portat a que les institucions socials deixin de ser els marcs de referència que<br />
er<strong>en</strong> antany per a l’acció humana, o a que es vegin sotmeses a transformacions<br />
i canvis importants. Aquest nou esc<strong>en</strong>ari també té com a conseqüència<br />
una major fragm<strong>en</strong>tació de les vides de les persones i exigeix als individus<br />
una major predisposició a la flexibilitat i al canvi <strong>en</strong> l’assumpció de compromisos<br />
i lleialtats. La família és la institució social que més ha perdurat al llarg<br />
de la història de la humanitat. I continua ess<strong>en</strong>t una insitució cabdal i de referència<br />
<strong>en</strong> la vida i la trajectòria vital de les persones. Els canvis socials esm<strong>en</strong>tats,<br />
però, també estan sotmet<strong>en</strong>t la institució familiar tradicional a canvis<br />
importants que incideix<strong>en</strong> profundam<strong>en</strong>t <strong>en</strong> les polítiques públiques de<br />
família o <strong>en</strong> el paper socialitzador que ha jugat històricam<strong>en</strong>t. Aquest dossier<br />
especial pretén posar de manifest el debat a l’<strong>en</strong>torn d’aquesta realitat aportant<br />
diverses perspectives. L’ext<strong>en</strong>sa bibliografia que acompanya alguns dels<br />
articles pot esdev<strong>en</strong>ir un recurs i una eina important per al lector que vulgui<br />
aprofundir <strong>en</strong> un debat de rigorosa actualitat que ha portat a la majoria de<br />
països occid<strong>en</strong>tals a p<strong>en</strong>sar quin futur depara a la família.
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 43<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
Diputat per la UMP i membre de la Comissió de Finances de l’Assemblea<br />
Nacional francesa.<br />
Bruno Le Maire<br />
Les polítiques familiars<br />
a França*<br />
El diputat francès Bruno Le Maire, excap de gabinet del primer ministre de França<br />
Dominique de Villepin, assegura <strong>en</strong> aquesta conferència que la clau de l’èxit<br />
de les polítiques familiars són la unanimitat i el cons<strong>en</strong>s de totes de forces polítiques,<br />
tant de dretes com d’esquerres. Aquest factor d’unitat ha permès que<br />
França tingui algunes de les polítiques familiars més sòlides del contin<strong>en</strong>t i la<br />
taxa de natalitat més alta d’Europa. L’autor repassa detalladam<strong>en</strong>t els difer<strong>en</strong>ts<br />
tipus de prestacions i exempcions fiscals que França atorga a les famílies.<br />
No <strong>en</strong> sóc el millor especialista de França <strong>en</strong> polítiques familiars, però<br />
tinc dues bones raons per estar-hi interessat: la primera és que sóc membre<br />
de la Comissió de Finances de l’Assemblea Nacional i, <strong>en</strong>s agradi o no,<br />
les polítiques familiars són una qüestió de diners públics que es don<strong>en</strong> o<br />
no a les famílies. La segona és que fa dos mesos que he tingut el meu tercer<br />
fill, i això m’obliga a estar interessat d’una manera molt directa <strong>en</strong> les<br />
polítiques familiars del meu país. D’altra banda, també hi ha una raó política,<br />
una raó de fons, i és que crec profundam<strong>en</strong>t que les polítiques familiars<br />
són un objectiu polític nacional i internacional d’absoluta rellevància.<br />
* Conferència realitzada el 18 de setembre de 2008 <strong>en</strong> el marc del cicle Les polítiques familiars,<br />
organitzat pel C<strong>en</strong>tre d’Estudis <strong>Jordi</strong> <strong>Pujol</strong>.<br />
43
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 44<br />
Les polítiques familiars a França<br />
Les polítiques familiars no són res que tingui poc pes <strong>en</strong> la política nacional,<br />
sinó un objectiu clau i de poder. El que dóna poder a un país, més<br />
que no pas la creació de riqueses, les infraestructures o els recursos <strong>en</strong>ergètics,<br />
és la mida del seu territori i el seu nombre d’habi-<br />
El que dóna poder a un tants. Els habitants cre<strong>en</strong> l’activitat econòmica, el dina-<br />
país, més que no pas la misme i la vitalitat cultural, i, per tant, són un elem<strong>en</strong>t<br />
creació de riqueses, les constitutiu del poder dels països. El fet de saber, per<br />
infraestructures o els exemple, que <strong>en</strong> un període de vint a vint-i-cinc anys la<br />
recursos <strong>en</strong>ergètics, és població francesa s’equipararà a la població alemanya<br />
la mida del seu territori i després de la reunificació, t<strong>en</strong>int <strong>en</strong> compte que avui <strong>en</strong>-<br />
el seu nombre cara hi ha una diferència de deu milions de persones,<br />
d’habitants. constitueix un elem<strong>en</strong>t de reflexió molt important. Ningú<br />
no es pot imaginar ara que França i Alemanya puguin<br />
t<strong>en</strong>ir el mateix nombre d’habitants, però si els índexs de natalitat es mant<strong>en</strong><strong>en</strong><br />
alts a França i baixos a Alemanya, aquesta serà la realitat d’aquí a<br />
dues o tres dècades. De la mateixa manera, és evid<strong>en</strong>t que la disminució<br />
de la població a Rússia, el territori estatal més gran del món, és un motiu<br />
de preocupació real per a les autoritats russes. Recordo una reunió que<br />
vam mant<strong>en</strong>ir fa uns anys Dominique de Villepin i jo mateix amb Vladímir<br />
Putin a Moscou <strong>en</strong> què les dues qüestions que el preocupav<strong>en</strong> no er<strong>en</strong><br />
l’Iraq o l’Iran, sinó els recursos <strong>en</strong>ergètics –el gas, el petroli, les matèries primeres–<br />
i l’evolució de la població russa, juntam<strong>en</strong>t amb el fet que la població<br />
xinesa estava superant la russa a l’est del país, a la zona de Vladivostok.<br />
Això exemplifica prou bé fins a quin punt es tracta d’una qüestió clau.<br />
Quant a aquest primer objectiu de poder, vull precisar que a falta d’una<br />
política natalista i d’un índex de r<strong>en</strong>ovació de g<strong>en</strong>eracions, un país des<strong>en</strong>volupat<br />
econòmicam<strong>en</strong>t està obligat a recórrer a la immigració, fet que<br />
planteja un nombre considerable de problemes importants d’integració,<br />
d’acceptació per part de la població local, etc. Si no m’equivoco, a Barcelona<br />
la població d’orig<strong>en</strong> immigrat, que repres<strong>en</strong>tava prop del 3%-4% de la<br />
població total fa deu anys, avui <strong>en</strong> repres<strong>en</strong>ta més del 10%. És la mateixa<br />
situació que a França, i evid<strong>en</strong>tm<strong>en</strong>t planteja dificultats molt específiques<br />
d’educació i d’integració. Així doncs, s’ha de triar, perquè una economia<br />
des<strong>en</strong>volupada no pot prescindir de la mà d’obra, i si la política natalista<br />
no és prou vigorosa els braços que falt<strong>en</strong> han de v<strong>en</strong>ir de l’estranger.<br />
44
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 45<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
El segon objectiu principal de les polítiques familiars és la solidaritat.<br />
La població de les economies des<strong>en</strong>volupades europees, la població occid<strong>en</strong>tal,<br />
actualm<strong>en</strong>t està <strong>en</strong>vellint; i l’<strong>en</strong>vellim<strong>en</strong>t fa aparèixer qüestions<br />
sobre el finançam<strong>en</strong>t de les p<strong>en</strong>sions. A més, per tal que<br />
l’<strong>en</strong>vellim<strong>en</strong>t sigui còmode i acceptable s’han de trac- La població de les<br />
tar noves malalties cada vegada més costoses i comple- economies<br />
xes, com l’Alzheimer, que és objecte d’un pla de gran des<strong>en</strong>volupades<br />
abast a França per trobar-hi remei. Per finançar aquesta europees, la població<br />
protecció social de la tercera i la quarta edat, que és un occid<strong>en</strong>tal, està<br />
elem<strong>en</strong>t clau de cohesió social, i per fer que les perso- <strong>en</strong>vellint; i l’<strong>en</strong>vellim<strong>en</strong>t<br />
nes grans visquin tant bé com les adultes i les joves fa aparèixer qüestions<br />
–que hauria de ser l’objectiu de qualsevol democràcia– sobre el finançam<strong>en</strong>t<br />
cal un finançam<strong>en</strong>t que només pot v<strong>en</strong>ir d’una pobla- de les p<strong>en</strong>sions.<br />
ció jove i r<strong>en</strong>ovada, és a dir, de polítiques familiars dinàmiques.<br />
Us <strong>en</strong> donaré un exemple de l’estranger: és evid<strong>en</strong>t que a la Xina,<br />
la política del fill únic que s’ha dut a terme durant dècades plantejarà, a<br />
llarg termini, dificultats reals de finançam<strong>en</strong>t dels ajuts a les persones<br />
grans. Aleshores direm que a la Xina no s’ajuda les persones grans, però<br />
si el país i la seva economia segueix<strong>en</strong> des<strong>en</strong>volupant-se veurem aparèixer<br />
una classe mitjana xinesa molt important que exigirà ajuts per<br />
als més grans i que demanarà finançam<strong>en</strong>t. I si els recursos són insufici<strong>en</strong>ts<br />
<strong>en</strong> termes de població jove, hi haurà un veritable problema social<br />
i polític.<br />
El tercer objectiu principal de les polítiques familiars és, diguem-ne,<br />
un objectiu de societat. Unes polítiques familiars dinàmiques són, des del<br />
punt de vista francès, la condició per aconseguir la igualtat <strong>en</strong>tre homes<br />
i dones. Considero que convé fer palès que a França el cons<strong>en</strong>s <strong>en</strong>torn de<br />
les polítiques familiars no es construeix només sobre l’estima que t<strong>en</strong>im<br />
pels més petits, és a dir, que no t<strong>en</strong>im polítiques familiars dinàmiques<br />
únicam<strong>en</strong>t perquè <strong>en</strong>s agrad<strong>en</strong> els n<strong>en</strong>s, sinó que les fem <strong>en</strong> nom d’un determinat<br />
concepte de societat i de la igualtat <strong>en</strong>tre sexes. Disposar de polítiques<br />
familiars atrevides, que ajudin les famílies, és permetre que les<br />
dones escullin lliurem<strong>en</strong>t si vol<strong>en</strong> des<strong>en</strong>volupar una activitat professional<br />
o cuidar els seus fills. A França, el 85% de les dones <strong>en</strong> edat de treballar<br />
treball<strong>en</strong>, m<strong>en</strong>tre que a Alemanya, per exemple, la xifra és infini-<br />
45
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 46<br />
Les polítiques familiars a França<br />
tam<strong>en</strong>t més baixa. Per què? Perquè a França les polítiques familiars inclou<strong>en</strong><br />
dispositius gratuïts o amb un cost molt baix d’at<strong>en</strong>ció i cura dels<br />
infants amb l’objectiu que les dones puguin escollir amb tota llibertat <strong>en</strong>tre<br />
treballar i cuidar els fills.<br />
A continuació voldria com<strong>en</strong>tar-vos una anècdota que exemplifica la<br />
gran importància d’aquesta qüestió a França. Com a tots els països europeus,<br />
estem a la recerca de solucions, i <strong>en</strong> aquest s<strong>en</strong>tit, fa alguns mesos,<br />
un tecnòcrata mal aconsellat va p<strong>en</strong>sar: «Int<strong>en</strong>tarem eliminar el títol de<br />
família nombrosa de l’SNCF» –un títol que dóna dret a un descompte del<br />
50% sobre totes les tarifes de tr<strong>en</strong> quan es t<strong>en</strong><strong>en</strong> tres fills, i del 75% quan<br />
se’n t<strong>en</strong><strong>en</strong> cinc. Aquesta persona, doncs, va arribar i va fer circular una<br />
nota <strong>en</strong> què deia: «Eliminem el títol de família nombrosa de l’SNCF per donar<br />
diners a l’Estat». La reacció va ser immediata i unànime: va haver-hi<br />
un rebuig g<strong>en</strong>eral i el presid<strong>en</strong>t de la República, Nicolas Sarkozy, va veure’s<br />
obligat a desm<strong>en</strong>tir personalm<strong>en</strong>t la informació i a confirmar que<br />
mai no s’aplicaria aquesta mesura. El títol es va crear l’any 1921 per reimpulsar<br />
la política natalista després de la Primera Guerra<br />
A França li agrada Mundial, que va ser una hecatombe per a França, així<br />
canviar molt sovint de que posar <strong>en</strong> dubte, un segle més tard, un dispositiu tan<br />
política, li agrad<strong>en</strong> les antic per fer guanyar diners a l’Estat no és acceptable ni<br />
disputes polítiques, com socialm<strong>en</strong>t ni políticam<strong>en</strong>t.<br />
ara passar del Tal com podeu veure amb aquest exemple del títol de<br />
liberalisme al socialisme, família nombrosa, les implicacions de les polítiques fa-<br />
però hi ha un punt sobre miliars estan ancorades molt profundam<strong>en</strong>t <strong>en</strong> la histò-<br />
el qual ha construït ria francesa. Crec que hi ha un elem<strong>en</strong>t que s’ha d’<strong>en</strong>t<strong>en</strong>-<br />
una política constant, dre, i és que a França li agrada canviar molt sovint de<br />
regular i s<strong>en</strong>se política, li agrad<strong>en</strong> les disputes polítiques, com ara pas-<br />
batzegades: les sar del liberalisme al socialisme, però hi ha un punt so-<br />
polítiques familiars. bre el qual ha construït una política constant, regular<br />
i s<strong>en</strong>se batzegades: les polítiques familiars. I si actualm<strong>en</strong>t<br />
t<strong>en</strong>im els resultats que t<strong>en</strong>im <strong>en</strong> aquest àmbit és perquè es tracta<br />
d’unes polítiques antigues. Ho dic per a tots els països que vulguin inspirar-s’hi:<br />
els resultats no arrib<strong>en</strong> fins al cap de deu, vint o tr<strong>en</strong>ta anys. Els<br />
responsables alemanys afirm<strong>en</strong> que, passi el que passi, les dones sempre<br />
tindran fills, però només quan han passat vint o tr<strong>en</strong>ta anys <strong>en</strong>s adonem<br />
46
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 47<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
que no és així; quan no hi ha diners per cuidar i ajudar a pujar els fills, no<br />
hi ha fills.<br />
Si <strong>en</strong>s remuntem als oríg<strong>en</strong>s de les polítiques familiars franceses, observem<br />
que els ajuts a la família no van ser una iniciativa de l’Estat sinó<br />
dels grans empresaris de la indústria francesa. Som a finals del segle XIX i<br />
els empresaris, sobretot els del nord i de l’est de França, han d’afrontar un<br />
problema real de mobilitat dels seus treballadors, ja que els obrers arrib<strong>en</strong><br />
per treballar dos o tres mesos i després se’n van amb la dona i els fills<br />
a buscar un sou més bo. Com que els responsables industrials vol<strong>en</strong> obrers<br />
qualificats, que es comprometin amb l’empresa i que no se’n vagin, p<strong>en</strong>s<strong>en</strong>,<br />
amb un pretext social i potser carregats de bones int<strong>en</strong>cions: «Aconseguirem<br />
estabilitzar els nostres obrers oferint ajuts a les famílies, a les<br />
dones i als fills». Aquests són els inicis de les polítiques familiars a França,<br />
que, com veieu, prov<strong>en</strong><strong>en</strong> dels industrials. En concret, l’empresa Klein, a<br />
l’Isèra, és la primera a instaurar aquest tipus de dispositiu a finals del segle<br />
XIX. Resulta evid<strong>en</strong>t que a partir del mom<strong>en</strong>t <strong>en</strong> què són els empresaris<br />
els que pos<strong>en</strong> l’ajut a disposició dels obrers, per definició només arriba a<br />
les famílies més modestes i només ajuda els que no t<strong>en</strong><strong>en</strong> mitjans per subv<strong>en</strong>ir<br />
a les necessitats dels seus fills. Així doncs, la mesura no té caràcter<br />
universal i el s<strong>en</strong>tim<strong>en</strong>t g<strong>en</strong>eral continua s<strong>en</strong>t el mateix: quan es t<strong>en</strong><strong>en</strong><br />
fills, un s’ha d’espavilar sol. Hi ha una frase d’un text legislatiu de l’any<br />
1883 que deixa b<strong>en</strong> clar aquest s<strong>en</strong>tim<strong>en</strong>t i que mostra amb prou claredat<br />
com va com<strong>en</strong>çar tot: «Els fills estan a càrrec dels pares imprud<strong>en</strong>ts que<br />
els han portat al món».<br />
La segona etapa de les polítiques familiars franceses s’inicia quan es<br />
passa d’un ajut dels grans empresaris industrials a un ajut de l’Estat, amb<br />
interv<strong>en</strong>ció pública. Aleshores les polítiques familiars es des<strong>en</strong>volup<strong>en</strong><br />
amb tres objectius definits claram<strong>en</strong>t per l’Estat:<br />
1. Afavorir la r<strong>en</strong>ovació g<strong>en</strong>eracional.<br />
2. Garantir l’equitat <strong>en</strong>tre les famílies i les persones s<strong>en</strong>se fills.<br />
3. Donar valor a un model familiar social basat <strong>en</strong> el matrimoni, que<br />
garanteix l’estabilitat i el bon ordre del país, per redefinir els termes d’una<br />
llei.<br />
47
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 48<br />
Les polítiques familiars a França<br />
A partir de l’<strong>en</strong>demà de la Primera Guerra Mundial, aquestes polítiques<br />
es port<strong>en</strong> a terme amb l’objectiu natalista de què us he parlat, és a<br />
dir, la r<strong>en</strong>ovació g<strong>en</strong>eracional després de l’hecatombe de la guerra, la instauració<br />
d’un model social estable i, sobretot, la garantia d’una forma d’equitat.<br />
Com bé sabeu, si hi ha un poble que valori l’equitat i la igualtat al<br />
món, aquest és el francès, i això també justifica aquestes polítiques familiars.<br />
Les polítiques familiars es du<strong>en</strong> a terme al llarg de la dècada dels tr<strong>en</strong>ta<br />
i l’any 1938 la des<strong>en</strong>volup<strong>en</strong> especialm<strong>en</strong>t el Front Popular i Daladier,<br />
el qual havia diss<strong>en</strong>yat un pla de desplegam<strong>en</strong>t que p<strong>en</strong>sava posar <strong>en</strong> marxa<br />
però que no va poder fer a causa de la guerra. El que resulta interessant<br />
i mostra perfectam<strong>en</strong>t el cons<strong>en</strong>s polític <strong>en</strong>torn d’aquesta noció de polítiques<br />
familiars és que les esquerres havi<strong>en</strong> acceptat des<strong>en</strong>volupar-les a finals<br />
dels anys tr<strong>en</strong>ta, però a la vegada el règim de Vichy –el règim més a<br />
la dreta que <strong>en</strong>s puguem imaginar– reprèn la idea i converteix la def<strong>en</strong>sa<br />
de la família <strong>en</strong> un dels seus eixos polítics i morals més importants.<br />
C<strong>en</strong>yint-me sempre a la història, vull expressar que les polítiques familiars<br />
de Vichy hauri<strong>en</strong> pogut suposar la partida de defunció d’una política<br />
natalista a França, ja que Vichy repres<strong>en</strong>ta una taca negra <strong>en</strong> la història<br />
de la República Francesa, és un dels elem<strong>en</strong>ts més tèrbols que la memòria<br />
francesa segueix treballant, i el fet que la família s’associï a aquest règim<br />
hauria pogut comportar la fi de les polítiques familiars.<br />
En aquest s<strong>en</strong>tit, crec que el g<strong>en</strong>eral De Gaulle va fer gala<br />
de tota la seva intel . Les polítiques familiars<br />
han de ser universals, no<br />
ligència l’any 1945 <strong>en</strong> explicar, de<br />
han d’adreçar-se només manera molt audaç, que el règim de Vichy no havia exis-<br />
als treballadors pobres, tit <strong>en</strong> la República, que la continuïtat es feia de la Terce-<br />
a les categories ra República al govern del g<strong>en</strong>eral De Gaulle i a la Quar-<br />
modestes, a una ta República. En conseqüència, no es podia associar<br />
categoria única de la Vichy a la família, perquè les polítiques familiars data-<br />
població, sinó a tothom, v<strong>en</strong> dels anys tr<strong>en</strong>ta del segle XIX i no t<strong>en</strong>ia res a veure<br />
perquè respon<strong>en</strong> a amb aquest règim, per la qual cosa havi<strong>en</strong> de continuar.<br />
l’interès nacional. Aquesta és la tercera etapa de les polítiques familiars<br />
franceses, que com<strong>en</strong>c<strong>en</strong> el 1945 i que es caracteritz<strong>en</strong><br />
per una sola paraula, la del g<strong>en</strong>eral De Gaulle: universalització. Les polítiques<br />
familiars han de ser universals, no han d’adreçar-se només als treba-<br />
48
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 49<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
lladors pobres, a les categories modestes, a una categoria única de la població,<br />
sinó a tothom, perquè respon<strong>en</strong> a l’interès nacional. La universalització<br />
és la base de les polítiques familiars franceses i el que les difer<strong>en</strong>cia<br />
de tota la resta –exceptuant-ne potser les d’Irlanda. Som l’únic país des<strong>en</strong>volupat<br />
que té unes polítiques familiars universals tan g<strong>en</strong>eroses com les<br />
actuals. Quines decisions concretes es pr<strong>en</strong><strong>en</strong>, llavors? Des del 1945 tots<br />
els c<strong>en</strong>tres de prestacions familiars estan oberts a totes les famílies –s<strong>en</strong>se<br />
condicions pel que fa a recursos–, estan integrats dins del sistema de la Seguretat<br />
Social –és a dir, preveu<strong>en</strong> la protecció de tots els francesos s<strong>en</strong>se<br />
exclusió– i es bas<strong>en</strong> <strong>en</strong> un instrum<strong>en</strong>t clau de les polítiques de natalitat<br />
–que tractaré més <strong>en</strong>davant, <strong>en</strong>cara que sigui una mica tècnic: el quoci<strong>en</strong>t<br />
familiar. Posteriorm<strong>en</strong>t, aquestes prestacions familiars adquireix<strong>en</strong> autonomia<br />
total i es concedeix<strong>en</strong> s<strong>en</strong>se t<strong>en</strong>ir <strong>en</strong> compte els recursos, la situació<br />
personal de les persones o el fet de treballar o no. Per tant, no és un sistema<br />
de seguretat social, perquè no cal haver cotitzat<br />
per ser b<strong>en</strong>eficiari de les polítiques familiars; n’hi ha T<strong>en</strong>im l’índex de<br />
prou amb t<strong>en</strong>ir fills.<br />
natalitat més alt<br />
Així doncs, com funciona actualm<strong>en</strong>t el nostre siste- d’Europa (2,03 fills per<br />
ma d’ajuts familiars? Permeteu-me que utilitzi un ll<strong>en</strong>- dona, fins i tot per sobre<br />
guatge una mica més tècnic –perquè tots <strong>en</strong>t<strong>en</strong>guem bé d’Irlanda), una taxa<br />
com funciona i que us sigui al màxim de profitós possi- d’activitat de les dones<br />
ble– i que faci un parell d’observacions que em sembl<strong>en</strong> d’<strong>en</strong>tre 25 i 50 anys del<br />
importants. La primera és que hi ha moltes coses que no 85%, i un sistema de<br />
funcion<strong>en</strong> a França. És veritat que <strong>en</strong>cara hi ha vagues, prestacions familiars<br />
una mica de l<strong>en</strong>titud i molta paperassa administrativa, que permet garantir<br />
però el sistema de prestacions familiars funciona molt l’equitat <strong>en</strong>tre les<br />
bé. Els resultats ho demostr<strong>en</strong>: t<strong>en</strong>im l’índex de natalitat persones que t<strong>en</strong><strong>en</strong> fills<br />
més alt d’Europa (2,03 fills per dona, fins i tot per sobre i les que no <strong>en</strong> t<strong>en</strong><strong>en</strong>.<br />
d’Irlanda), una taxa d’activitat de les dones d’<strong>en</strong>tre 25 i<br />
50 anys del 85%, i un sistema de prestacions familiars que permet garantir<br />
l’equitat <strong>en</strong>tre les persones que t<strong>en</strong><strong>en</strong> fills i les que no <strong>en</strong> t<strong>en</strong><strong>en</strong>. La segona<br />
observació és que es tracta d’unes polítiques que, <strong>en</strong> el seu principi –no<br />
forçosam<strong>en</strong>t <strong>en</strong> les seves modalitats–, despert<strong>en</strong> un cons<strong>en</strong>s molt notable<br />
<strong>en</strong>tre les dretes i les esquerres, cosa que n’ha garantit el llarg recorregut<br />
d’<strong>en</strong>çà de la posada <strong>en</strong> marxa el 1945 –i, com us deia, també l’eficàcia.<br />
49
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 50<br />
Les polítiques familiars a França<br />
Si <strong>en</strong>s <strong>en</strong>dinsem una mica <strong>en</strong> la part tècnica, abans que res hem de saber<br />
que el pressupost de les polítiques familiars suposa una despesa de<br />
80.000 milions d’euros anuals. És una xifra que hem de t<strong>en</strong>ir pres<strong>en</strong>t, ja<br />
que mostra que les polítiques d’aquest tipus t<strong>en</strong><strong>en</strong> un cost elevat. Si agafem<br />
només aquest pressupost de les polítiques familiars i <strong>en</strong> restem el finançam<strong>en</strong>t<br />
de les guarderies, els ajuts indirectes, els descomptes als museus,<br />
el títol de família nombrosa i tot allò que es finança altram<strong>en</strong>t, són<br />
45.000 milions d’euros per al pressupost de l’Estat cada any. És un volum<br />
realm<strong>en</strong>t important i molt més elevat que el pressupost de molts ministeris.<br />
D’aquests 45.000 milions d’euros, i per limitar-nos a la política estatal,<br />
hem de distingir <strong>en</strong>tre dos grans tipus de despesa: d’una banda, les prestacions<br />
familiars, és a dir, els diners que es don<strong>en</strong> directam<strong>en</strong>t a les famílies,<br />
i, de l’altra, les deduccions fiscals.<br />
Quant a la categoria de les prestacions familiars –el que reb<strong>en</strong> cada<br />
mes les famílies per donar una bona educació als seus fills–, és important<br />
distingir <strong>en</strong>tre les prestacions familiars atorgades s<strong>en</strong>se t<strong>en</strong>ir <strong>en</strong> compte<br />
els recursos i les que sí que els t<strong>en</strong><strong>en</strong> <strong>en</strong> compte. Ambdues repres<strong>en</strong>t<strong>en</strong><br />
aproximadam<strong>en</strong>t el mateix import, és a dir, 16.000 milions d’euros cadascuna,<br />
amb un total de 32.000 milions d’euros. Les prestacions familiars<br />
que no t<strong>en</strong><strong>en</strong> <strong>en</strong> compte els recursos són principalm<strong>en</strong>t el que anom<strong>en</strong>em<br />
subsidis familiars (allocations familiales <strong>en</strong> francès, molt conegudes al país i<br />
que col . loquialm<strong>en</strong>t reb<strong>en</strong> el nom d’alloc). Es concedeix<strong>en</strong> a totes les famílies<br />
a partir del segon fill, amb indep<strong>en</strong>dència del nivell d’ingressos. Per<br />
ser més concrets, a França, tant si cobres 1.200 euros al mes com si <strong>en</strong> cobres<br />
12.000, el dia que t<strong>en</strong>s el segon fill l’Estat et dóna 118 euros m<strong>en</strong>suals.<br />
Amb un tercer te’n dóna 269, altra vegada cobris el que cobris. Tant si et<br />
dius Bernard Arnaud i ets una de les primeres fortunes de França com si<br />
ets un modest titular de la r<strong>en</strong>da mínima de reinserció, cobres el mateix.<br />
Pel quart fill són 420 euros m<strong>en</strong>suals, i més <strong>en</strong>llà ja ho desconec, perquè<br />
no tinc int<strong>en</strong>ció de t<strong>en</strong>ir-ne. Com veieu, són unes polítiques molt g<strong>en</strong>eroses,<br />
i amb més raó perquè aquestes prestacions –a França fem les coses bé–<br />
augm<strong>en</strong>t<strong>en</strong> quan el fill té onze anys, ja que a partir d’aquesta edat es considera<br />
que surt més car perquè se li ha de comprar material escolar, bambes<br />
de marca, pagar el m<strong>en</strong>jador i les activitats esportives i culturals. Després,<br />
torn<strong>en</strong> a augm<strong>en</strong>tar als setze anys. En conseqüència, si t<strong>en</strong>s, per<br />
50
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 51<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
exemple, quatre fills de més de setze anys, cada mes reps uns 700 euros <strong>en</strong><br />
prestacions familiars –un import no g<strong>en</strong>s m<strong>en</strong>yspreable.<br />
Dins de les prestacions familiars, doncs, hi ha les que es don<strong>en</strong> s<strong>en</strong>se<br />
t<strong>en</strong>ir <strong>en</strong> compte els recursos i les que sí que els t<strong>en</strong><strong>en</strong> <strong>en</strong> compte. Us dono<br />
tres exemples de prestacions directes i indirectes:<br />
Dins de les prestacions<br />
–El subsidi de tornada a l’escola: per anticipar les des- familiars, doncs, hi ha<br />
peses de tornada a l’escola el 3 de setembre, cap al 25 les que es don<strong>en</strong> s<strong>en</strong>se<br />
d’agost de cada any totes les famílies amb r<strong>en</strong>des infe- t<strong>en</strong>ir <strong>en</strong> compte els<br />
riors a 1.800 euros m<strong>en</strong>suals reb<strong>en</strong> 269 euros; se’ls dóna recursos i les que sí que<br />
un xec del Tresor Públic per pagar el material escolar. els t<strong>en</strong><strong>en</strong> <strong>en</strong> compte.<br />
–El subsidi a famílies monopar<strong>en</strong>tals: és un subsidi<br />
creat rec<strong>en</strong>tm<strong>en</strong>t per adaptar-se a l’evolució de la societat. Tant a França<br />
com a Espanya, a Itàlia o a Alemanya, cada vegada hi ha més dones soles<br />
amb fills, ja que la taxa de divorcis és molt alta; com que es considera que<br />
els suposa una càrrega molt forta, s’ha creat el subsidi a famílies monopar<strong>en</strong>tals<br />
d’uns 400 euros m<strong>en</strong>suals.<br />
–El subsidi de naixem<strong>en</strong>t: es concedeix immediatam<strong>en</strong>t <strong>en</strong> néixer i repres<strong>en</strong>ta<br />
uns 800 euros m<strong>en</strong>suals per a les famílies amb r<strong>en</strong>des baixes.<br />
Ara us voldria parlar de la segona despesa pública, les deduccions fiscals,<br />
que, d’altra banda, són les que g<strong>en</strong>er<strong>en</strong> més polèmica. El seu elem<strong>en</strong>t<br />
principal és el quoci<strong>en</strong>t familiar, un terme que aquí pot semblar esotèric<br />
però que a França tothom coneix, perquè és un mecanisme molt important<br />
de les polítiques familiars. Té un principi b<strong>en</strong> s<strong>en</strong>zill: l’impost es desgrava<br />
de la r<strong>en</strong>da de les famílies <strong>en</strong> funció del nombre de fills. Cada fill repres<strong>en</strong>ta<br />
una mitja part fiscal: quan <strong>en</strong> t<strong>en</strong>s un, t<strong>en</strong>s una mitja part fiscal;<br />
quan <strong>en</strong> t<strong>en</strong>s dos, t<strong>en</strong>s una mitja part fiscal complem<strong>en</strong>tària, i a partir del<br />
tercer t<strong>en</strong>s una part completa. Amb xifres és més fàcil d’<strong>en</strong>t<strong>en</strong>dre: agafem<br />
una parella casada s<strong>en</strong>se fills, <strong>en</strong> què ell paga 10.000 euros d’impostos<br />
l’any. Si té un fill, s’aplica el principi de quoci<strong>en</strong>t familiar, és a dir, una<br />
mitja part de reducció, de manera que només paga 8.500 euros d’impostos;<br />
si <strong>en</strong> té dos, no paga més de 7.000 euros, i si <strong>en</strong> té tres, no <strong>en</strong> paga més<br />
de 5.000. La parella, doncs, redueix a la meitat els seus impostos. Aquest és<br />
el mecanisme del quoci<strong>en</strong>t familiar, que, com veieu, és un sistema redis-<br />
51
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 52<br />
Les polítiques familiars a França<br />
tributiu extremadam<strong>en</strong>t pot<strong>en</strong>t. Les crítiques que s’hi fan són que, per definició,<br />
aquest sistema només afecta les famílies més b<strong>en</strong>estants, ja que<br />
són les que pagu<strong>en</strong> l’impost –a França repres<strong>en</strong>t<strong>en</strong> el 50% dels contribu<strong>en</strong>ts,<br />
i això significa que el 50% de les persones no es b<strong>en</strong>efici<strong>en</strong> del<br />
quoci<strong>en</strong>t familiar. També se’n critica que el sostre de desfiscalització és<br />
molt alt, <strong>en</strong>cara que com més elevada sigui la r<strong>en</strong>da, més eficaç és el quoci<strong>en</strong>t<br />
familiar i més impostos es pod<strong>en</strong> estalviar.<br />
Més <strong>en</strong>llà de les xifres, quines lliçons g<strong>en</strong>erals podem extreure d’aquest<br />
sistema de prestacions? Com a mínim tres: la primera és que totes<br />
respon<strong>en</strong> a un principi polític que, de nou, té unanimitat política; és objecte<br />
d’un cons<strong>en</strong>s basat <strong>en</strong> la cre<strong>en</strong>ça que és legítim que el cost d’un fill<br />
es comp<strong>en</strong>si a les famílies, ja que repres<strong>en</strong>ta el futur de la societat. A França<br />
aquest principi no es discuteix, o només de manera molt marginal.<br />
La segona lliçó és que, com que la lògica de conjunt de les prestacions<br />
s’ha acumulat durant força anys, a vegades resulta un xic contradictòria.<br />
Entre unes polítiques familiars ori<strong>en</strong>tades a les persones amb m<strong>en</strong>ys recursos<br />
–com el subsidi a famílies monopar<strong>en</strong>tals per a mares soles amb ingressos<br />
molt baixos, per exemple les caixeres d’un supermercat, que no<br />
dispos<strong>en</strong> de gaires diners a final de mes i que t<strong>en</strong><strong>en</strong> un, dos o tres fills– i<br />
la del quoci<strong>en</strong>t familiar, que objectivam<strong>en</strong>t b<strong>en</strong>eficia <strong>en</strong> principi els més<br />
rics, és evid<strong>en</strong>t que hi ha una petita contradicció i a vegades una manca<br />
de coherència. Però alhora això és el que garanteix la universalitat de les<br />
polítiques i la seva eficàcia.<br />
La tercera lliçó és que és absolutam<strong>en</strong>t indisp<strong>en</strong>sable fer un esforç d’adaptació<br />
per eliminar els efectes perversos del sistema, i <strong>en</strong>cara més per<br />
t<strong>en</strong>ir <strong>en</strong> compte la realitat econòmica i social del país. En aquest s<strong>en</strong>tit, les<br />
bones int<strong>en</strong>cions de les polítiques familiars t<strong>en</strong><strong>en</strong> a vegades un efecte pervers,<br />
com succeeix amb una prestació de què no us he parlat –n’hi ha més<br />
de cinquanta i només n’he esm<strong>en</strong>tat les més importants–, que és el complem<strong>en</strong>t<br />
de tria lliure d’activitat. Quan es té un fill, i dos, i tres, els pares,<br />
l’home o la dona, pod<strong>en</strong> decidir deixar de treballar si creu<strong>en</strong> que han dedicat<br />
molt de temps a la vida professional i es vol<strong>en</strong> ocupar dels fills. A<br />
França aquest pare o mare té dret a fer-ho i, durant tres anys, l’Estat li garanteix<br />
una r<strong>en</strong>da constant de 522 euros al mes, indep<strong>en</strong>d<strong>en</strong>tm<strong>en</strong>t del nivell<br />
d’ingressos de la família. Això significa que la dona que treballava<br />
52
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 53<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
com a directiva d’una gran empresa industrial <strong>en</strong> pl<strong>en</strong>a expansió i que cobrava<br />
uns 7.000 o 8.000 euros al mes, rep 522 euros al mes durant el temps<br />
que desitgi amb un límit de tres anys. Al mateix temps, la dona que treballava<br />
de caixera <strong>en</strong> un gran supermercat i que cobrava 800 o 900 euros al<br />
mes, també rep 522 euros al mes. Aquesta situació comporta un efecte<br />
molt pervers que no hem detectat fins fa poc, i és que al cap de sis mesos<br />
o un any la dona que cobrava 8.000 o 9.000 euros al mes int<strong>en</strong>ta reincorporar-se<br />
a la feina amb rapidesa, perquè no vol que ningú li pr<strong>en</strong>gui el lloc<br />
ni vol perdre la qualificació, i perquè la diferència de salaris és tanta que<br />
li interessa tornar a treballar. Ara bé, la dona que és caixera i que cobrava<br />
650 o 700 euros al mes perquè treballava a mitja jornada i no podia aconseguir<br />
una jornada completa, es queda durant tres anys amb els 522 euros<br />
al mes i no té cap m<strong>en</strong>a d’interès a reincorporar-se al supermercat; aleshores<br />
perd el costum de treballar, perd la qualificació i corre el perill de convertir-se<br />
<strong>en</strong> una aturada de llarga durada. Aquest és un efecte pervers que<br />
cal corregir.<br />
Acabaré amb la quarta etapa, l’actual, que consisteix <strong>en</strong> la reflexió a<br />
l’<strong>en</strong>torn dels debats polítics que es des<strong>en</strong>volup<strong>en</strong> a l’Assemblea Nacional sobre<br />
les polítiques familiars que us he pres<strong>en</strong>tat. El primer tracta la qüestió<br />
refer<strong>en</strong>t al subsidi dels 522 euros, és a dir, a la conciliació de la vida familiar<br />
i laboral. Encara que a França, <strong>en</strong> comparació amb<br />
tots els altres països europeus, la situació és de les més fa- Encara que a França, <strong>en</strong><br />
vorables per als pares, com a bons francesos mai no estem comparació amb tots els<br />
satisfets i creiem que podem fer-hi més, per això t<strong>en</strong>im di- altres països europeus,<br />
fer<strong>en</strong>ts vies de reflexió obertes. La primera és la introduc- la situació és de les més<br />
ció –Nicolas Sarkozy s’ha compromès a complir-la <strong>en</strong> els favorables per als pares,<br />
propers anys– d’un dret oposable a la cura dels fills, de ma- com a bons francesos<br />
nera que qualsevol dona francesa amb fills tingui dret mai no estem satisfets<br />
que algú altre se’n faci càrrec, sigui una guarderia, una i creiem que podem<br />
mainadera o un c<strong>en</strong>tre especialitzat. T<strong>en</strong>int <strong>en</strong> compte fer-hi més.<br />
que a França falt<strong>en</strong> places de guarderia i que a vegades és<br />
difícil trobar un lloc on deixar els fills, es tracta d’un elem<strong>en</strong>t extremadam<strong>en</strong>t<br />
important; aquest és el motiu pel qual volem crear 350.000 places per<br />
als petits <strong>en</strong> els propers anys. Això permetrà que qualsevol persona a França<br />
pugui fer que s’ocupin dels seus fills <strong>en</strong> les millors condicions possibles.<br />
53
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 54<br />
Les polítiques familiars a França<br />
La segona via de reflexió és la lluita contra la precarietat. És obvi que<br />
es tracta d’una qüestió delicada, però es basa <strong>en</strong> una constatació que constitueix<br />
una realitat indiscutible: malgrat les nostres polítiques familiars<br />
ambicioses, les famílies modestes amb fills viu<strong>en</strong> m<strong>en</strong>ys bé que les famílies<br />
modestes que no <strong>en</strong> t<strong>en</strong><strong>en</strong>. En efecte, t<strong>en</strong>ir fills segueix suposant un<br />
cost assequible per a les famílies mitjanes o amb r<strong>en</strong>des altes, però també<br />
una font d’empobrim<strong>en</strong>t per a les famílies amb r<strong>en</strong>des<br />
T<strong>en</strong>ir fills segueix molt modestes, ja que com més fills t<strong>en</strong><strong>en</strong>, més s’empo-<br />
suposant un cost breix<strong>en</strong>. Quan a França t<strong>en</strong>s una r<strong>en</strong>da modesta i tres,<br />
assequible per a les quatre o cinc fills, les perspectives per a tu i per als teus<br />
famílies mitjanes o amb fills són molt negres. Per tant, <strong>en</strong>s hem compromès a<br />
r<strong>en</strong>des altes, però treballar <strong>en</strong> aquesta via de reflexió tot i t<strong>en</strong>ir una difi-<br />
també una font cultat evid<strong>en</strong>t, i és que si volem ser més g<strong>en</strong>erosos amb<br />
d’empobrim<strong>en</strong>t per a les les famílies modestes, t<strong>en</strong>int <strong>en</strong> compte que cal solucio-<br />
famílies amb r<strong>en</strong>des nar la realitat actual, hi haurà un cost econòmic molt<br />
molt modestes, ja que important. D’on sortiran els diners? Aquí és on tot es<br />
com més fills t<strong>en</strong><strong>en</strong>, més complica. Hi ha difer<strong>en</strong>ts propostes sobre la taula, però<br />
s’empobreix<strong>en</strong>. per a la majoria de la qual formo part són antiquades i<br />
constitueix<strong>en</strong> veritables provocacions. En aquest s<strong>en</strong>tit,<br />
no crec que cap de les propostes es dugui a terme <strong>en</strong> els propers anys, però<br />
si mai hi ha una alternança amb les esquerres estic segur que es tornaran<br />
a posar sobre la taula i probablem<strong>en</strong>t s’aprovaran.<br />
La primera proposta és que els subsidis familiars passin a dep<strong>en</strong>dre<br />
dels recursos. Actualm<strong>en</strong>t, com he com<strong>en</strong>tat, les prestacions familiars es<br />
concedeix<strong>en</strong> s<strong>en</strong>se t<strong>en</strong>ir <strong>en</strong> compte els recursos, i una de les grans idees<br />
del Partit Socialista és que passin a dep<strong>en</strong>dre’n, de manera que les persones<br />
amb un nivell d’ingressos elevat no se’n puguin b<strong>en</strong>eficiar. Ara bé, per<br />
a la majoria actual aquesta proposta no és acceptable. La segona proposta,<br />
proced<strong>en</strong>t també del Partit Socialista –crec que és interessant conèixer<br />
tota la varietat de reflexions i no només la de la majoria–, consisteix a fiscalitzar<br />
els subsidis familiars. En altres paraules: avui, si reps 420 euros<br />
pels teus quatre fills, els poses al banc i ningú no te’n treu ni un euro,<br />
però la idea seria fiscalitzar el subsidi afegint-lo a la teva declaració de la<br />
r<strong>en</strong>da. Aquesta proposta també planteja molts problemes, primer perquè<br />
contradiu el quoci<strong>en</strong>t familiar, i, segon, perquè si s’afegeix<strong>en</strong> ingressos a<br />
54
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 55<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
les persones que se situ<strong>en</strong> als nivells més alts d’imposició –l’últim nivell<br />
és de prop del 50%–, aquestes només rebran 210 euros dels 420, i això repres<strong>en</strong>ta<br />
una disminució molt forta difícil d’acceptar. La tercera proposta<br />
és l’eliminació d’algunes despeses fiscals que ja fa molt de temps que s’apliqu<strong>en</strong><br />
a França, com la mesura simbòlica de concedir una mitja part fiscal<br />
a tots els contribu<strong>en</strong>ts que viu<strong>en</strong> sols i que han educat fills que ja no<br />
estan al seu càrrec. Aquesta mesura es va aprovar per a les vídues de guerra,<br />
és a dir, per a les dones que van pujar un fill soles <strong>en</strong> b<strong>en</strong>efici del país<br />
i que més <strong>en</strong>davant van deixar de t<strong>en</strong>ir-lo al seu càrrec perquè es va posar<br />
a treballar. Hi ha molta g<strong>en</strong>t que creu que es podria suprimir perquè només<br />
b<strong>en</strong>eficia persones que ja no t<strong>en</strong><strong>en</strong> motius per rebre l’ajut –tot i que<br />
repres<strong>en</strong>ta 1.500 milions d’euros anuals.<br />
L’última via de reflexió és t<strong>en</strong>ir <strong>en</strong> compte les noves formes de vida<br />
<strong>en</strong> societat. Això és el que va justificar la creació del subsidi a famílies<br />
monopar<strong>en</strong>tals fa alguns anys, i és el que va plantejar la possibilitat,<br />
duta a terme molt rec<strong>en</strong>tm<strong>en</strong>t, de compartir els subsidis familiars <strong>en</strong><br />
cas de custòdia compartida després del divorci. Abans, si et divorciaves i<br />
la custòdia dels fills era compartida, el subsidi familiar només es concedia<br />
a un dels pares, però avui es pot dividir <strong>en</strong>tre dos. També és el que<br />
motiva la reflexió actual sobre unes polítiques familiars que no només<br />
s’ocupin dels fills de 0 a 3 anys, sinó també dels fills de 18 a 25 anys. Això<br />
ajudaria les famílies que segueix<strong>en</strong> t<strong>en</strong>int els fills a casa, ja que la vida<br />
s’ha <strong>en</strong>carit i complicat tant que molts joves segueix<strong>en</strong> vivint amb els pares<br />
i són ells els que pagu<strong>en</strong> l’habitatge, la roba o el m<strong>en</strong>jar. Volem crear<br />
un ajut específic <strong>en</strong> comptes de conc<strong>en</strong>trar-nos únicam<strong>en</strong>t <strong>en</strong> els més<br />
petits.<br />
Espero no haver-vos avorrit massa amb aquestes consideracions tècniques,<br />
però estan basades <strong>en</strong> elem<strong>en</strong>ts polítics importants que al nostre<br />
país <strong>en</strong>s fan estar molt orgullosos perquè t<strong>en</strong>im unes polítiques familiars<br />
que han donat bons resultats. Estic conv<strong>en</strong>çut que aquestes polítiques són<br />
el que ha permès que França hagi mantingut una natalitat alta i que el<br />
país, fins i tot <strong>en</strong>mig de les turbulències econòmiques que travessem o de<br />
les preguntes sobre la nostra id<strong>en</strong>titat, conservi una certa confiança <strong>en</strong> si<br />
mateix. Així doncs, estic segur que la iniciativa de <strong>Jordi</strong> <strong>Pujol</strong> de celebrar<br />
intercanvis al voltant de les polítiques familiars <strong>en</strong>tre els països europeus<br />
55
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 56<br />
Les polítiques familiars a França<br />
amb vocació de convivència i de formar una comunitat unida són especialm<strong>en</strong>t<br />
útils i seran molt de profit, no només per a nosaltres, perquè els<br />
vostres consells i els vostres punts de vista <strong>en</strong>s seran útils, sinó per a la resta<br />
de països europeus que vulguin inspirar-se <strong>en</strong> les nostres polítiques familiars.<br />
56
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 57<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
Portaveu i directora de premsa del Ministeri Federal de Família, Adults,<br />
G<strong>en</strong>t Gran, Dones i Jov<strong>en</strong>tut d’Alemanya<br />
Iris Bethge<br />
Les polítiques familiars<br />
a Alemanya*<br />
Juntam<strong>en</strong>t amb el Japó, Alemanya és el país del món que <strong>en</strong>velleix més ràpidam<strong>en</strong>t,<br />
per això –explica Iris Bethge– des del govern federal alemany es promou<strong>en</strong><br />
polítiques que afavoreixin la fecunditat i s’articul<strong>en</strong> mesures per fer més fàcil la<br />
vida a les famílies, siguin del tipus que siguin. En aquest s<strong>en</strong>tit, com<strong>en</strong>ta que s’han<br />
<strong>en</strong>degat polítiques actives per conciliar la vida familiar i laboral que ja com<strong>en</strong>c<strong>en</strong><br />
a donar els primers fruits. Per primer cop des de l’any 2000 –assegura– han augm<strong>en</strong>tat<br />
els índexs de natalitat del país. D’altra banda, contràriam<strong>en</strong>t al que succeeix<br />
<strong>en</strong> molts països europeus, a Alemanya les dones immigrants t<strong>en</strong><strong>en</strong> m<strong>en</strong>ys<br />
fills que no pas les autòctones. El motiu, segons l’autora d’aquesta conferència,<br />
és que Alemanya és un país on resulta molt costós, econòmicam<strong>en</strong>t, aixecar una<br />
família amb molts fills. Per pal·liar aquesta situació, una de les polítiques que més<br />
ha contribuït al rec<strong>en</strong>t increm<strong>en</strong>t de la natalitat és la prestació per a pares i mares<br />
que el govern federal alemany va posar <strong>en</strong> pràctica fa dos anys i que consisteix<br />
que quan una parella té un fill, la mare percebi el 67% del sou net durant catorze<br />
mesos.<br />
Que l’actualitat estigui dominada per la crisi econòmica, és una raó més<br />
per a c<strong>en</strong>trar l’at<strong>en</strong>ció <strong>en</strong> les polítiques familiars. Les dues coses estan relacionades.<br />
Precisam<strong>en</strong>t <strong>en</strong> un món globalitzat, on hi ha molta insegure-<br />
* Conferència realitzada el 17 de novembre de 2008 <strong>en</strong> el marc del cicle Les polítiques familiars,<br />
organitzat pel C<strong>en</strong>tre d’Estudis <strong>Jordi</strong> <strong>Pujol</strong>.<br />
57
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 58<br />
Les polítiques familiars a Alemanya<br />
tat, la g<strong>en</strong>t reflexiona sobre tot allò que li proporcioni responsabilitat i<br />
confiança i que els faci assumir responsabilitats. Els valors de la família,<br />
la cohesió, i també valors com els de l’Església i la religió, adquireix<strong>en</strong><br />
cada cop més importància <strong>en</strong> aquests temps.<br />
A Alemanya hem viscut un canvi <strong>en</strong> les polítiques familiars que fa pocs<br />
anys resultava imp<strong>en</strong>sable. No fa tant de temps que al nostre país, m<strong>en</strong>tre governava<br />
la coalició verdiroja, amb el canceller Schröder al poder –això va ser<br />
fins al 2003–, al Ministeri de Família, Tercera Edat, Dones i Jov<strong>en</strong>tut se l’anom<strong>en</strong>ava<br />
sovint el «Ministeri per a Deixalles». Afortunadam<strong>en</strong>t, aquesta època<br />
ja ha passat. M<strong>en</strong>trestant, tothom parla ara de polítiques familiars, i crec<br />
que <strong>en</strong> gran mesura la ministra és també responsable que ara se’n parli.<br />
Als anys cinquanta, Konrad Ad<strong>en</strong>auer va dir una vegada que «les persones<br />
t<strong>en</strong><strong>en</strong> n<strong>en</strong>s per elles mateixes». Avui <strong>en</strong>cara <strong>en</strong> notem les conseqüències.<br />
Això significa que falt<strong>en</strong> n<strong>en</strong>s, que falta mà d’obra especialitzada. Només<br />
<strong>en</strong> l’economia alemanya es necessit<strong>en</strong> avui 400.000 especialistes<br />
qualificats, però amb una política familiar ori<strong>en</strong>tada és possible alm<strong>en</strong>ys<br />
fer front al canvi demogràfic. Nosaltres podem posar els mitjans perquè la<br />
g<strong>en</strong>t que vulgui treballar pugui disposar de temps per t<strong>en</strong>ir fills. I hem de<br />
posar els mitjans perquè des del com<strong>en</strong>çam<strong>en</strong>t sigui possible l’educació<br />
de tots els n<strong>en</strong>s. Però el més important és que hem d’animar la g<strong>en</strong>t perquè<br />
tingui fills.<br />
A les empreses privades el canvi demogràfic afecta principalm<strong>en</strong>t el<br />
departam<strong>en</strong>t de recursos humans. Cada cop és més difícil aconseguir g<strong>en</strong>t<br />
qualificada. El 83% de les petites i mitjanes empreses d’Alemanya tem<strong>en</strong><br />
que la competència per aconseguir especialistes qualifi-<br />
Alemanya i Espanya cats sigui <strong>en</strong> el futur molt més forta del que ja ho és<br />
t<strong>en</strong><strong>en</strong> problemes avui. Els responsables de recursos humans han vist que,<br />
bastant semblants a quan busca feina, el personal qualificat no pregunta no-<br />
l’hora de conciliar més pel salari i les possibilitats d’asc<strong>en</strong>s. Segons el que<br />
família i feina. <strong>en</strong>s com<strong>en</strong>t<strong>en</strong> grans empreses alemanyes –que inform<strong>en</strong><br />
personalm<strong>en</strong>t la ministra–, hi ha estudiants que truqu<strong>en</strong><br />
i diu<strong>en</strong>: «El que guanyi és, per descomptat, molt important, però el<br />
més important és el segü<strong>en</strong>t: què és el que t<strong>en</strong><strong>en</strong> vostès previst per millorar<br />
la conciliació de la vida familiar i professional? Quins són els seus<br />
plans?».<br />
58
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 59<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
Sabem que per a nou de cada deu joves empleats amb fills, aquesta política<br />
de personal consci<strong>en</strong>t de la família és tant important com el sou. Una<br />
gran part d’ells, el 80% exactam<strong>en</strong>t, estan disposats a canviar de feina, i el<br />
25% ja ho han fet. Això vol dir que, <strong>en</strong> un futur, les empreses i regions que<br />
apostin per la família tindran amb tota seguretat un <strong>en</strong>orme avantatge inicial<br />
<strong>en</strong> comparació amb la resta. I això comporta també projectes de futur.<br />
És possible que us sorpr<strong>en</strong>gui que hagi com<strong>en</strong>çat parlant de les empreses<br />
i de la conciliació, però crec que és una qüestió que també es dóna a Espanya.<br />
Alemanya i Espanya t<strong>en</strong><strong>en</strong> problemes bastant semblants a l’hora<br />
de conciliar família i feina; problemes <strong>en</strong> la taxa de població activa de les<br />
mares, <strong>en</strong> el nombre de fills que neix<strong>en</strong>: la quota de naixem<strong>en</strong>t és aproximadam<strong>en</strong>t<br />
igual de baixa i els motius són bastant semblants. Fins i tot<br />
crec que Espanya, de la mateixa manera que passava abans amb Itàlia, és<br />
un país d’aquells que tothom p<strong>en</strong>sava que era ple de n<strong>en</strong>s petits, de grans<br />
famílies <strong>en</strong> un <strong>en</strong>torn de gran rebombori, i a mesura que passa el temps<br />
crec que Espanya, Itàlia i Alemanya s’han anat igualant. S’han convertit<br />
<strong>en</strong> països desacostumats a t<strong>en</strong>ir criatures. Nosaltres t<strong>en</strong>im una quota de<br />
natalitat que ronda els 1,37 fills per dona. Malauradam<strong>en</strong>t és molt, molt<br />
baixa. Però això no és motiu per r<strong>en</strong>dir-se, sinó que hem de treballar perquè<br />
la conciliació de família i feina adquireixi una importància preemin<strong>en</strong>t,<br />
i perquè la g<strong>en</strong>t jove s’animi de nou a t<strong>en</strong>ir fills.<br />
Sabem que a Alemanya les dones joves (un 80% d’elles)<br />
vol<strong>en</strong> conciliar família i professió. Al 10% els agrada- A Alemanya les dones<br />
ria restar només a casa per cuidar dels fills, i un altre joves (un 80% d’elles)<br />
10% voldria només treballar i no t<strong>en</strong>ir cap fill. Quant a vol<strong>en</strong> conciliar família i<br />
l’ocupació de dones s<strong>en</strong>se fills, Alemanya es troba un professió. Al 10% els<br />
80% per sobre de la mitjana europea, i pel que fa a l’ocu- agradaria restar només<br />
pació de dones amb fills m<strong>en</strong>ors de cinc anys, es troba a a casa per cuidar dels<br />
la cua d’Europa. Aquí és on s’obre un buit <strong>en</strong>orme. Ho fills, i un altre 10%<br />
veiem <strong>en</strong> la situació dels homes, ja que a ells els ho po- només voldria treballar<br />
sem molt més fàcil. No obstant això, les expectatives <strong>en</strong> i no t<strong>en</strong>ir cap fill.<br />
la vida dels homes joves ha canviat <strong>en</strong> els últims temps.<br />
M<strong>en</strong>tre que abans els homes havi<strong>en</strong> estat principalm<strong>en</strong>t els sust<strong>en</strong>tadors,<br />
avui no vol<strong>en</strong> ser només sust<strong>en</strong>tadors, sinó també educadors dels seus<br />
fills. Vol<strong>en</strong> experim<strong>en</strong>tar com creix<strong>en</strong> els seus fills, i no arribar a casa<br />
59
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 60<br />
Les polítiques familiars a Alemanya<br />
quan les criatures dorm<strong>en</strong> i llevar-se de matí quan els n<strong>en</strong>s <strong>en</strong>cara són al<br />
llit. Vol<strong>en</strong> ser pares i es pr<strong>en</strong><strong>en</strong> seriosam<strong>en</strong>t aquesta funció. Però, com és<br />
tot això <strong>en</strong> la realitat? El 80% dels homes a Alemanya t<strong>en</strong><strong>en</strong> por de sofrir<br />
els desavantatges i la burla de la societat si es fan càrrec dels seus fills. El<br />
70% diu que a la seva empresa no pod<strong>en</strong> reduir la jornada laboral. Per aquí<br />
és per on hem de com<strong>en</strong>çar, ja que hem de canviar les condicions de l’<strong>en</strong>torn<br />
de manera que els homes s’atreveixin a fer realitat els seus desitjos.<br />
La ministra Ursula von der Ley<strong>en</strong> ha canviat significativam<strong>en</strong>t el rumb<br />
de tot això <strong>en</strong> els últims anys, i veiem que els homes i les dones joves perceb<strong>en</strong><br />
que s’està f<strong>en</strong>t alguna cosa. A poc a poc, Alemanya s’apropa a les necessitats<br />
de la família. Ho veiem <strong>en</strong> les quotes de natalitat. Per primera vegada<br />
des del 2000 han tornat a augm<strong>en</strong>tar els naixem<strong>en</strong>ts a Alemanya.<br />
Potser molt poquet, i gairebé no val la p<strong>en</strong>a ni com<strong>en</strong>tar-ho, però no vull<br />
estar-me de dir-ho. Durant aquest primer semestre del 2008 hem tingut<br />
un 1,2% més de naixem<strong>en</strong>ts que durant el mateix semestre del 2007. I també<br />
el 2004 els naixem<strong>en</strong>ts van augm<strong>en</strong>tar respecte del 2006. Probablem<strong>en</strong>t,<br />
el que estem vei<strong>en</strong>t és només un brot molt fràgil, però és un preludi<br />
de la confiança de la g<strong>en</strong>t jove i un estímul per continuar-hi treballant.<br />
M’agradaria aprofundir <strong>en</strong> temes més concrets. El tema de la conciliació<br />
de la família i la feina correspon amb tota seguretat, i de forma directa,<br />
a les empreses. Però també hi ha coses que el mateix estat pot proporcionar<br />
amb lleis pròpies. No només forjar aliances amb la indústria, sinó<br />
també plasmar-ho realm<strong>en</strong>t <strong>en</strong> les lleis. Per això hem creat subv<strong>en</strong>cions<br />
destinades als pares, subv<strong>en</strong>cions que pal . li<strong>en</strong> els ingressos descomp<strong>en</strong>sats<br />
de les famílies. És a dir, normalm<strong>en</strong>t sempre ha ocorregut que quan<br />
neix un fill, els ingressos es descomp<strong>en</strong>s<strong>en</strong>. La família té com a màxim<br />
una font d’ingressos, i quan els que t<strong>en</strong>i<strong>en</strong> un fill er<strong>en</strong> prog<strong>en</strong>itors solters,<br />
llavors havi<strong>en</strong> d’acudir directam<strong>en</strong>t als ajuts socials. Les subv<strong>en</strong>cions per<br />
a pares cobreix<strong>en</strong> durant catorze mesos un màxim del 67% dels ingressos<br />
nets fins a un màxim de 1.800 euros m<strong>en</strong>suals. La subv<strong>en</strong>ció per a pares<br />
ha tingut una bona acollida. Gairebé el 100% de les famílies la sol . licit<strong>en</strong>,<br />
i nou de cada deu pares diu<strong>en</strong> que és una vertadera ajuda econòmica. A<br />
Alemanya, la subv<strong>en</strong>ció per a pares ha causat furor als mitjans de comunicació<br />
i també <strong>en</strong> la política i la societat, ja que només està vinculada a<br />
una condició: la família rep aquesta ajuda durant catorze mesos només <strong>en</strong><br />
60
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 61<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
el cas que el pare deixi de treballar un mínim de dos mesos. Això significa<br />
que el que normalm<strong>en</strong>t ocorre és que la mare es queda a casa dotze<br />
mesos i rep el 67% del seu sou, i que <strong>en</strong> la majoria dels casos <strong>en</strong> els mesos<br />
tretzè i catorzè és la parella la que es queda a casa dos<br />
mesos i es fa càrrec del fill.<br />
Recordo perfectam<strong>en</strong>t que quan la ministra Von der<br />
Ley<strong>en</strong> ho va proposar, la g<strong>en</strong>t es va preguntar: «Què vol<br />
dir això? Per què han d’estar els homes obligats a canviar<br />
bolquers, a fer un servei obligatori de bressol o un<br />
servei voluntari de bolquers?» Voldria afegir que els mitjans<br />
de comunicació i els escèptics van t<strong>en</strong>ir molta imaginació.<br />
La subv<strong>en</strong>ció per a pares ja té avui gairebé dos<br />
anys de vida. La vàrem introduir l’1 de g<strong>en</strong>er de 2007 i<br />
hem vist que ha tingut una acollida molt bona. Des d’aleshores<br />
més del 16% dels pares agaf<strong>en</strong> la baixa per paternitat.<br />
Ha estat un model eficaç que hem après dels<br />
països escandinaus. Allà és habitual que <strong>en</strong>tre un 27% i<br />
un 30% dels pares rebin aquesta subv<strong>en</strong>ció durant els<br />
dos primers anys. Hi ha estats federals <strong>en</strong> què pràcticam<strong>en</strong>t tots els pares<br />
la sol . licit<strong>en</strong>. Però el més important de la subv<strong>en</strong>ció per a pares és que no<br />
només proporciona diners, sinó que també regala temps. Es tracta d’una<br />
glopada d’aire per a la família. Això vol dir que durant els primers catorze<br />
mesos un pot quedar-se a casa s<strong>en</strong>se maldecaps econòmics i es pod<strong>en</strong> cobrir<br />
alm<strong>en</strong>ys les despeses fixes amb els diners de la subv<strong>en</strong>ció. La majoria<br />
de les dones agafa dotze mesos, m<strong>en</strong>tre que la major part dels homes n’agafa<br />
dos per complem<strong>en</strong>tar-ho. Certam<strong>en</strong>t, al darrere d’això s’amaga una<br />
revolució sil<strong>en</strong>ciosa. Perquè si ara t<strong>en</strong>im un 16% de pares que sol . licit<strong>en</strong> la<br />
subv<strong>en</strong>ció i que, per tant, t<strong>en</strong><strong>en</strong> més temps per als fills i per a la seva educació,<br />
també hem de saber que l’any 2006, abans que existís la subv<strong>en</strong>ció,<br />
t<strong>en</strong>íem un 3,5% de pares que havi<strong>en</strong> sol . A Alemanya, la<br />
subv<strong>en</strong>ció per a pares<br />
ha causat furor als<br />
mitjans de comunicació<br />
i també <strong>en</strong> la política i<br />
la societat, ja que<br />
només està vinculada a<br />
una condició: la família<br />
rep aquesta ajuda<br />
durant catorze mesos<br />
només <strong>en</strong> el cas que el<br />
pare deixi de treballar<br />
un mínim de dos mesos.<br />
licitat la baixa de paternitat.<br />
En aquest cas són els pares joves els que han des<strong>en</strong>cad<strong>en</strong>at aquesta t<strong>en</strong>dència,<br />
la qual es podria traslladar a un altre tema de gran importància<br />
per a la família i que aportaria molts avantatges. M’estic referint al treball<br />
a temps parcial. I parcial, a Alemanya, equival a: dones, matins i cap expectativa<br />
de carrera professional. Gràcies a la subv<strong>en</strong>ció per a pares, el<br />
61
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 62<br />
Les polítiques familiars a Alemanya<br />
21% dels homes treball<strong>en</strong> a temps parcial. Voldria repr<strong>en</strong>dre una mica<br />
el tema del temps, ja que temps equival també a planificació de la vida. El<br />
39% de les dones estan satisfetes amb la seva planificació laboral. Al 34%<br />
li hauria agradat treballar abans, però no <strong>en</strong> van t<strong>en</strong>ir<br />
l’opció perquè no hi havia cap tipus d’assistència als infants.<br />
Com a govern c<strong>en</strong>tral <strong>en</strong>s hem responsabilitzat<br />
del que correspon als governs autonòmics. Sé que a Espanya<br />
la situació és semblant. Hi una responsabilitat federal.<br />
Per primera vegada, el govern federal c<strong>en</strong>tral ha<br />
agafat diners per crear, amb la col . Per primera vegada,<br />
el govern federal c<strong>en</strong>tral<br />
ha agafat diners per<br />
crear, amb la<br />
col·laboració de les<br />
regions i els<br />
laboració de les re-<br />
ajuntam<strong>en</strong>ts, 500.000 gions i els ajuntam<strong>en</strong>ts, 500.000 places d’assistència <strong>en</strong><br />
places d’assistència guarderies infantils i mainaderes. I el govern c<strong>en</strong>tral ha<br />
<strong>en</strong> guarderies infantils donat quatre milions d’euros per a aquest propòsit. Això<br />
i mainaderes. significa que hem dividit l’import, i el govern c<strong>en</strong>tral,<br />
les regions i els ajuntam<strong>en</strong>ts don<strong>en</strong> cadascun 4 milions:<br />
això fa un total de 12 milions d’euros fins al 2013. Fins a aquesta data, el<br />
35% dels infants m<strong>en</strong>ors de tres anys podran optar a una plaça, i a partir<br />
del 2013 fins i tot disposaran d’aquest dret.<br />
Per tal de garantir una bona assistència, necessitem també les empreses.<br />
Ja he parlat abans <strong>en</strong> aquest s<strong>en</strong>tit: models de treball a temps parcial<br />
com ara treballar amb portàtil, el teletreball, etc., tot això és possible.<br />
També hi pot haver jardins d’infants a les empreses. Ara per ara només un<br />
3,5% de les empreses pos<strong>en</strong> a disposició dels treballadors assistència infantil<br />
dintre de l’empresa. Per això el govern c<strong>en</strong>tral ha tornat a tirar de<br />
guardiola i hem posat a disposició dels ciutadans 50 milions d’euros per<br />
promoure jardins d’infants a les empreses. Donem 12.000 euros per plaça<br />
per tal de garantir un finançam<strong>en</strong>t inicial i confiem que d’això s’aprofitin<br />
moltes empreses i també moltes universitats. Per vincular <strong>en</strong>cara més el<br />
sector industrial, hem creat una xarxa amb les cambres d’indústria i comerç<br />
i amb moltes empreses. Disposem d’un total de 2.000 empresaris<br />
connectats amb nosaltres que intercanvi<strong>en</strong> idees <strong>en</strong>tre ells: què pod<strong>en</strong><br />
apr<strong>en</strong>dre els uns dels altres, com és una empresa que dóna suport a les famílies,<br />
quines són les idees fonam<strong>en</strong>tals bàsiques que pod<strong>en</strong> compartir,<br />
etc. Perquè no ha de ser sempre tan exageradam<strong>en</strong>t car. Es pot tractar simplem<strong>en</strong>t<br />
de jornades flexibles o també d’un ordinador portàtil. També es<br />
62
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 63<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
pot traduir <strong>en</strong> el fet que les reunions que s’han programat per a les vuit<br />
del matí o per a les set de la tarda, simplem<strong>en</strong>t es traslladin a les onze o a<br />
les dues, de manera que els treballadors puguin recollir els seus fills de<br />
l’escola o de la guarderia. De vegades es tracta de mesures molt simples<br />
que s’han de pr<strong>en</strong>dre consci<strong>en</strong>tm<strong>en</strong>t.<br />
Fa poc m’he assab<strong>en</strong>tat que aquesta xarxa de 2.000 empresaris és la<br />
més gran del món. Sembla que no hi ha res de semblant <strong>en</strong> cap altre lloc.<br />
A més a més, hem creat federacions locals per a famílies, que fan un total<br />
de sis-c<strong>en</strong>tes federacions locals a Alemanya. Són ajuntam<strong>en</strong>ts, <strong>en</strong> part<br />
molt petits, que s’han aliat amb associacions i amb empresaris per tal de<br />
millorar in situ la situació de les famílies. Cre<strong>en</strong> serveis d’assistència a infants,<br />
ajud<strong>en</strong> a fer els deures de l’escola, etc., és a dir, s’hi ofereix un v<strong>en</strong>tall<br />
molt ampli de serveis diversos. En aquestes federacions locals per a famílies<br />
hi particip<strong>en</strong> 4.500 mitjanes empreses i també grans empreses.<br />
Com pod<strong>en</strong> veure, la indústria està de la nostra part. Crec que això és una<br />
mesura que potser també es podria anar des<strong>en</strong>volupant a Espanya. Es podria<br />
provar d’establir contactes més estrets.<br />
Quan parlem d’assistència infantil, hem de parlar també d’educació,<br />
perquè el fet és que a Alemanya un de cada tres n<strong>en</strong>s m<strong>en</strong>ors de sis anys<br />
té un rerefons d’immigració. Principalm<strong>en</strong>t, el que més <strong>en</strong>s preocupa són<br />
els joves que viu<strong>en</strong> <strong>en</strong> grans ciutats i prov<strong>en</strong><strong>en</strong> d’un <strong>en</strong>torn migratori.<br />
M<strong>en</strong>trestant hem aconseguit que la formació arribi a les dones –gràcies a<br />
Déu! Però també hem de t<strong>en</strong>ir cura que els joves no es quedin p<strong>en</strong>jats. És<br />
sobretot amb els n<strong>en</strong>s que t<strong>en</strong><strong>en</strong> un rerefons d’immigració que <strong>en</strong>s hem<br />
de preocupar perquè quan arribin a l’escola ja dominin<br />
l’idioma. L’idioma és la porta a la formació, i la formació Ara ja hem arribat a<br />
també aporta possibilitats de tria, possibilitats de tria <strong>en</strong> la quota espanyola<br />
els temes professionals i de família. Avui les dones t<strong>en</strong><strong>en</strong> de natalitat de l’1,37<br />
el seu primer fill, de mitjana, als tr<strong>en</strong>ta anys. He llegit per cada dona.<br />
que a Espanya ocorre el mateix. El 85% de les dones m<strong>en</strong>ors<br />
de tr<strong>en</strong>ta anys treball<strong>en</strong>. Aquestes dones t<strong>en</strong><strong>en</strong> una mitjana de cinquanta<br />
anys de vida per davant, la qual cosa significa que quan tinguin<br />
fills se’ls plantejarà la pregunta: «Quines opcions tinc? Tinc un fill per damunt<br />
de tot o em quedo amb la feina?». Durant molt temps a Alemanya<br />
hem comès l’error de polaritzar aquest tema. Això significa que al nostre<br />
63
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 64<br />
Les polítiques familiars a Alemanya<br />
país les dones anav<strong>en</strong> sempre errades fessin el que fessin. D’una banda, t<strong>en</strong>íem<br />
la dona treballadora, que era una dona vàlida. La banda oposada era<br />
la mare que només s’estava a casa i que era la bona mare. Fins i tot hi havia<br />
expressions que es van inv<strong>en</strong>tar a propòsit: la mala mare i la mestressa<br />
de casa. Expressions terribles i desagradables que introduï<strong>en</strong> <strong>en</strong> la família<br />
s<strong>en</strong>tim<strong>en</strong>ts de culpabilitat. El cert és que, indep<strong>en</strong>d<strong>en</strong>tm<strong>en</strong>t del que facis,<br />
sempre ho faràs malam<strong>en</strong>t.<br />
M<strong>en</strong>trestant, a Alemanya l’atmosfera ha anat canviant una mica, precisam<strong>en</strong>t<br />
amb la introducció de la subv<strong>en</strong>ció per a pares i la creació de<br />
l’assistència infantil, i sobretot és el debat públic el que ha com<strong>en</strong>çat a<br />
canviar l’atmosfera. Ja he com<strong>en</strong>tat abans que finalm<strong>en</strong>t a Alemanya torn<strong>en</strong><br />
a néixer més criatures. Ara ja hem arribat a la quota espanyola de natalitat<br />
de l’1,37 per cada dona. Pel que sé, a Espanya tot això és degut a la<br />
immigració. A Alemanya, no tant. A Alemanya, les persones amb rerefons<br />
migratoris t<strong>en</strong><strong>en</strong> m<strong>en</strong>ys fills que els mateixos alemanys<br />
A Alemanya, les perquè precisam<strong>en</strong>t es vol<strong>en</strong> adaptar a la situació. És a<br />
persones amb rerefons dir, s’han adonat que a Alemanya no és tan fàcil viure<br />
migratoris t<strong>en</strong><strong>en</strong> m<strong>en</strong>ys amb fills; l’atmosfera no és propícia per t<strong>en</strong>ir fills i, per<br />
fills que els mateixos tant, prefereix<strong>en</strong> no t<strong>en</strong>ir-ne cap, o potser t<strong>en</strong>ir-ne només<br />
alemanys perquè un. Ara confiem, per descomptat, que això es vagi anive-<br />
precisam<strong>en</strong>t es vol<strong>en</strong> llant i que la taxa de natalitat pugi <strong>en</strong> totes les famílies<br />
adaptar a la situació. alemanyes.<br />
És a dir, s’han adonat Quan un es pregunta per què les dones no pod<strong>en</strong> tre-<br />
que a Alemanya no és ballar, hi ha sobretot dos motius que ho expliqu<strong>en</strong>: no<br />
tan fàcil viure amb fills. s’ofereix cap tipus de possibilitat d’assistència als infants,<br />
és a dir, no es troba cap plaça <strong>en</strong> guarderies o serveis<br />
de mainaderes; o bé els serveis d’assistència són massa cars. T<strong>en</strong>im<br />
una gran demanda, patim unes llistes d’espera llarguíssimes i confiem a<br />
poder anar escurçant-les de mica <strong>en</strong> mica. Ara t<strong>en</strong>im un perc<strong>en</strong>tatge d’assistència<br />
que es tradueix <strong>en</strong> places per a un 14% de n<strong>en</strong>s m<strong>en</strong>ors de tres<br />
anys; el 2013, com he dit abans, volem augm<strong>en</strong>tar aquest perc<strong>en</strong>tatge fins<br />
al 35%.<br />
M’agradaria tocar un tema com és el del des<strong>en</strong>volupam<strong>en</strong>t demogràfic.<br />
Ja sé que van t<strong>en</strong>ir una xerrada específica sobre això, però igualm<strong>en</strong>t<br />
voldria parlar-ne, perquè una s’espanta quan s<strong>en</strong>t a dir que Alemanya és,<br />
64
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 65<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
juntam<strong>en</strong>t amb el Japó, el país que més de pressa <strong>en</strong>velleix. T<strong>en</strong>im una piràmide<br />
d’edat extremadam<strong>en</strong>t insana, i tot aquell que avui tingui al voltant<br />
de cinquanta anys ha de saber que d’aquí a tr<strong>en</strong>ta hi haurà tres vegades<br />
més persones de vuitanta anys que avui dia. Bé, pot semblar una<br />
bogeria, però no s’ha de convertir <strong>en</strong> un problema o <strong>en</strong> un risc, ja que també<br />
pot suposar una oportunitat perquè a poc a poc <strong>en</strong>s convertim <strong>en</strong> un<br />
país amb una llarga esperança de vida. I un país amb una llarga esperança<br />
de vida pot també significar que pr<strong>en</strong>em cura els uns dels altres, i que<br />
ja no parlem més de tres g<strong>en</strong>eracions, sinó que <strong>en</strong> parlem fins i tot de quatre.<br />
I cadascú no ha d’anar pel seu compte, sinó que <strong>en</strong>tre tots <strong>en</strong>s podem<br />
ajudar i fer-nos més forts. En definitiva, no hem de cometre l’error de rivalitzar<br />
<strong>en</strong>tre joves i g<strong>en</strong>t gran, sinó que més aviat hauríem d’int<strong>en</strong>tar<br />
aplegar totes les g<strong>en</strong>eracions per tal d’obt<strong>en</strong>ir una nova imatge de la vellesa.<br />
La ministra Von der Ley<strong>en</strong> ja va tocar aquest tema quan <strong>en</strong>cara érem a<br />
Hannover –vull dir, quan treballàvem <strong>en</strong> el govern autonòmic i no a Berlín.<br />
En aquella ocasió se li va acudir que hi hauria d’haver un punt de trobada,<br />
un punt de trobada de dia, una casa multig<strong>en</strong>eracional on puguin<br />
anar joves i g<strong>en</strong>t gran, on hi hagi g<strong>en</strong>t que potser no té fills però a la qual<br />
li agrada fer-se’n càrrec; persones que ajudin a fer els deures de l’escola, a<br />
les quals els agradi jugar a cartes o fer una passejada, o s<strong>en</strong>zillam<strong>en</strong>t els<br />
agradi ajudar; g<strong>en</strong>t jove que potser expliqui a la g<strong>en</strong>t gran com funcion<strong>en</strong><br />
els mòbils o els ordinadors. M<strong>en</strong>trestant, hem aconseguit difondre aquest<br />
programa a nivell nacional i ja t<strong>en</strong>im més de cinc-c<strong>en</strong>tes cases multig<strong>en</strong>eracionals<br />
arreu del país. Si tinguéssim més diners podríem subv<strong>en</strong>cionar<br />
<strong>en</strong>cara més cases. Com a finançam<strong>en</strong>t inicial, donem 40.000 euros anuals<br />
durant cinc anys. I <strong>en</strong> aquests punts de trobada de dia –que, per cert, són<br />
com abellers–, un hi <strong>en</strong>tra i tot és ple de vida que t’<strong>en</strong>volta i ja no <strong>en</strong> vols<br />
sortir; indep<strong>en</strong>d<strong>en</strong>tm<strong>en</strong>t de si t<strong>en</strong>s fills o vius sol, sempre hi ha alguna activitat.<br />
Aquesta ha de ser precisam<strong>en</strong>t la recepta. Que d’alguna manera la g<strong>en</strong>t<br />
es trobi, que els joves i els vells es coneguin de veritat. Abans t<strong>en</strong>íem les<br />
grans famílies; avui, s<strong>en</strong>zillam<strong>en</strong>t, aquestes grans famílies han desaparegut.<br />
Avui estem tots sempre saturats, hem de ser flexibles a la feina, <strong>en</strong>s<br />
hem de mudar de casa mil vegades... Els pares viu<strong>en</strong> potser a cinc-c<strong>en</strong>ts<br />
65
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 66<br />
Les polítiques familiars a Alemanya<br />
quilòmetres de distància. Quan neix un fill, <strong>en</strong> la majoria dels casos els<br />
avis ja no viu<strong>en</strong> a prop. Això significa que hem de crear altres estructures<br />
i mirar de construir una altra imatge de la gran família, aquella que va<br />
existir durant molt anys, dècades i fins i tot segles. I això crec que és una<br />
de les tasques més grans a què fa front la nostra societat, una tasca que només<br />
podrem aconseguir si ho fem tots junts.<br />
66
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 67<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
Cap del Departam<strong>en</strong>t de Família i B<strong>en</strong>estar del Ministeri de B<strong>en</strong>estar<br />
Social danès<br />
Jesper Brask Fischer<br />
Les polítiques familiars<br />
a Dinamarca*<br />
El des<strong>en</strong>volupam<strong>en</strong>t d’una important xarxa de llars d’infants finançada parcialm<strong>en</strong>t<br />
amb fons públics ha estat un dels factors clau que ha inc<strong>en</strong>tivat la natalitat<br />
a Dinamarca durant els darrers anys. En el decurs d’aquesta conferència transcrita<br />
per a VIA, el cap del Departam<strong>en</strong>t de Família i B<strong>en</strong>estar del Ministeri de B<strong>en</strong>estar<br />
Social danès assegura que aquesta xarxa garanteix una plaça de guarderia al<br />
95% dels infants danesos d’<strong>en</strong>tre un i sis anys, fet que permet que les dones puguin<br />
treballar m<strong>en</strong>tre altri s’ocupa adequadam<strong>en</strong>t dels seus fills. Les dones daneses<br />
–afirma– t<strong>en</strong><strong>en</strong> més fills perquè el govern els ha assegurat unes bones condicions<br />
socials. Per assolir l’índex de natalitat actual d’1,9 fills per dona (molt<br />
proper al millor d’Europa que t<strong>en</strong><strong>en</strong> les franceses amb 2,1 fills de mitjana), Fischer<br />
indica que a Dinamarca, a més d’invertir molts diners <strong>en</strong> llars d’infants, també<br />
s’han implem<strong>en</strong>tat diverses polítiques públiques que han contribuït igualm<strong>en</strong>t<br />
a estimular la natalitat. A més, a part d’una aposta molt forta per la<br />
conciliació de la vida laboral i familiar, <strong>en</strong> aquest petit país del nord d’Europa<br />
també s’han afrontat altres reptes, com ara les necessitats derivades dels nous<br />
models familiars <strong>en</strong> un país on cada cop hi ha més llars monopar<strong>en</strong>tals fruit de la<br />
fragm<strong>en</strong>tació de l’estructura familiar tradicional.<br />
Alguns estudis demostr<strong>en</strong> que els danesos són les persones més felices del<br />
món. La veritat és que no sé com es realitz<strong>en</strong> aquests estudis, perquè<br />
* Conferència realitzada l’1 de desembre de 2008 <strong>en</strong> el marc del cicle Les polítiques familiars,<br />
organitzat pel C<strong>en</strong>tre d’Estudis <strong>Jordi</strong> <strong>Pujol</strong>.<br />
67
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 68<br />
Les polítiques familiars a Dinamarca<br />
aquest no és el s<strong>en</strong>tim<strong>en</strong>t que es té quan es viu a Dinamarca, però és el<br />
que diu<strong>en</strong> les investigacions. No sabem si som les persones més felices del<br />
món, però segons un estudi rec<strong>en</strong>t del Baròmetre Europeu som les persones<br />
d’Europa que estem més satisfetes amb la nostra vida familiar –els danesos<br />
som al primer lloc de la llista, i Espanya se situa prop de la mitjana<br />
europea–. Així doncs, potser sí que fem alguna cosa bé.<br />
Dinamarca és un país petit –s<strong>en</strong>se comptar Gro<strong>en</strong>làndia i les illes Fèroe–<br />
del nord d’Europa amb una població de 5,5 milions d’habitants. La<br />
nostra taxa d’ocupació és molt alta, <strong>en</strong>tre altres coses, gràcies al model de<br />
flexiseguretat. Entre els homes, la taxa d’ocupació és del 90%, però l’aspecte<br />
més important és que <strong>en</strong>tre les dones és del 84% –la més alta d’Europa.<br />
Més <strong>en</strong>davant repr<strong>en</strong>dré aquest punt perquè és molt important.<br />
D’altra banda, la nostra despesa pública social és molt alta, un 27,6% del<br />
nostre PIB. El que vostès hauri<strong>en</strong> de t<strong>en</strong>ir pres<strong>en</strong>t és que paguem uns impostos<br />
molt alts, <strong>en</strong>cara que el nostre govern estigui int<strong>en</strong>tant abaixar-los.<br />
Jo he tingut l’oportunitat de visitar els Estats Units, i quan dius a un nordamericà<br />
quin és el nivell impositiu de Dinamarca, no et creu, per més que<br />
t’estiguis hores i hores int<strong>en</strong>tant explicar com funciona. A tall d’exemple,<br />
la mitjana d’impostos que jo pago és de prop del 50% –és una escala d’impostos<br />
progressiva, de manera que es paga <strong>en</strong> funció de la r<strong>en</strong>da. A més<br />
dels impostos sobre la r<strong>en</strong>da, el nostre IVA és del 25%.<br />
Aquest nivell impositiu tan alt serveix per finançar un sector públic<br />
molt ampli. El sector públic danès té gairebé el mateix nombre de treballadors<br />
que el sector privat, però hem aconseguit ser molt competitius. El<br />
Fòrum Econòmic Mundial ha dut a terme estudis al llarg dels anys comparant<br />
difer<strong>en</strong>ts països, i Dinamarca sempre s’ha situat al capdavant com el<br />
país més competitiu, malgrat el nivell impositiu i la mida del sector públic<br />
–també he int<strong>en</strong>tat explicar als nord-americans que podem ser competitius,<br />
però segueix<strong>en</strong> s<strong>en</strong>se creure’m. Per tant, pel que fa a Dinamarca<br />
és important subratllar que t<strong>en</strong>im una taxa d’ocupació molt alta i que el<br />
nostre cas és la constatació que es pot ser competitiu amb una despesa social<br />
molt alta. Això fa que es compari la història de Dinamarca amb la del<br />
borinot: es diu que el borinot, <strong>en</strong> teoria, no pot volar, però vola, i la raó<br />
que ho faci és que potser no sap que no ho pot fer. Així és com veiem la situació<br />
danesa.<br />
68
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 69<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
M’interessa puntualitzar que a Dinamarca el sector públic té un grau<br />
molt elevat de desc<strong>en</strong>tralització, ja que hi ha un govern, un parlam<strong>en</strong>t<br />
–que es troba a Cop<strong>en</strong>hagu<strong>en</strong>– i noranta-vuit municipalitats, que són les<br />
<strong>en</strong>carregades de distribuir els serveis del sistema social.<br />
És <strong>en</strong> aquestes noranta-vuit municipalitats on es des<strong>en</strong>- A Dinamarca el sector<br />
volupa diàriam<strong>en</strong>t la major part de les polítiques fami- públic té un grau molt<br />
liars.<br />
elevat de<br />
Quant a l’estructura familiar, el nombre mitjà de desc<strong>en</strong>tralització, ja<br />
fills per família és d’1,77, per tant, no t<strong>en</strong>im molts fills que hi ha un govern,<br />
per família.<br />
un parlam<strong>en</strong>t –que es<br />
Els objectius g<strong>en</strong>erals de les polítiques familiars da- troba a Cop<strong>en</strong>hagu<strong>en</strong>–<br />
neses són garantir unes condicions socials adequades i noranta-vuit<br />
per a les famílies i disposar d’un marc <strong>en</strong> què puguin municipalitats, que són<br />
créixer i viure bé, amb la condició de respectar la seva lli- les <strong>en</strong>carregades de<br />
bertat i responsabilitat. Més <strong>en</strong>davant repr<strong>en</strong>dré la qües- distribuir els serveis<br />
tió de la responsabilitat, perquè les famílies funcion<strong>en</strong> del sistema social.<br />
com una <strong>en</strong>titat autònoma i necessit<strong>en</strong> t<strong>en</strong>ir espai per<br />
actuar lliurem<strong>en</strong>t. En els darrers anys cada vegada ha estat més important<br />
donar llibertat d’elecció, perquè les famílies hauri<strong>en</strong> de poder escollir la<br />
guarderia que vol<strong>en</strong> i la baixa per maternitat que més els convé. D’altra<br />
banda, utilitzem les nostres polítiques familiars per resoldre els problemes<br />
socials que se’ns pres<strong>en</strong>t<strong>en</strong>, int<strong>en</strong>tant donar suport a totes les famílies<br />
vulnerables.<br />
A Dinamarca les polítiques familiars –com moltes altres– són una responsabilitat<br />
compartida <strong>en</strong>tre l’Estat, el lloc de treball, el mercat de treball,<br />
els treballadors, els empresaris i, òbviam<strong>en</strong>t, la societat civil. L’Estat<br />
és qui defineix el marc g<strong>en</strong>eral, i els ag<strong>en</strong>ts socials, a través de la negociació,<br />
són els <strong>en</strong>carregats de regular les condicions g<strong>en</strong>erals <strong>en</strong>tre treballadors<br />
i empresaris. És obvi que aquestes relacions són molt importants per<br />
a les famílies, ja que es tracta de les condicions <strong>en</strong> què les persones treball<strong>en</strong><br />
i viu<strong>en</strong> la vida cada dia. També ho és el lloc de treball, ja que pot t<strong>en</strong>ir<br />
polítiques de conciliació familiar o polítiques que facin molt difícil que<br />
les famílies visquin bé. Nosaltres creiem que és precisam<strong>en</strong>t al lloc de treball<br />
on hem de des<strong>en</strong>volupar nous instrum<strong>en</strong>ts que acompanyin les polítiques<br />
familiars. Finalm<strong>en</strong>t, la societat civil té un paper clau, perquè quan<br />
69
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 70<br />
Les polítiques familiars a Dinamarca<br />
no som a la feina o els nostres fills no són a l’escola, estem <strong>en</strong> contacte<br />
amb la societat civil, de la qual la família forma part.<br />
Com són, doncs, les polítiques familiars a Dinamarca? Fins ara he esm<strong>en</strong>tat<br />
algunes de les característiques més rellevants de les nostres polítiques<br />
familiars, i <strong>en</strong> aquest s<strong>en</strong>tit els serveis de guarderia <strong>en</strong> són un elem<strong>en</strong>t<br />
fonam<strong>en</strong>tal. Tal com he com<strong>en</strong>tat al principi,<br />
t<strong>en</strong>im una taxa d’ocupació fem<strong>en</strong>ina molt alta (84%), i<br />
allò que ho fa possible és que disposem d’un sistema de<br />
guarderies molt adaptable. Avui dia aproximadam<strong>en</strong>t el<br />
95% dels n<strong>en</strong>s danesos d’un a sis anys va a la guarderia,<br />
i això és el que permet que les dones puguin introduir-se<br />
al mercat de treball. Si record<strong>en</strong> la història del borinot,<br />
una de les raons més importants perquè aquest borinot<br />
–anom<strong>en</strong>at Dinamarca– voli és que t<strong>en</strong>im una taxa d’ocupació<br />
fem<strong>en</strong>ina molt alta, i això també és gràcies al<br />
fet que també t<strong>en</strong>im un nivell molt alt de guarderies.<br />
Així doncs, podríem dir que els diners que invertim <strong>en</strong><br />
guarderies repres<strong>en</strong>t<strong>en</strong> una inversió <strong>en</strong> l’economia g<strong>en</strong>eral del país.<br />
A Dinamarca la cobertura dels serveis socials és molt àmplia, de manera<br />
que totes les famílies daneses t<strong>en</strong><strong>en</strong> garantit l’accés a una guarderia (<strong>en</strong><br />
algunes àrees a partir dels sis mesos de vida, i <strong>en</strong> altres a partir d’un any).<br />
L’Estat <strong>en</strong> cobreix com a mínim 2/3 parts del cost, i la resta és a càrrec de<br />
les famílies. També hi ha la baixa per maternitat, que no és igual a tots els<br />
sectors econòmics perquè depèn de l’acord col . A Dinamarca les<br />
polítiques familiars<br />
–com moltes altres–<br />
són una responsabilitat<br />
compartida <strong>en</strong>tre l’Estat,<br />
el lloc de treball,<br />
el mercat de treball,<br />
els treballadors, els<br />
empresaris i, òbviam<strong>en</strong>t,<br />
la societat civil.<br />
lectiu que s’hagi signat a<br />
cada lloc de treball. Ara bé, <strong>en</strong> g<strong>en</strong>eral es té dret per llei a cinquanta-dues<br />
setmanes de baixa després del part, que pod<strong>en</strong> t<strong>en</strong>ir difer<strong>en</strong>ts escales econòmiques<br />
segons la relació contractual establerta. En el diss<strong>en</strong>y de la baixa<br />
per maternitat a Dinamarca va ser molt important la flexibilitat, per<br />
tant, avui els pares pod<strong>en</strong> adaptar-la al seu gust –evid<strong>en</strong>tm<strong>en</strong>t, han de posar-se<br />
d’acord amb el seu cap per trobar la manera que els convingui a<br />
ambdós, però flexibilitat significa que pod<strong>en</strong> combinar-la <strong>en</strong>tre el pare i la<br />
mare– i també t<strong>en</strong><strong>en</strong> l’opció d’agafar part de la baixa i reincorporar-se a la<br />
feina parcialm<strong>en</strong>t per no desvincular-se del mercat de treball.<br />
D’altra banda, a Dinamarca disposem d’una prestació universal per als<br />
fills –molt alta per als fills petits i m<strong>en</strong>ys per als grans– que s’atorga a<br />
70
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 71<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
totes les famílies amb indep<strong>en</strong>dència del nivell de r<strong>en</strong>da. També t<strong>en</strong>im altres<br />
b<strong>en</strong>eficis complem<strong>en</strong>taris i extraordinaris per als grups amb problemes<br />
específics, com les famílies monopar<strong>en</strong>tals, les persones amb discapacitat,<br />
els estudiants amb infants al seu càrrec, etc.<br />
Alhora, a través de les polítiques d’habitatge concedim Disposem d’una<br />
ajuts per al lloguer.<br />
prestació universal per<br />
Com es pod<strong>en</strong> imaginar, totes les mesures que he co- als fills –molt alta per als<br />
m<strong>en</strong>tat no són barates, i evid<strong>en</strong>tm<strong>en</strong>t no són gratuïtes. fills petits i m<strong>en</strong>ys per<br />
Aquí és on <strong>en</strong>tra <strong>en</strong> esc<strong>en</strong>a el nostre nivell impositiu, per als grans– que s’atorga<br />
això Dinamarca se situa al capdavant <strong>en</strong> despesa social. a totes les famílies amb<br />
En relació amb els debats i les qüestions que estan a indep<strong>en</strong>dència del nivell<br />
l’ordre del dia a Dinamarca, una de les més debatudes és de r<strong>en</strong>da.<br />
l’equilibri <strong>en</strong>tre la vida familiar i laboral. És a dir, com es<br />
combina t<strong>en</strong>ir una família amb t<strong>en</strong>ir una feina? Convé recordar que a la<br />
majoria de llars daneses tant el pare com la mare treball<strong>en</strong>, i segons un estudi<br />
rec<strong>en</strong>t sis de cada deu n<strong>en</strong>s creu<strong>en</strong> que els seus pares treball<strong>en</strong> massa,<br />
i tres de cada deu consider<strong>en</strong> que estan estressats. Tot i els dubtes que<br />
pugui despertar la formulació d’aquestes preguntes, és evid<strong>en</strong>t que a Dinamarca<br />
hem de tractar l’estrès laboral i hem de veure si les persones dediqu<strong>en</strong><br />
la major part de la seva vida a treballar. Això és important tant per<br />
als pares com per als fills.<br />
A Dinamarca la mitjana de treball setmanal és de tr<strong>en</strong>ta-set hores, i si<br />
es t<strong>en</strong><strong>en</strong> fills petits se n’han d’afegir vint de feines domèstiques –no t<strong>en</strong>im<br />
au pairs o ajuda per a les tasques de casa–. És per aquest motiu que ara <strong>en</strong>s<br />
estem c<strong>en</strong>trant molt a trobar un equilibri correcte <strong>en</strong>tre treballar i t<strong>en</strong>ir<br />
una família, i poder gaudir de la vida familiar, perquè les famílies són necessàries<br />
per al des<strong>en</strong>volupam<strong>en</strong>t de la societat.<br />
Les famílies que afront<strong>en</strong> aquests problemes són les que estan formades<br />
per un pare i una mare que treball<strong>en</strong> a jornada completa <strong>en</strong> feines molt absorb<strong>en</strong>ts.<br />
Per a aquestes famílies, com jo, que treballo a Cop<strong>en</strong>hagu<strong>en</strong>, a<br />
Barcelona, dium<strong>en</strong>ges i dilluns, perquè tan sols necessito un ordinador, és<br />
molt difícil separar la vida laboral de la vida familiar. Per això hi ha moltes<br />
famílies que t<strong>en</strong><strong>en</strong> poca flexibilitat, i que dep<strong>en</strong><strong>en</strong> molt de l’hora d’anar a<br />
buscar els fills a la guarderia, per exemple. A banda, també hi ha les famílies<br />
monopar<strong>en</strong>tals, que són un f<strong>en</strong>om<strong>en</strong> <strong>en</strong> augm<strong>en</strong>t a Dinamarca.<br />
71
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 72<br />
Les polítiques familiars a Dinamarca<br />
Un dels reptes que es com<strong>en</strong>ta a tot Europa és el de la t<strong>en</strong>dència demogràfica<br />
i el desc<strong>en</strong>s de la mà d’obra. Si observem un gràfic sobre la situació<br />
demogràfica als països europeus, veiem que Dinamarca torna a situarse<br />
al primer lloc i Espanya al voltant de la mitjana. La<br />
La taxa de fertilitat taxa de fertilitat danesa és a un bon nivell, amb 1,83,<br />
danesa és a un bon però segueix hav<strong>en</strong>t-hi una distància respecte de la taxa<br />
nivell, amb 1,83, però de reproducció simple establerta <strong>en</strong> 2,1 a les societats<br />
segueix hav<strong>en</strong>t-hi una europees; per tant, <strong>en</strong>cara que estiguem a un bon nivell<br />
distància respecte de la hem de recuperar aquesta distància. Al llarg dels darrers<br />
taxa de reproducció anys, la qüestió demogràfica ha tingut molta importàn-<br />
simple establerta <strong>en</strong> 2,1 cia <strong>en</strong> els debats sobre polítiques familiars, i potser per<br />
a les societats europees. això ara estem com<strong>en</strong>çant a debatre les polítiques familiars<br />
a escala europea. Tots <strong>en</strong>s trobem davant el mateix<br />
problema demogràfic, ja que segons la Comissió Europea d’aquí a tr<strong>en</strong>ta<br />
o quaranta anys <strong>en</strong>s faltaran aproximadam<strong>en</strong>t cinquanta milions de persones<br />
al mercat de treball. Podria passar una bona estona parlant de les mesures<br />
que hem aprovat a Dinamarca per resoldre el fet demogràfic, però<br />
no m’hi <strong>en</strong>dinsaré perquè no estan ori<strong>en</strong>tades a les polítiques familiars.<br />
Un altre repte important pel que fa a les polítiques familiars és la<br />
igualtat de gènere. He com<strong>en</strong>tat un parell de vegades que a Dinamarca t<strong>en</strong>im<br />
la taxa d’ocupació fem<strong>en</strong>ina més alta, però malgrat això <strong>en</strong>cara no<br />
t<strong>en</strong>im un sistema igualitari <strong>en</strong> matèria de gènere. Quant a la baixa per<br />
maternitat que he esm<strong>en</strong>tat, per exemple, a Dinamarca són majoritàriam<strong>en</strong>t<br />
les dones qui l’agaf<strong>en</strong>, i els homes s’hi afegeix<strong>en</strong> després, és a dir,<br />
que van equiparant-se però amb molta l<strong>en</strong>titud. Encara hem de trobar-hi<br />
una solució.<br />
Com he dit abans, a Dinamarca estem registrant un augm<strong>en</strong>t de les famílies<br />
monopar<strong>en</strong>tals, ja que han augm<strong>en</strong>tat un 37% d’<strong>en</strong>çà del 1980. I <strong>en</strong><br />
un àmbit més filosòfic, estem experim<strong>en</strong>tant una m<strong>en</strong>a de tr<strong>en</strong>cam<strong>en</strong>t o<br />
canvi <strong>en</strong> l’estructura familiar tradicional, perquè estem passant a una societat<br />
més individualista: antigam<strong>en</strong>t la família no er<strong>en</strong> només el nucli familiar<br />
de pares i fills, sinó que era un vincle que es mant<strong>en</strong>ia durant g<strong>en</strong>eracions<br />
que vivi<strong>en</strong> juntes, però avui dia ja no és així. Potser es tracta més<br />
aviat d’una opinió personal i no una política de govern, però crec que actualm<strong>en</strong>t<br />
les g<strong>en</strong>eracions s’estan allunyant.<br />
72
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 73<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
Què hem fet a Dinamarca per combatre alguns d’aquests problemes?<br />
Doncs hem creat una comissió específica per tractar l’equilibri <strong>en</strong>tre la<br />
vida familiar i laboral, que ha definit una sèrie de solucions no només per<br />
a les polítiques del govern sinó també per als ag<strong>en</strong>ts socials,<br />
el mercat de treball i les empreses, <strong>en</strong>tre altres. Ara A Dinamarca estem<br />
estem posant <strong>en</strong> pràctica algunes de les propostes de registrant un augm<strong>en</strong>t<br />
l’informe final de la comissió, c<strong>en</strong>trant-nos a introduir de les famílies<br />
canvis per flexibilitzar el món del treball. ¿Podem treba- monopar<strong>en</strong>tals, ja que<br />
llar amb més flexibilitat i fer que la vida diària d’una fa- han augm<strong>en</strong>tat un 37%<br />
mília sigui més flexible permet<strong>en</strong>t-li decidir quan treba- d’<strong>en</strong>çà del 1980.<br />
lla i quan vol ser més lliure? I no només a través de la<br />
quotidianitat, sinó també a través de la vida laboral, perquè veiem que les<br />
famílies amb fills petits són les que treball<strong>en</strong> més. De fet, <strong>en</strong> g<strong>en</strong>eral es t<strong>en</strong><strong>en</strong><br />
fills quan se surt del sistema educatiu, i això coincideix amb l’època<br />
<strong>en</strong> què <strong>en</strong>s hem de fer un lloc <strong>en</strong> el mercat de treball, per això molts pares<br />
estan molt conc<strong>en</strong>trats <strong>en</strong> la seva carrera quan t<strong>en</strong><strong>en</strong> fills petits. Hem<br />
aglutinat tots els grans reptes <strong>en</strong> molt pocs anys, i potser si ampliéssim la<br />
vida laboral podríem ser capaços de treballar més <strong>en</strong> una època <strong>en</strong> què haguéssim<br />
de passar m<strong>en</strong>ys temps amb els nostres fills.<br />
A Dinamarca int<strong>en</strong>tem constantm<strong>en</strong>t millorar el servei de guarderies<br />
a través, per exemple, de programes alim<strong>en</strong>taris i de serveis flexibles.<br />
També hem introduït un programa per a avis, per possibilitar que els ciutadans<br />
d’edat avançada que estan fora del mercat de treball es dediquin a<br />
cuidar n<strong>en</strong>s malalts que no pod<strong>en</strong> anar a la guarderia. Amb aquest programa<br />
int<strong>en</strong>tem utilitzar els recursos que t<strong>en</strong>im <strong>en</strong> el grup de ciutadans d’edat<br />
avançada que no treball<strong>en</strong>. D’altra banda, hem creat un premi, perquè<br />
<strong>en</strong>s agradaria premiar el millor lloc de treball. Hi ha algun lloc de treball<br />
a Dinamarca que faci quelcom realm<strong>en</strong>t extraordinari per a les famílies?<br />
Creiem que la competició <strong>en</strong>tre difer<strong>en</strong>ts llocs de treball és un bon motor<br />
per trobar noves solucions per a les famílies. I també estem int<strong>en</strong>tant<br />
–com avui– g<strong>en</strong>erar debat i donar molta informació sobre les possibilitats<br />
de les famílies.<br />
Aquesta ha estat la meva introducció a les polítiques familiars de Dinamarca<br />
i a algunes qüestions que podríem debatre. Què fa que les persones<br />
tinguin fills <strong>en</strong> la societat moderna occid<strong>en</strong>tal? Quins inc<strong>en</strong>tius t<strong>en</strong><strong>en</strong>?<br />
73
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 74<br />
Les polítiques familiars a Dinamarca<br />
Per què vol<strong>en</strong> t<strong>en</strong>ir una família? Per què a França t<strong>en</strong><strong>en</strong> una taxa de fertilitat<br />
tan alta i a Espanya, tan baixa? És evid<strong>en</strong>t que hi ha molts factors <strong>en</strong><br />
joc, i no hi ha cap resposta específica, però totes aquestes preguntes són al<br />
c<strong>en</strong>tre del nostre debat. Com podem diss<strong>en</strong>yar polítiques familiars s<strong>en</strong>se<br />
interferir <strong>en</strong> les responsabilitats de la família? Com podem mant<strong>en</strong>ir la<br />
responsabilitat privada, la responsabilitat personal dels pares? Hem de t<strong>en</strong>ir<br />
pres<strong>en</strong>t que hi ha límits, i <strong>en</strong> la societat danesa els límits es refereix<strong>en</strong><br />
a quant volem gastar <strong>en</strong> serveis i solucions per ajudar les famílies.<br />
Vostès es pod<strong>en</strong> preguntar si la nostra legislació està actualitzada d’acord<br />
amb l’estructura familiar moderna. Recordo que una vegada vaig<br />
s<strong>en</strong>tir una persona danesa parlant amb un pare immigrant sobre polítiques<br />
familiars; el danès el va mirar i li volia preguntar una cosa, però no<br />
sabia com formular-ho, així que va dir: «Quin és el motiu perquè les famílies<br />
d’immigrants tingueu tants fills?»; i aleshores el pare immigrant va<br />
mirar el danès i va respondre: «Potser p<strong>en</strong>ses que la meva estructura familiar<br />
és una mica peculiar, però jo crec que l’estructu-<br />
Per a un n<strong>en</strong> danès és ra familiar danesa també és una mica peculiar, perquè,<br />
molt normal t<strong>en</strong>ir si no, com és que els n<strong>en</strong>s danesos t<strong>en</strong><strong>en</strong> tants pares?»<br />
difer<strong>en</strong>ts pares, perquè Aquesta és una manera de descriure els canvis <strong>en</strong> l’es-<br />
potser va néixer <strong>en</strong> un tructura familiar. Tot i que està disminuint, per a un<br />
primer matrimoni, n<strong>en</strong> danès és molt normal t<strong>en</strong>ir difer<strong>en</strong>ts pares, perquè<br />
després els seus pares potser va néixer <strong>en</strong> un primer matrimoni, després els<br />
es van divorciar, ara és seus pares es van divorciar, ara és <strong>en</strong> un segon matrimo-<br />
<strong>en</strong> un segon matrimoni ni dels seus pares, o <strong>en</strong> un tercer, i té difer<strong>en</strong>ts germans<br />
dels seus pares, o <strong>en</strong> un de sang i difer<strong>en</strong>ts pares i mares, etc. És per això que a<br />
tercer, i té difer<strong>en</strong>ts vegades hi ha més pares que fills i que les coses estan<br />
germans de canviant.<br />
sang i difer<strong>en</strong>ts pares En relació amb la política danesa, un tema molt inte-<br />
i mares, etc. ressant és que <strong>en</strong>cara no hem aconseguit ser prou bons<br />
a l’hora de g<strong>en</strong>erar mobilitat social, de manera que les<br />
persones amb un nivell d’estudis baix segueix<strong>en</strong> t<strong>en</strong>int fills que acab<strong>en</strong><br />
amb un nivell d’estudis baix, i <strong>en</strong> les persones que t<strong>en</strong><strong>en</strong> bons salaris és<br />
habitual que els seus pares també <strong>en</strong> tinguessin. Això significa que t<strong>en</strong>im<br />
un nivell de mobilitat molt baix. També t<strong>en</strong>im un mercat de treball molt<br />
dividit per sexes, fet que a Espanya no succeeix, perquè aquí és més fàcil<br />
74
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 75<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
que una feina la pugui des<strong>en</strong>volupar tant un home com una dona. Potser<br />
<strong>en</strong> aquest s<strong>en</strong>tit som més aviat conservadors.<br />
Per acabar, m’agradaria plantejar una pregunta: quina influència té la<br />
immigració? En què afecta la nostra estructura familiar? Es tracta d’una<br />
cultura familiar difer<strong>en</strong>t, però moltes persones també consider<strong>en</strong> que és<br />
una solució a la demografia, perquè si no podem t<strong>en</strong>ir fills per nosaltres<br />
mateixos ni augm<strong>en</strong>tar la mà d’obra a Europa, haurem d’importar mà<br />
d’obra d’altres països.<br />
75
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 76<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
Sociòleg. Universitat Autònoma de Barcelona<br />
Lluís Flaquer<br />
Les polítiques familiars<br />
a Catalunya*<br />
L’accés a l’habitatge i l’estructura del mercat de treball són, segons indica Flaquer<br />
<strong>en</strong> aquesta conferència, els principals obstacles que dificult<strong>en</strong> actualm<strong>en</strong>t<br />
la maternitat i la formació de noves famílies. L’autor, un dels principals experts<br />
del país <strong>en</strong> teoria sociològica de la família, noves formes de convivència i polítiques<br />
familiars, afirma que si aquests obstacles no s’elimin<strong>en</strong>, per moltes polítiques<br />
familiars que es des<strong>en</strong>volupin no es resoldrà el problema de la baixa fecunditat<br />
a Catalunya, que es resumeix <strong>en</strong> un índex de natalitat inferior al de la<br />
majoria de països europeus. El sociòleg també constata que tot i el repunt demogràfic<br />
propiciat per la immigració durant els darrers anys al nostre país, les<br />
pràctiques reproductives de les dones immigrants s’adapt<strong>en</strong> ràpidam<strong>en</strong>t a les de<br />
les autòctones i també disminueix el nombre de fills que t<strong>en</strong><strong>en</strong>. Flaquer també<br />
assegura que el sistema espanyol de b<strong>en</strong>eficis a les famílies no tan sols resulta insufici<strong>en</strong>t<br />
i inadequat, sinó que està greum<strong>en</strong>t mancat d’equitat <strong>en</strong> termes territorials<br />
i de classe.<br />
Potser és difer<strong>en</strong>t parlar de polítiques familiars des de Catalunya que des<br />
d’altres països, perquè, és clar, si ve un s<strong>en</strong>yor danès a explicar les peculiaritats<br />
del sistema danès del b<strong>en</strong>estar es veu obligat no tan sols a pres<strong>en</strong>tar<br />
les seves línies mestres sinó també a detallar el conjunt de programes i<br />
* Conferència realitzada el 14 de g<strong>en</strong>er de 2009 <strong>en</strong> el marc del cicle Les polítiques familiars,<br />
organitzat pel C<strong>en</strong>tre d’Estudis <strong>Jordi</strong> <strong>Pujol</strong>.<br />
76
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 77<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
prestacions familiars de què gaudeix<strong>en</strong> els ciutadans d’aquell país. Parlar<br />
des de Catalunya té l’avantatge de poder prescindir de moltes d’aquestes<br />
particularitats, que al capdavall es pod<strong>en</strong> trobar al web del Departam<strong>en</strong>t<br />
d’Acció Social i Ciutadania, i c<strong>en</strong>trar-me <strong>en</strong> allò que més m’interessa. És<br />
per això que tractaré més aviat de fer un balanç, de reflexionar, de comparar,<br />
de mostrar quines són les peculiaritats, les virtuts –també els defectes–<br />
del nostre sistema <strong>en</strong> relació amb altres països europeus, o moltes vegades,<br />
amb la resta d’Espanya.<br />
En la pres<strong>en</strong>tació apareixeran algunes estadístiques; sempre que ha estat<br />
possible, he inclòs dades sobre Catalunya i he int<strong>en</strong>tat comparar quina<br />
és la nostra situació amb la d’altres països europeus o amb la resta d’Espanya.<br />
Això no sempre ha estat fàcil, perquè tot i que t<strong>en</strong>im actualm<strong>en</strong>t un<br />
Institut d’Estadística de Catalunya que produeix regularm<strong>en</strong>t dades sobre<br />
Catalunya i que procura sempre, al màxim, que aquestes dades estiguin<br />
homologades –per exemple, que siguin indicadors que es facin servir també<br />
<strong>en</strong> altres països o que siguin indicadors d’Eurostat, Agència Estadística<br />
de la Unió Europea–, a vegades és complicat fer les comparacions. Tot i<br />
això, sempre que he pogut, que he trobat aquestes estadístiques, les he<br />
pres<strong>en</strong>tat conjuntam<strong>en</strong>t.<br />
La meva aportació tindrà quatre parts. En primer lloc, faré unes observacions<br />
preliminars sobre el concepte i l’abast de les polítiques familiars,<br />
alm<strong>en</strong>ys tal com jo les <strong>en</strong>t<strong>en</strong>c. Després, a continuació, faré un resum de<br />
quins són els instrum<strong>en</strong>ts, quines són les eines, quins són els tipus de mesures,<br />
de polítiques, que t<strong>en</strong>im a Catalunya, comparant-les, sempre que<br />
pugui, amb la resta d’Espanya, o amb d’altres països europeus. I, després,<br />
parlaré dels resultats de les polítiques familiars. Potser aquesta serà la<br />
part més original de la meva conferència, perquè el que <strong>en</strong>s interessa no<br />
és únicam<strong>en</strong>t quines són les bones int<strong>en</strong>cions o les declaracions, dir: «Bé,<br />
això <strong>en</strong>s agradaria que fos així o aixà», sinó: «Això funciona o no funciona».<br />
És a dir, <strong>en</strong> aquesta part de la conferència, <strong>en</strong> què parlaré dels resultats,<br />
tractaré d’avaluar si aquestes polítiques familiars t<strong>en</strong><strong>en</strong> el resultat<br />
que hauri<strong>en</strong> de t<strong>en</strong>ir, per exemple, <strong>en</strong> termes de fecunditat, <strong>en</strong> termes de<br />
millorar la situació de la població, <strong>en</strong> termes del b<strong>en</strong>estar dels infants, <strong>en</strong><br />
termes de reducció de la pobresa, <strong>en</strong> termes de disminució del fracàs escolar,<br />
etc.<br />
77
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 78<br />
Les polítiques familiars a Catalunya<br />
I, finalm<strong>en</strong>t, pres<strong>en</strong>taré unes conclusions i faré unes recomanacions<br />
polítiques per si vol<strong>en</strong> ser recollides <strong>en</strong> alguna proposta que es pugui fer<br />
sobre la qüestió.<br />
Recordo que vaig s<strong>en</strong>tir a parlar per primer cop de polítiques familiars<br />
a Alemanya, a la meitat dels anys noranta. Em var<strong>en</strong> convidar a participar<br />
<strong>en</strong> un projecte europeu on parlav<strong>en</strong> d’una sèrie de coses de les quals jo no<br />
t<strong>en</strong>ia ni idea, i em deia a mi mateix: «Escolti, jo em p<strong>en</strong>-<br />
Encara hi ha molts sava que <strong>en</strong> sabia bastant, de família, i d’això no <strong>en</strong> sé<br />
desacords i res». Bé, a partir d’aquell mom<strong>en</strong>t hi ha hagut molts al-<br />
desavin<strong>en</strong>ces sobre allò tres projectes europeus <strong>en</strong> alguns dels quals he partici-<br />
que hauri<strong>en</strong> de ser o no pat, o fins i tot coordinat, i també els governs dels estats<br />
les polítiques familiars; membres i la mateixa Comissió Europea han fet av<strong>en</strong>ços<br />
què és allò que cal considerables <strong>en</strong> aquest s<strong>en</strong>tit.<br />
esperar o el que no de Malgrat tot, <strong>en</strong>cara hi ha molts desacords i desavi-<br />
les polítiques familiars. n<strong>en</strong>ces sobre allò que hauri<strong>en</strong> de ser o no les polítiques<br />
familiars; què és allò que cal esperar o el que no de les<br />
polítiques familiars. Jo els <strong>en</strong> voldria donar una definició provisional, que<br />
he fet servir també <strong>en</strong> altres ocasions, però vull dir que és una definició<br />
potser millorable. Les polítiques familiars consisteix<strong>en</strong> a aportar recursos<br />
a les famílies perquè puguin acomplir, <strong>en</strong> les millors condicions possibles<br />
i s<strong>en</strong>se p<strong>en</strong>alitzacions, s<strong>en</strong>se costos, les seves responsabilitats de criança i<br />
d’educació dels fills.<br />
Però, <strong>en</strong> un s<strong>en</strong>tit més ampli, jo també crec que les polítiques familiars<br />
hauri<strong>en</strong> d’incloure mesures que permetessin el naixem<strong>en</strong>t de fills –que és<br />
el tema de la fecunditat al qual dedicaré una part de la conferència. No sempre<br />
les polítiques de fecunditat es consider<strong>en</strong> dins de l’apartat de família,<br />
perquè hom diu que això, més aviat, són polítiques de població. Però jo p<strong>en</strong>so<br />
que convé, alm<strong>en</strong>ys <strong>en</strong> un país com el nostre <strong>en</strong> què la fecunditat ha estat<br />
tradicionalm<strong>en</strong>t baixa, dedicar-li un apartat. I crec que, si considerem<br />
les polítiques familiars <strong>en</strong> un s<strong>en</strong>tit ampli, han d’incloure les mesures relacionades<br />
amb la fecunditat o amb el naixem<strong>en</strong>t dels fills.<br />
I, finalm<strong>en</strong>t, voldria fer també una darrera observació. Les polítiques<br />
familiars són polítiques socials, i <strong>en</strong> tant que tals hauri<strong>en</strong> d’estar regides<br />
per una sèrie de criteris propis de totes les polítiques socials. Per exemple,<br />
l’equitat, la igualtat d’accés, el mateix tractam<strong>en</strong>t de totes les situacions<br />
78
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 79<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
equiparables –<strong>en</strong>cara que, a vegades, aquesta igualtat signifiqui l’existència<br />
de certes discriminacions positives, perquè <strong>en</strong> alguns supòsits convé inc<strong>en</strong>tivar<br />
determinades situacions amb la finalitat de millorar la igualtat<br />
d’oportunitats i la cohesió social. No es tracta d’ajudar<br />
tothom indep<strong>en</strong>d<strong>en</strong>tm<strong>en</strong>t de la seva condició social, sinó No sempre les polítiques<br />
de fer-ho amb l’ànim de reduir determinades desigual- de fecunditat es<br />
tats, i això vol dir preveure l’aplicació de transferències consider<strong>en</strong> dins de<br />
<strong>en</strong> termes de redistribució g<strong>en</strong>eracional o de classe. l’apartat de família,<br />
Quins són els substrats de les polítiques familiars? perquè hom diu que<br />
Per mi, aquest apartat és molt important, perquè, a vega- això, més aviat, són<br />
des, podem com<strong>en</strong>çar a parlar de polítiques familiars, polítiques de població.<br />
però s<strong>en</strong>se t<strong>en</strong>ir pres<strong>en</strong>t <strong>en</strong> quin país estem. Estem parlant,<br />
per exemple, de Mèxic, d’Alemanya o de Dinamarca? Hi ha una sèrie<br />
d’infraestructures econòmiques i socials des de les quals es fan les polítiques<br />
familiars, que al seu torn hi incideix<strong>en</strong>. Cal no oblidar mai aquest<br />
substrat, car sovint podem ser excessivam<strong>en</strong>t optimistes i p<strong>en</strong>sar que les<br />
polítiques familiars pod<strong>en</strong> resoldre molts temes que no necessàriam<strong>en</strong>t<br />
prov<strong>en</strong><strong>en</strong> de l’àmbit de la família sinó de l’estructura del model productiu.<br />
Per exemple, pel que fa a la fecunditat –un tema sobre el qual insistiré<br />
més <strong>en</strong>davant–, el problema no rau únicam<strong>en</strong>t <strong>en</strong> una manca de polítiques<br />
familiars, sinó <strong>en</strong> la necessitat de fer certes reformes socials relacionades<br />
amb el mercat de treball o amb el de l’habitatge.<br />
Quines són aquestes bases des de les quals i sobre les quals oper<strong>en</strong> les<br />
polítiques familiars? En primer lloc, hi ha el model socioeconòmic de des<strong>en</strong>volupam<strong>en</strong>t.<br />
Per exemple, si estem parlant d’un país avançat o no tan<br />
avançat, amb o s<strong>en</strong>se un important sector d’economia submergida. P<strong>en</strong>sem,<br />
per exemple, <strong>en</strong> l’existència <strong>en</strong> el nostre país d’un pes excessiu de la<br />
construcció o d’un mercat de treball dual. Tot això és molt important t<strong>en</strong>ir-ho<br />
pres<strong>en</strong>t quan s’estan diss<strong>en</strong>yant polítiques familiars.<br />
En segon lloc, el règim de b<strong>en</strong>estar. Quan els experts parl<strong>en</strong> de règim de<br />
b<strong>en</strong>estar es refereix<strong>en</strong> al relatiu protagonisme de l’estat, del mercat o de la<br />
família com a proveïdors de serveis, a la qualitat dels drets socials i al grau<br />
de desigualtat social, que al capdavall són els criteris que <strong>en</strong>s permet<strong>en</strong><br />
afirmar si un país té un estat del b<strong>en</strong>estar avançat o no. És clar, tot això<br />
són temes molt importants quan estem parlant de polítiques familiars,<br />
79
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 80<br />
Les polítiques familiars a Catalunya<br />
perquè unes polítiques familiars que potser són apropiades <strong>en</strong> un tipus de<br />
règim de b<strong>en</strong>estar, potser no ho són <strong>en</strong> un altre.<br />
I, finalm<strong>en</strong>t també, cal no oblidar els models culturals de família, és a<br />
dir, els valors que inspir<strong>en</strong> les relacions familiars, o sia, les preferències<br />
dels individus, les tradicions de gènere, les jerarquies a l’interior de la família<br />
o les pautes de composició i organització de les llars. Cal analitzar,<br />
per exemple, si <strong>en</strong> un país hi ha una tradició de no de família ext<strong>en</strong>sa, la<br />
qual cosa porta els ciutadans a valorar positivam<strong>en</strong>t els intercanvis interg<strong>en</strong>eracionals<br />
monetaris o de serveis. Això és molt important, també,<br />
quan estem parlant de polítiques familiars, perquè altram<strong>en</strong>t <strong>en</strong>s podem<br />
trobar amb els mateixos problemes dels sociòlegs anglesos que estav<strong>en</strong> estudiant<br />
l’atur a la Gran Bretanya. Efectivam<strong>en</strong>t, aquí t<strong>en</strong>im, amb gran fortuna,<br />
un sistema de família complex que fa que hi hagi un escàs nombre<br />
de llars amb tots els seus membres adults s<strong>en</strong>se feina. M<strong>en</strong>tre que al Regne<br />
Unit n’hi ha moltes, al nostre país n’hi ha b<strong>en</strong> poques.<br />
Encara que m’agradaria det<strong>en</strong>ir-me <strong>en</strong> aquest punt dels models familiars,<br />
perquè tractant-se del meu tema <strong>en</strong> podria parlar durant moltes hores,<br />
<strong>en</strong>t<strong>en</strong>c que aquí la finalitat d’aquesta conferència és parlar de polítiques<br />
familiars, i no pas de família <strong>en</strong> un s<strong>en</strong>tit estricte. Per tant, hi passaré<br />
molt ràpidam<strong>en</strong>t. Però no voldria seguir <strong>en</strong>davant s<strong>en</strong>se al . ludir al creixem<strong>en</strong>t<br />
de la diversitat familiar, ja que les polítiques familiars pod<strong>en</strong> ser<br />
molt difer<strong>en</strong>ts segons si <strong>en</strong>s trobem o no amb un sistema homog<strong>en</strong>i de família.<br />
Cal t<strong>en</strong>ir pres<strong>en</strong>t que, aquí, a Catalunya, està creix<strong>en</strong>t molt la diversitat<br />
familiar, i això no tan sols a causa de l’augm<strong>en</strong>t de<br />
En aquests mom<strong>en</strong>ts l’heterog<strong>en</strong>eïtat ètnica, sinó també del canvi de molts al-<br />
t<strong>en</strong>im les taxes de tres paràmetres.<br />
divorci més altes Per exemple, voldria det<strong>en</strong>ir-me <strong>en</strong> un d’aquests can-<br />
d’Europa. vis, l’augm<strong>en</strong>t del divorci, <strong>en</strong>cara que només sigui cinc<br />
minuts. Aquest augm<strong>en</strong>t està propiciant <strong>en</strong> el nostre<br />
país una int<strong>en</strong>sificació del pluralisme familiar sobretot a partir de l’increm<strong>en</strong>t<br />
de les famílies monopar<strong>en</strong>tals. No sé fins a quin punt això és prou<br />
conegut a nivell públic, però des de la reforma de la Llei del divorci del<br />
2005 s’han disparat les taxes de divorci. Aquest fet està creant una situació<br />
canviant ja que la diversitat familiar requereix extremar les precaucions<br />
per evitar que creixi desmesuradam<strong>en</strong>t la desigualtat (d’oportunitats) <strong>en</strong>-<br />
80
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 81<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
tre els infants. No és admissible, <strong>en</strong> un país modern i avançat, que uns infants<br />
tinguin unes condicions pitjors que d’altres a causa de la mala fortuna<br />
de la separació dels seus pares. Cal arbitrar unes polítiques correctores<br />
d’aquesta situació, i el creixem<strong>en</strong>t del divorci hauria de comportar<br />
també la millora d’aquestes mesures.<br />
La meitat dels divorcis afect<strong>en</strong> m<strong>en</strong>ors, <strong>en</strong>cara que la custòdia compartida<br />
només s’atorga <strong>en</strong> un 10% dels casos de divorci <strong>en</strong> què hi ha fills a càrrec.<br />
Aquest perc<strong>en</strong>tatge és molt baix t<strong>en</strong>int <strong>en</strong> compte que justam<strong>en</strong>t la<br />
Llei regulava favorablem<strong>en</strong>t aquesta opció. Cal no oblidar que el divorci té<br />
unes conseqüències molt adverses: el creixem<strong>en</strong>t de la monopar<strong>en</strong>talitat,<br />
que moltes vegades va associat amb la pobresa infantil, amb un dèficit d’at<strong>en</strong>ció<br />
als fills, i que pot redundar <strong>en</strong> una minva dels nivells de b<strong>en</strong>estar de<br />
la infància, i això requereix dedicar més recursos a aquestes famílies.<br />
De què estem parlant quan fem referència al creixem<strong>en</strong>t del divorci?<br />
Ens estem referint al fet que, aquí a Catalunya, <strong>en</strong> aquests mom<strong>en</strong>ts t<strong>en</strong>im<br />
les taxes de divorci més altes d’Europa, i això la veritat és que és poc conegut.<br />
A Catalunya cada any hi ha unes 25.000 ruptures –són 23.000 divorcis<br />
i gairebé 2.000 separacions, que és una xifra molt elevada<br />
per a les dim<strong>en</strong>sions del país–. I això significa t<strong>en</strong>ir Amb l’excepció de la<br />
una taxa bruta de divorcialitat de 3,3 divorcis per cada Federació Russa,<br />
mil habitants, una de les més altes del món occid<strong>en</strong>tal. Ucraïna i altres nacions<br />
Amb l’excepció de la Federació Russa, Ucraïna i altres de l’antic bloc soviètic,<br />
nacions de l’antic bloc soviètic, països excomunistes països excomunistes<br />
amb una dilatada tradició divorcista, no hi ha cap altre amb una dilatada<br />
país europeu que pres<strong>en</strong>ti aquests nivells tan alts.<br />
tradició divorcista, no hi<br />
Per tant, aquí t<strong>en</strong>im un problema greu, i a mi em ha cap altre país<br />
sembla que si això ho tingués qualsevol altre país els dia- europeu que pres<strong>en</strong>ti<br />
ris n’estari<strong>en</strong> parlant cada dia, i aquí ningú ho sap. I si aquests nivells tan alts.<br />
algú <strong>en</strong> parla, diu<strong>en</strong>: «Ah, és que aquest és de l’Opus».<br />
No, és veritat. La qüestió és que si volem <strong>en</strong>frontar-nos adequadam<strong>en</strong>t a<br />
aquest problema, caldrà destinar-hi molts recursos.<br />
Ja no parlem, <strong>en</strong> relació amb aquest problema, del pagam<strong>en</strong>t de les<br />
p<strong>en</strong>sions d’alim<strong>en</strong>ts: el 39% de les mares divorciades soles amb fills no<br />
perceb<strong>en</strong> cap m<strong>en</strong>a de p<strong>en</strong>sió d’alim<strong>en</strong>ts dels pares no resid<strong>en</strong>ts; una<br />
quarta part de les mares que cobr<strong>en</strong> la p<strong>en</strong>sió diu<strong>en</strong> que es produeix<strong>en</strong> re-<br />
81
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 82<br />
Les polítiques familiars a Catalunya<br />
Perc<strong>en</strong>tatge<br />
tards; dos terços d’aquestes mares reconeix<strong>en</strong> que aquests retards els perjudica.<br />
Aquestes dades procedeix<strong>en</strong> del Panel de Famílies i Infància, una<br />
<strong>en</strong>questa feta per l’Institut d’Infància i Món Urbà de Barcelona <strong>en</strong>tre els<br />
nois i noies que curs<strong>en</strong> l’ESO.<br />
El fons de garantia per tal de fer front a l’impagam<strong>en</strong>t de les p<strong>en</strong>sions<br />
d’alim<strong>en</strong>ts que va crear el govern de Rodríguez Zapatero –de caràcter<br />
molt modest, restrictiu– no s’establí fins dos anys i mig més tard de l’aprovació<br />
de la Llei del divorci. Considero que aquest retard fou realm<strong>en</strong>t irresponsable,<br />
t<strong>en</strong>int <strong>en</strong> compte que un dels resultats de la Llei fou un creixem<strong>en</strong>t<br />
expon<strong>en</strong>cial de la divorcialitat.<br />
Passem a la segona part de la conferència: els instrum<strong>en</strong>ts de les polítiques<br />
familiars. Què t<strong>en</strong>im <strong>en</strong> el nostre país pel que fa a polítiques familiars?<br />
Com<strong>en</strong>çarem comparant, a nivell europeu, els diners que dediqu<strong>en</strong><br />
els governs a família i fills. En això sí que hi ha uns indicadors molt b<strong>en</strong><br />
homologats a nivell europeu, tant per Eurostat com per l’OCDE, que els<br />
calcul<strong>en</strong> de la mateixa manera, i l’Institut d’Estadística de Catalunya també<br />
els fa servir. Per tant, podem comparar amb totes les garanties la situació<br />
de Catalunya amb la d’altres països del nostre <strong>en</strong>torn.<br />
82<br />
90,00<br />
80,00<br />
70,00<br />
60,00<br />
50,00<br />
40,00<br />
30,00<br />
20,00<br />
10,00<br />
0,00<br />
Proporció de divorcis respecte dels matrimonis de l’any <strong>en</strong> una<br />
selecció de països de la Unió Europea i Catalunya, 1998-2007<br />
1998 1999 2000 2001 2002 2003 2004 2005 2006 2007<br />
Font: Elaboració pròpia amb dades d’Eurostat, INE i IDESCAT.<br />
EU-27<br />
Dinamarca<br />
Alemanya<br />
Grècia<br />
França<br />
Itàlia<br />
Portugal<br />
Suècia<br />
Regne Unit<br />
Catalunya<br />
Espanya
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 83<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
Perc<strong>en</strong>tatge respecte del PIB<br />
Dinamarca<br />
Luxemburg<br />
Alemanya<br />
Suècia<br />
Finlàndia<br />
Àustria<br />
Hongria<br />
França<br />
Irlanda<br />
UE-27<br />
Bèlgica<br />
Eslovènia<br />
Xipre<br />
R. Unit<br />
Holanda<br />
Grècia<br />
Estònia<br />
R. Txeca<br />
Eslovàquia<br />
Romania<br />
Portugal<br />
Letònia<br />
Itàlia<br />
Espanya<br />
Malta<br />
Lituània<br />
Bulgària<br />
Polònia<br />
Catalunya<br />
Despesa social <strong>en</strong> família i fills<br />
Unió Europea i Catalunya, 2006<br />
0,8<br />
0,8<br />
1,2<br />
1,2<br />
1,2<br />
1,2<br />
1,2<br />
1,2<br />
1,1<br />
1,1<br />
1,1<br />
1,6<br />
1,6<br />
1,5<br />
1,5<br />
1,4<br />
2<br />
1,9<br />
1,9<br />
0 0,5 1 1,5 2 2,5 3 3,5 4<br />
Si Catalunya fos un país indep<strong>en</strong>d<strong>en</strong>t, <strong>en</strong> aquest mom<strong>en</strong>t seria l’últim<br />
de la Unió Europea. Catalunya només dedica un 0,8% del producte interior<br />
brut a família. Per exemple, els danesos, repres<strong>en</strong>tats per aquell s<strong>en</strong>yor<br />
que va estar aquí ara fa un parell de mesos per parlar-nos del seu sistema,<br />
dediqu<strong>en</strong> quatre vegades més a família. Això cal t<strong>en</strong>ir-ho molt<br />
pres<strong>en</strong>t, perquè si no s’hi dediqu<strong>en</strong> diners, es pod<strong>en</strong> fer<br />
polítiques b<strong>en</strong> magres. I això no és una crítica als go- Si Catalunya fos un país<br />
verns de la G<strong>en</strong>eralitat, perquè potser si no s’hi han de- indep<strong>en</strong>d<strong>en</strong>t, <strong>en</strong> aquest<br />
dicat és perquè el finançam<strong>en</strong>t de la G<strong>en</strong>eralitat és insu- mom<strong>en</strong>t seria l’últim de<br />
fici<strong>en</strong>t.<br />
la Unió Europea.<br />
Podem comprovar que després de Catalunya hi ha Po- Catalunya només dedica<br />
lònia, Bulgària, Lituània, Malta i Espanya. O sigui, Es- un 0,8% del producte<br />
panya, el conjunt d’Espanya, està millor que Catalunya. interior brut a família.<br />
I podríem dir: «A veure, com pot ser això? Si justam<strong>en</strong>t a<br />
Catalunya hem estat pioners amb les polítiques familiars». Doncs bé, tot i<br />
que és veritat que Catalunya ha estat capdavantera <strong>en</strong> aquest apartat, el<br />
seu PIB per capita és més gran que la mitjana espanyola i, per tant, també<br />
la seva despesa social hauria de ser més elevada. Si <strong>en</strong>s comparem amb la<br />
2,1<br />
2,5<br />
2,5<br />
2,9<br />
2,9<br />
2,9<br />
2,8<br />
Font: Elaboració pròpia amb dades d’Eurostat i de l’Idescat<br />
La dada sobre Catalunya correspon al 2005<br />
3,1<br />
3,4<br />
3,7<br />
83
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 84<br />
Les polítiques familiars a Catalunya<br />
mitjana europea dels vint-i-cinc, ells estan <strong>en</strong>torn del 2% m<strong>en</strong>tre que nosaltres<br />
tot just passem del mig per c<strong>en</strong>t, de fet estem al 0,8%, que és molt<br />
poc. Per tant, <strong>en</strong>s falta fer un gran esforç, o sigui, caldria multiplicar per<br />
dos o per tres la nostra despesa <strong>en</strong> família si volem equi-<br />
Catalunya va ser pionera parar-nos als països del nostre <strong>en</strong>torn.<br />
<strong>en</strong> l’impuls de les Com deia abans, Catalunya va ser pionera <strong>en</strong> l’impuls<br />
polítiques familiars, de les polítiques familiars, perquè amb l’aprovació del<br />
perquè amb l’aprovació Pla integral de suport a les famílies del 1993, el Govern de<br />
del Pla integral la G<strong>en</strong>eralitat va com<strong>en</strong>çar a plantejar un tema del qual<br />
de suport a les famílies es parlava b<strong>en</strong> poc <strong>en</strong> aquella època. Encara que aquest<br />
del 1993, el Govern pla a l’hora de la veritat va t<strong>en</strong>ir problemes d’implem<strong>en</strong>-<br />
de la G<strong>en</strong>eralitat tació, repres<strong>en</strong>tà una fita simbòlica molt important.<br />
va com<strong>en</strong>çar a plantejar El molló segü<strong>en</strong>t fou l’aprovació de la Llei 18/2003, de<br />
un tema del qual es suport a les famílies. Aquesta llei també suposà un av<strong>en</strong>ç<br />
parlava b<strong>en</strong> poc <strong>en</strong> molt considerable, perquè s’hi var<strong>en</strong> establir unes pres-<br />
aquella època. tacions universals per a infants a càrrec m<strong>en</strong>ors de tres<br />
anys. Com deia la Llei, la int<strong>en</strong>ció del Govern de la G<strong>en</strong>eralitat<br />
era d’anar est<strong>en</strong><strong>en</strong>t aquesta prestació –que, a més a més, cal ass<strong>en</strong>yalar<br />
que no solam<strong>en</strong>t era universal sinó que no estava subjecta a disponibilitats<br />
pressupostàries, per tant, era un dret subjectiu que t<strong>en</strong>i<strong>en</strong> els<br />
infants i les famílies de rebre aquesta prestació–, doncs la idea era d’anar<br />
est<strong>en</strong><strong>en</strong>t aquest dret a altres franges d’edat fins arribar als divuit anys,<br />
que és el que t<strong>en</strong><strong>en</strong> la majoria de països europeus: una prestació familiar<br />
per a tots els infants m<strong>en</strong>ors de setze o divuit anys. Bé, això no s’ha fet, seguram<strong>en</strong>t<br />
per dificultats pressupostàries o per manca de voluntat política.<br />
La qüestió és que, <strong>en</strong> aquests mom<strong>en</strong>ts, el Govern c<strong>en</strong>tral sí que ha<br />
anat arbitrant altres mesures i aquí <strong>en</strong>s hem quedat una mica <strong>en</strong> segon<br />
terme.<br />
De totes maneres, és veritat que com a resultat d’aquesta Llei de suport<br />
a les famílies ara t<strong>en</strong>im unes prestacions que no estan malam<strong>en</strong>t, t<strong>en</strong>int<br />
<strong>en</strong> compte que no són incompatibles amb les que dóna el Govern espanyol<br />
sota condició de recursos. Les seves quanties les podem trobar fàcilm<strong>en</strong>t a<br />
Internet, només cal anar al Departam<strong>en</strong>t d’Acció Social i Ciutadania, i <strong>en</strong><br />
l’apartat de «Prestacions familiars» obtindran aquestes quantitats: per als<br />
m<strong>en</strong>ors de tres anys són 638 euros anuals i per als infants de tres a sis<br />
84
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 85<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
anys, si són famílies nombroses o monopar<strong>en</strong>tals, cobr<strong>en</strong> unes assignacions<br />
anuals de 745 euros. Però, t<strong>en</strong>int <strong>en</strong> compte que la prestació bàsica<br />
del Govern c<strong>en</strong>tral és de 291 euros, realm<strong>en</strong>t estem parlant d’una quantitat<br />
important; s<strong>en</strong>t una prestació complem<strong>en</strong>tària repres<strong>en</strong>ta<br />
més del doble de la prestació bàsica de la Segu- El gran problema que<br />
retat Social, que només és, a més a més, per a famílies t<strong>en</strong>im a Espanya, <strong>en</strong><br />
amb nivells d’ingressos molt baixos, m<strong>en</strong>tre que la pres- relació amb el suport<br />
tació catalana per a m<strong>en</strong>ors de tres anys és per a famílies econòmic a les famílies,<br />
de tots els nivells econòmics.<br />
és que no solam<strong>en</strong>t<br />
El gran problema que t<strong>en</strong>im a Espanya, <strong>en</strong> relació resulta insufici<strong>en</strong>t,<br />
amb el suport econòmic a les famílies, és que no sola- sinó que està greum<strong>en</strong>t<br />
m<strong>en</strong>t resulta insufici<strong>en</strong>t, sinó que està greum<strong>en</strong>t man- mancat d’equitat,<br />
cat d’equitat, i això tant <strong>en</strong> termes territorials com de i això tant <strong>en</strong> termes<br />
classe. En termes territorials, què vull dir? Que si mirem territorials com<br />
el sistema de prestacions per fill a càrrec, aquest sistema de classe.<br />
de prestacions de la Seguretat Social, que es don<strong>en</strong> a<br />
aquelles famílies que t<strong>en</strong><strong>en</strong> un nivell baix d’ingressos, qui les percep? Les<br />
regions pobres. Per exemple, a Extremadura perceb<strong>en</strong> la prestació un terç<br />
dels m<strong>en</strong>ors, i aquí no arriba ni al 10%. És clar, un sistema que es reparteix<br />
tan desigualm<strong>en</strong>t per territoris de l’Estat, per comunitats autònomes, té<br />
una utilitat molt limitada.<br />
Però també és desigual <strong>en</strong> termes de classe, perquè hi ha dues m<strong>en</strong>es<br />
d’ajut: hi ha les prestacions per als pobres i els avantatges per als rics. Les<br />
prestacions per als pobres són les prestacions de la Seguretat Social que<br />
requereix<strong>en</strong> t<strong>en</strong>ir un nivell molt baix d’ingressos. I les prestacions per als<br />
rics –<strong>en</strong>tre cometes– són els ajuts que van dedicats als declarants de<br />
l’IRPF, o sigui, són bàsicam<strong>en</strong>t desgravacions fiscals per a desc<strong>en</strong>d<strong>en</strong>ts solters,<br />
de les quals es pod<strong>en</strong> b<strong>en</strong>eficiar els declarants de classe mitjana.<br />
Però quin és el problema? En primer lloc, una manca de transparència,<br />
ja que hi ha buits <strong>en</strong> el sistema. Però, sobretot, que aquests declarants de<br />
classe mitjana, a mesura que augm<strong>en</strong>ta el seu nivell d’ingressos, també<br />
perceb<strong>en</strong> una desgravació més gran. Per tant, una família més rica té una<br />
desgravació més alta. Això també és difícil d’acceptar. Ho és perquè, <strong>en</strong> tot<br />
cas, si hi hagués d’haver alguna discriminació seria a l’inrevés, que potser<br />
als pobres els donessin una prestació més gran, però no que a mesura que<br />
85
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 86<br />
Les polítiques familiars a Catalunya<br />
augm<strong>en</strong>ti la base imposable s’increm<strong>en</strong>ti la desgravació. Es tracta d’un<br />
sistema que fou diss<strong>en</strong>yat a l’època del govern Aznar <strong>en</strong> consonància amb<br />
els seus valors, però resulta difícil d’<strong>en</strong>t<strong>en</strong>dre que el govern socialista ho<br />
hagi mantingut. I, a més a més, també hi ha disparitats <strong>en</strong>tre nivells d’ingressos,<br />
no solam<strong>en</strong>t <strong>en</strong> les quanties, sinó <strong>en</strong> els requisits d’accés, pel que<br />
fa a les edats i altres característiques dels fills dep<strong>en</strong>d<strong>en</strong>ts. Això sí que és<br />
difícilm<strong>en</strong>t pres<strong>en</strong>table <strong>en</strong> termes internacionals i s’hauria de poder reformar.<br />
Però, és clar, això depèn <strong>en</strong> part del Ministeri d’His<strong>en</strong>da del Govern<br />
c<strong>en</strong>tral i <strong>en</strong> part de la Seguretat Social. Una de les recomanacions<br />
que faré al final és que <strong>en</strong>s hauríem de preocupar no solam<strong>en</strong>t de revisar<br />
l’estat de les nostres balances fiscal g<strong>en</strong>erals, sinó també de les balances<br />
fiscals de la Seguretat Social.<br />
Pel que fa a l’at<strong>en</strong>ció pública a la infància, <strong>en</strong> particular l’educació infantil,<br />
hem de reconèixer que Catalunya ha fet progressos molt notables:<br />
t<strong>en</strong>im tots els infants de més de tres anys escolaritzats al c<strong>en</strong>t per c<strong>en</strong>t i, a<br />
més a més, l’escolarització és gratuïta, perquè el sistema està finançat públicam<strong>en</strong>t.<br />
El problema que t<strong>en</strong>im a Catalunya –bé, a la resta d’Espanya<br />
<strong>en</strong>cara més– és la franja d’edat dels zero als tres anys. Aquí sí que <strong>en</strong>cara<br />
hi ha moltes disparitats, depèn molt del municipi i de la part del territori.<br />
Aquí jo crec que es podria millorar molt.<br />
I, després, <strong>en</strong> segon lloc, també caldria fer una propos-<br />
Pràcticam<strong>en</strong>t els pares ta agosarada a favor d’unes llicències par<strong>en</strong>tals retribuï-<br />
de tots els països des, que això és la peça que <strong>en</strong>s manca, bàsicam<strong>en</strong>t, <strong>en</strong> re-<br />
europeus gaudeix<strong>en</strong> de lació amb d’altres països europeus. Pràcticam<strong>en</strong>t els<br />
llicències par<strong>en</strong>tals pares de tots els països europeus gaudeix<strong>en</strong> de llicències<br />
retribuïdes, que són uns par<strong>en</strong>tals retribuïdes, que són uns permisos o llicències<br />
permisos o llicències laborals que es pod<strong>en</strong> demanar quan s’acaba el permís de<br />
laborals que es pod<strong>en</strong> maternitat. A Espanya t<strong>en</strong>im des de fa poc un permís de<br />
demanar quan s’acaba el paternitat de quinze dies a favor del pare, però <strong>en</strong> canvi<br />
permís de maternitat. <strong>en</strong>cara <strong>en</strong>s manqu<strong>en</strong> unes llicències laborals pagades a<br />
càrrec de la Seguretat Social que permetin als pares i a les<br />
mares t<strong>en</strong>ir els seus fills a casa durant uns mesos. Després mostraré dades<br />
que demostr<strong>en</strong> que, efectivam<strong>en</strong>t, aquí hi ha més n<strong>en</strong>s escolaritzats, fins i<br />
tot m<strong>en</strong>ors de tres anys, que <strong>en</strong> altres països europeus, que estan més avançats<br />
pel que fa a les llars d’infants, però <strong>en</strong> els quals hi ha molts n<strong>en</strong>s a casa.<br />
86
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 87<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
Qui cuida els n<strong>en</strong>s? Bé, bàsicam<strong>en</strong>t són les mares. Són les mares, això<br />
sempre ha estat així a nivell tradicional, però <strong>en</strong> aquests mom<strong>en</strong>ts que treball<strong>en</strong><br />
pares i mares convindria que els pares també s’involucressin més<br />
<strong>en</strong> la cura dels seus fills. Ho dic perquè les mares continu<strong>en</strong> s<strong>en</strong>t una peça<br />
molt important dins de la família, dins de l’equilibri familiar, però també<br />
estaria molt bé que els pares potser no treballessin tantes hores i que es<br />
fessin més càrrec dels n<strong>en</strong>s. En aquest punt les diferències de gènere són<br />
<strong>en</strong>cara molt grans.<br />
Pel que fa a les taxes d’escolarització dels infants de més de tres anys,<br />
estem molt bé a nivell internacional, perquè la nostra escolarització és del<br />
c<strong>en</strong>t per c<strong>en</strong>t. Però amb els m<strong>en</strong>ors de tres anys <strong>en</strong>cara falta molt a fer. Encara<br />
que no t<strong>en</strong>im dades comparatives sobre Catalunya calculades amb els<br />
criteris de l’OCDE, Catalunya estaria més aviat a la banda mitjana, una<br />
mica millor que el conjunt d’Espanya. Hi ha països, com Polònia, un país<br />
excomunista, que estan molt pitjor que nosaltres. Itàlia està molt pitjor, i<br />
també Grècia. Tot i que estem lluny de Dinamarca i d’altres països nòrdics,<br />
la nostra posició no és pas dol<strong>en</strong>ta, i crec que cal reconèixer els esforços<br />
que s’han fet <strong>en</strong> aquest s<strong>en</strong>tit.<br />
A més a més, <strong>en</strong> l’escolarització per a m<strong>en</strong>ors de tres anys Catalunya<br />
ha estat pionera dins el conjunt de l’Estat. Si comparem les dades de Catalunya<br />
amb les d’Espanya, podem observar que, <strong>en</strong> aquests mom<strong>en</strong>ts, el<br />
conjunt d’Espanya està arribant al mateix nivell que nosaltres vàrem assolir<br />
gairebé a principis dels anys noranta. Pel que fa als m<strong>en</strong>ors de dos<br />
anys, també Catalunya està molt més avançada, però, <strong>en</strong> aquests mom<strong>en</strong>ts,<br />
també el conjunt d’Espanya <strong>en</strong>s està gairebé atrapant. Com he dit<br />
ara fa un mom<strong>en</strong>t, si comparem la situació d’Europa amb la d’Espanya,<br />
<strong>en</strong>s adonem que a la mitjana europea dels vint-i-cinc hi ha més n<strong>en</strong>s que<br />
no estan atesos <strong>en</strong> una escola bressol. Per què passa això? Perquè molts<br />
d’aquests n<strong>en</strong>s estan a casa seva cuidats pel seu pare o per la seva mare,<br />
que t<strong>en</strong><strong>en</strong> una llicència par<strong>en</strong>tal retribuïda per la Seguretat Social. I això<br />
ho t<strong>en</strong><strong>en</strong> gairebé tots els països. Llavors, aquest és un debat que caldria<br />
obrir com més aviat millor. Però, sobretot, caldria obrir-lo <strong>en</strong> relació amb<br />
la Seguretat Social, perquè és allà on hi ha diners. I és la Seguretat Social<br />
que hauria de fer-se’n càrrec, perquè altram<strong>en</strong>t ho haurem de pagar dues<br />
vegades.<br />
87
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 88<br />
Les polítiques familiars a Catalunya<br />
Aquestes llicències par<strong>en</strong>tals que jo proposaria –de fet, és una proposta<br />
del nostre grup de recerca Iphig<strong>en</strong>ia, <strong>en</strong> què t<strong>en</strong>im una investigadora,<br />
l’Anna Escobedo, que és una de les que més <strong>en</strong> sap a nivell europeu, i que<br />
ara justam<strong>en</strong>t pres<strong>en</strong>ta la seva tesi doctoral– hauri<strong>en</strong> de ser remunerades,<br />
com un dret, amb una comp<strong>en</strong>sació del 90% o el 100% del salari durant<br />
uns mesos. Sobretot aquests mesos <strong>en</strong> què el n<strong>en</strong> <strong>en</strong>cara no té plaça a l’escola<br />
bressol. O sigui, quan s’acaba el permís de maternitat, amb una duració<br />
de quatre mesos, qui s’ha de fer càrrec d’aquest n<strong>en</strong> que és gairebé un<br />
nadó? Ha d’anar a una escola bressol quan és tan petit? O l’ha de cuidar<br />
una àvia? Aquí <strong>en</strong>s falta <strong>en</strong>cara una peça clau <strong>en</strong> el nostre sistema públic<br />
d’at<strong>en</strong>ció a la infància. Per això cal obrir un debat que, <strong>en</strong> aquests mom<strong>en</strong>ts,<br />
sembla inexist<strong>en</strong>t. Hauria de ser una llicència neutral <strong>en</strong> termes<br />
de gènere, oberta als pares que volguessin agafar-la i, sobretot, diss<strong>en</strong>yada<br />
com un dret individual no transferible, que és com ho fan els països europeus<br />
més avançats. Una altra raó és econòmica, perquè el cost de les places<br />
de lactants és molt elevat. La presència d’un lactant <strong>en</strong> una escola<br />
bressol no és indicada, sinó que hauria d’estar a casa seva. Així és com passa<br />
a tots els països, m<strong>en</strong>ys al nostre.<br />
En el nostre país, la cobertura dels permisos de maternitat ha anat f<strong>en</strong>t<br />
av<strong>en</strong>ços molt considerables. És clar, aquesta cobertura ha anat progressant<br />
gràcies a la participació fem<strong>en</strong>ina <strong>en</strong> el mercat de treball, que ha<br />
anat creix<strong>en</strong>t <strong>en</strong> els darrers anys. A Catalunya s’ha creat<br />
A Catalunya s’ha creat molta més ocupació fem<strong>en</strong>ina que a la resta d’Espanya,<br />
molta més ocupació per tant, hi ha més dones treballant. Com es calcula<br />
fem<strong>en</strong>ina que a la resta aquest indicador? Bé, bàsicam<strong>en</strong>t és el perc<strong>en</strong>tatge de<br />
d’Espanya. mares que han gaudit del permís de maternitat respecte<br />
dels nascuts <strong>en</strong> aquell l’any. Podem veure que Catalunya,<br />
que l’any 2000 t<strong>en</strong>ia una cobertura aproximada de gairebé dos terços, està<br />
ja assolint una cobertura de tres quarts al final del període. O sigui, <strong>en</strong><br />
cinc anys hem guanyat uns deu punts de perc<strong>en</strong>tatge, que és molt. I veiem<br />
que la resta d’Espanya també <strong>en</strong>s va seguint però molt per sota, o sigui,<br />
que <strong>en</strong> això també som capdavanters.<br />
Passem a la tercera part de la meva conferència. Com ja he indicat al<br />
principi, convé parlar dels resultats de les polítiques familiars. Fins ara<br />
hem dit quines prestacions i quins instrum<strong>en</strong>ts t<strong>en</strong>im, quines mesures hi<br />
88
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 89<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
ha, però el que <strong>en</strong>s interessa de cara a l’avaluació, de cara a veure si això<br />
serveix per al que hauria de servir, és saber quin r<strong>en</strong>dim<strong>en</strong>t té, quins efectes<br />
té, quin impacte té. Això és el que tractaré de fer <strong>en</strong> el que em resta de<br />
conferència.<br />
Crec que, alm<strong>en</strong>ys per mi, aquesta part és la més interessant, perquè és<br />
també la més valorativa, i la més crítica, evid<strong>en</strong>tm<strong>en</strong>t. Són tres apartats<br />
els que tractaré: <strong>en</strong> primer lloc, la fecunditat, a la qual ja m’he referit al<br />
principi; <strong>en</strong> segon lloc, la pobresa infantil; i, <strong>en</strong> tercer lloc, el fracàs escolar.<br />
Són tres indicadors que <strong>en</strong>s permet<strong>en</strong> esbrinar si funcion<strong>en</strong> bé les famílies.<br />
Si una família funciona bé, <strong>en</strong> primer lloc, hauria de poder t<strong>en</strong>ir<br />
fills, si aquests fills són desitjats; <strong>en</strong> segon lloc, ha de t<strong>en</strong>ir uns nivells econòmics<br />
dignes i adequats; i, <strong>en</strong> tercer lloc, els seus fills no hauri<strong>en</strong> de t<strong>en</strong>ir<br />
fracàs escolar, perquè sovint el baix r<strong>en</strong>dim<strong>en</strong>t escolar és un símptoma<br />
del mal funcionam<strong>en</strong>t d’una família. Potser hi ha altres àmbits que<br />
podríem estudiar, però no existeix<strong>en</strong> les dades comparatives que voldríem.<br />
Per tant, m’he limitat a aquests tres aspectes.<br />
Com<strong>en</strong>cem per la fecunditat. A Catalunya t<strong>en</strong>im ara un indicador conjuntural<br />
de fecunditat d’1,46 fills per dona. Aquest indicador <strong>en</strong>s permet<br />
mesurar la nostra fecunditat <strong>en</strong> relació amb la d’altres<br />
països i determinar si millora o empitjora al llarg dels A Catalunya t<strong>en</strong>im ara<br />
anys.<br />
un indicador conjuntural<br />
De fet, <strong>en</strong> els darrers anys ha millorat molt la nostra de fecunditat d’1,46 fills<br />
fecunditat, però malauradam<strong>en</strong>t ho ha fet sobretot grà- per dona.<br />
cies a l’influx de la immigració. No és que hagi millorat<br />
a causa de l’av<strong>en</strong>ç de les condicions de les famílies i de les dones, sinó que<br />
ha millorat a causa de la presència <strong>en</strong>tre nosaltres de dones immigrants<br />
amb uns valors i unes pautes reproductives difer<strong>en</strong>ts i que, per tant, t<strong>en</strong><strong>en</strong><br />
fills tant si les condicions són les adequades com si no.<br />
En primer lloc, podríem int<strong>en</strong>tar contrastar aquest indicador d’1,46<br />
fills per dona amb el nivell ideal, que seria el nivell de r<strong>en</strong>ovació de les g<strong>en</strong>eracions,<br />
que es considera que és 2,1. I <strong>en</strong> aquest s<strong>en</strong>tit <strong>en</strong>s falt<strong>en</strong> gairebé<br />
0,64 fills, o sia, dos terços de fill.<br />
Però hi ha una manera molt més interessant de mesurar els nostres dèficits,<br />
és a dir, ho podem fer no pas respecte d’un ideal o d’allò que voldríem,<br />
sinó respecte dels fills que són desitjats per les dones. Això ho sa-<br />
89
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 90<br />
Les polítiques familiars a Catalunya<br />
bem molt bé, perquè <strong>en</strong> les <strong>en</strong>questes normalm<strong>en</strong>t es pregunta a tota la<br />
població fem<strong>en</strong>ina: «Vostè quants fills desitjaria t<strong>en</strong>ir?». I després, a continuació,<br />
ve la pregunta: «I vostè quants fills té?». Bé, doncs, sistemàticam<strong>en</strong>t,<br />
a tots els països sempre hi ha un difer<strong>en</strong>cial <strong>en</strong>tre els fills que les<br />
dones desitg<strong>en</strong> t<strong>en</strong>ir i els fills que t<strong>en</strong><strong>en</strong> <strong>en</strong> realitat. És molt interessant<br />
comprovar si aquest difer<strong>en</strong>cial és més gran <strong>en</strong> uns països que <strong>en</strong> altres.<br />
Doncs bé, el resultat no és que sigui molt bo, perquè justam<strong>en</strong>t al nostre<br />
país –i, <strong>en</strong> g<strong>en</strong>eral, a Espanya, però també als altres països del sud d’Europa,<br />
a Grècia o Itàlia–, hi ha una diferència <strong>en</strong>tre els fills que es t<strong>en</strong><strong>en</strong> i els<br />
fills que es desitg<strong>en</strong> molt més gran que <strong>en</strong> d’altres països europeus, la<br />
qual cosa indica que hi ha unes barreres o uns condicionants que impedeix<strong>en</strong><br />
que els desitjos de les dones es converteixin <strong>en</strong> realitat. Concretam<strong>en</strong>t,<br />
aquest difer<strong>en</strong>cial a Catalunya és de 0,8, o sigui, només es t<strong>en</strong><strong>en</strong><br />
uns dos terços dels fills desitjats i, per tant, si les condicions fossin òptimes,<br />
podria néixer també un altre terç dels fills desitjats.<br />
Quins són els obstacles a la formació de famílies? Això és b<strong>en</strong> sabut i,<br />
per tant, aquí no diré cap novetat. En primer lloc, les dificultats d’accés a<br />
l’habitatge, no solam<strong>en</strong>t pel seu <strong>en</strong>carim<strong>en</strong>t sinó sobretot pel fet que, <strong>en</strong><br />
el nostre país, l’alternativa a la compra –el mercat de lloguer– és molt escassa.<br />
En segon lloc, l’estructura del mercat de treball: t<strong>en</strong>im molta precarietat<br />
laboral, atur juv<strong>en</strong>il, temporalitat. A més a més, aquest atur juv<strong>en</strong>il<br />
afecta sobretot les dones, que són les que han de t<strong>en</strong>ir fills, i això és el que<br />
fa que s’<strong>en</strong>darrereixi la fecunditat. Actualm<strong>en</strong>t, la mitja-<br />
Espanya és el país de la na d’edat <strong>en</strong> el naixem<strong>en</strong>t dels fills és a partir dels tr<strong>en</strong>-<br />
Unió Europea amb una ta anys. Si es com<strong>en</strong>c<strong>en</strong> a t<strong>en</strong>ir els fills a partir dels tr<strong>en</strong>ta<br />
taxa de temporalitat anys, una part dels fills que es voldri<strong>en</strong> haver tingut no<br />
laboral més alta: un terç s’acab<strong>en</strong> de t<strong>en</strong>ir a causa de diversos avatars o condicio-<br />
dels assalariats nants. Aquells països <strong>en</strong> què els fills es t<strong>en</strong><strong>en</strong> més aviat<br />
espanyols t<strong>en</strong><strong>en</strong> un són aquells amb una fecunditat més alta.<br />
contracte temporal. Espanya és el país de la Unió Europea amb una taxa<br />
de temporalitat laboral més alta: un terç dels assalariats<br />
espanyols t<strong>en</strong><strong>en</strong> un contracte temporal. Polònia és un altre país que també<br />
es troba <strong>en</strong> aquesta situació. Catalunya està una mica millor que el conjunt<br />
d’Espanya, però la temporalitat també és molt elevada.<br />
90
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 91<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
Si volem fer progressar la fecunditat, caldria millorar la situació del<br />
mercat laboral i del mercat de l’habitatge. En absència d’aquestes reformes,<br />
les polítiques familiars serveix<strong>en</strong> de b<strong>en</strong> poc. Les prestacions i les<br />
llars d’infants t<strong>en</strong><strong>en</strong> un valor molt limitat si la g<strong>en</strong>t no<br />
pot t<strong>en</strong>ir els fills quan consider<strong>en</strong> que és el mom<strong>en</strong>t adequat.<br />
Cal t<strong>en</strong>ir pres<strong>en</strong>t que la temporalitat és semblant<br />
per a homes i dones <strong>en</strong> el sector privat, però no així <strong>en</strong> el<br />
sector públic. Justam<strong>en</strong>t aquí sí que es pod<strong>en</strong> fer coses,<br />
<strong>en</strong>cara que el sector públic a Catalunya només repres<strong>en</strong>ta<br />
el 12,5% del conjunt dels assalariats, que potser no és<br />
molt. Però, de totes maneres, jo crec que el Govern de la G<strong>en</strong>eralitat podria<br />
millorar la temporalitat <strong>en</strong> el sector públic, que afecta el doble a les<br />
dones que als homes. Si volem millorar la situació de les dones <strong>en</strong> el mercat<br />
laboral com<strong>en</strong>cem donant exemple –i això ho dic també pel Govern de<br />
Madrid– i després potser el sector privat també <strong>en</strong>s imitarà. Però sembla<br />
que és a l’inrevés.<br />
Ara us vull mostrar unes dades que <strong>en</strong>cara no han estat publicades, i<br />
que, <strong>en</strong> aquest s<strong>en</strong>tit, són una primícia. Estan extretes de l’informe de<br />
l’<strong>en</strong>questa metropolitana: l’<strong>en</strong>questa que <strong>en</strong> un primer mom<strong>en</strong>t era l’<strong>en</strong>questa<br />
de la ciutat de Barcelona, que després va ser de la regió metropolitana<br />
i que actualm<strong>en</strong>t ja abasta tot Catalunya, i que és gestionada, <strong>en</strong><br />
part, per l’Institut d’Estadística de Catalunya. Aquí podem veure una cosa<br />
molt important, i és: qui té els fills <strong>en</strong> aquest país? Qui té més fills respecte<br />
dels desitjats? Doncs les dones que no t<strong>en</strong><strong>en</strong> estudis.<br />
O sigui, les dones que no t<strong>en</strong><strong>en</strong> estudis, una part molt important de les<br />
quals seguram<strong>en</strong>t són immigrants, t<strong>en</strong><strong>en</strong> gairebé el c<strong>en</strong>t per c<strong>en</strong>t dels fills<br />
que desitg<strong>en</strong>. Però a mesura que va augm<strong>en</strong>tant el nivell d’estudis es t<strong>en</strong><strong>en</strong><br />
m<strong>en</strong>ys fills dels desitjats. I quan arribem als estudis superiors veiem<br />
que hi ha una diferència molt important, fins al punt que només estan t<strong>en</strong>int<br />
el 43% d’aquells que desitg<strong>en</strong>.<br />
En aquest s<strong>en</strong>tit, crec que hauríem d’obrir un debat sobre què <strong>en</strong>s interessa.<br />
Ens interessa la quantitat o la qualitat de la infància? Potser això els<br />
xocarà una mica, parlar de la qualitat de la infància, perquè per als seus<br />
pares tots els n<strong>en</strong>s t<strong>en</strong><strong>en</strong> un gran valor, però des d’un punt de vista col . Si volem fer progressar<br />
la fecunditat, caldria<br />
millorar la situació del<br />
mercat laboral i del<br />
mercat de l’habitatge.<br />
lectiu<br />
<strong>en</strong>s interessaria que nasquessin fills amb una int<strong>en</strong>sitat semblant a<br />
91
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 92<br />
Les polítiques familiars a Catalunya<br />
tots els sectors socials i no especialm<strong>en</strong>t <strong>en</strong> els més baixos des del punt de<br />
vista educatiu. Ens convé que <strong>en</strong> una societat del coneixem<strong>en</strong>t com Catalunya<br />
les dones més fèrtils siguin les de classe baixa amb escasses cred<strong>en</strong>cials<br />
educatives? Ho dubto, i la manera de canviar-ho seria f<strong>en</strong>t polítiques<br />
familiars que comp<strong>en</strong>sessin els costos (sobretot indirectes) més elevats de<br />
la maternitat per a les dones més ori<strong>en</strong>tades professionalm<strong>en</strong>t, que són<br />
les que t<strong>en</strong><strong>en</strong> nivells educatius més alts.<br />
Els explicaré una anècdota extreta de la meva pràctica professional<br />
que reflecteix aquesta situació: <strong>en</strong> els congressos internacionals s’estableix<br />
un clar contrast <strong>en</strong>tre les investigadores joves dels països del sud<br />
d’Europa, que t<strong>en</strong><strong>en</strong> <strong>en</strong>tre tr<strong>en</strong>ta i tr<strong>en</strong>ta-cinc anys, i que estan int<strong>en</strong>tant<br />
consolidar el seu espai laboral amb greus dificultats, i les investigadores<br />
de la mateixa edat dels països nòrdics, les quals no solam<strong>en</strong>t estan b<strong>en</strong><br />
col . locades, sinó que ja han pogut accedir a la maternitat. Al nostre país és<br />
habitual que les noies d’aquests cercles acadèmics tinguin fills a partir<br />
dels tr<strong>en</strong>ta-cinc, i això <strong>en</strong> el millor dels casos. Per què la fecunditat és més<br />
92<br />
3,00<br />
2,50<br />
2,00<br />
1,50<br />
1,00<br />
0,50<br />
0<br />
Nombre mitjà de fills tinguts i desitjats per la població fem<strong>en</strong>ina<br />
segons el nivell d’estudis acabats de l’<strong>en</strong>trevistada<br />
Catalunya, 2006<br />
Total Catalunya S<strong>en</strong>se estudis Estudis primaris Estudis secundaris Estudis superiors<br />
Nivell d’estudis acabats de l’<strong>en</strong>trevistada<br />
Tinguts Desitjats Difer<strong>en</strong>cial<br />
Font: ECVHPC 2006
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 93<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
alta a Suècia? Perquè una noia pot com<strong>en</strong>çar a t<strong>en</strong>ir els fills a partir dels<br />
vint-i-cinc anys, perquè les parelles no t<strong>en</strong><strong>en</strong> problemes d’accés a l’habitatge<br />
ni de precarietat laboral. Això és bàsic, perquè les prestacions serveix<strong>en</strong><br />
de b<strong>en</strong> poc si no es fan primer aquestes reformes tan necessàries.<br />
Hi ha un segon debat que caldria obrir. Fins ara <strong>en</strong>s hem refiat que la<br />
immigració faci pujar la fecunditat, però és que les dones immigrants<br />
també s’adapt<strong>en</strong> ràpidam<strong>en</strong>t a les pautes reproductives de les autòctones.<br />
Per bé que la fecunditat augm<strong>en</strong>ti <strong>en</strong> un primer mom<strong>en</strong>t, el problema<br />
continua persistint.<br />
Crec que –això és una idea personal, però potser vostès la pod<strong>en</strong> compartir–<br />
<strong>en</strong> el mom<strong>en</strong>t <strong>en</strong> què s’iniciï el nou cicle econòmic, no sé si <strong>en</strong>s convé<br />
t<strong>en</strong>ir més immigració. I això no solam<strong>en</strong>t per raons id<strong>en</strong>titàries –que segur<br />
que aquí, <strong>en</strong> aquesta sala, hi ha persones molt més preparades que jo<br />
per parlar-ne–, sinó també per altres motius. Donaré dues raons que no t<strong>en</strong><strong>en</strong><br />
a veure amb la id<strong>en</strong>titat nacional: l’una és la inversió <strong>en</strong> capital humà,<br />
perquè com més immigració t<strong>en</strong>im, també t<strong>en</strong>im més possibilitats de fracàs<br />
escolar, t<strong>en</strong>im més dificultats d’integració d’aquestes poblacions i tot<br />
es converteix <strong>en</strong> una m<strong>en</strong>a de cicle de peix que es mossega la cua.<br />
De la inversió <strong>en</strong> el capital humà parlarem a continuació, però, a més<br />
a més, hi ha una altra raó, un segon aspecte <strong>en</strong> el qual voldria insistir. I és<br />
que, des del punt de vista de les perspectives de mant<strong>en</strong>im<strong>en</strong>t i des<strong>en</strong>volupam<strong>en</strong>t<br />
de l’estat del b<strong>en</strong>estar, si ve més immigració deixarà de ser sost<strong>en</strong>ible.<br />
Això està b<strong>en</strong> estudiat a nivell internacional. En països com els Estats<br />
Units, <strong>en</strong> què hi ha una gran heterog<strong>en</strong>eïtat ètnica i, sobretot, una<br />
gran fragm<strong>en</strong>tació social, l’estat del b<strong>en</strong>estar té dificultats de creixem<strong>en</strong>t<br />
davant la diversitat de valors dels difer<strong>en</strong>ts col . lectius ètnics. Si hi ha una<br />
gran heterog<strong>en</strong>eïtat ètnica, tindrem greus dificultats per mant<strong>en</strong>ir l’estat<br />
del b<strong>en</strong>estar que t<strong>en</strong>im i que és molt apreciat per gran part de la població.<br />
Com que les causes de la immigració són, d’una banda, la baixa fecunditat,<br />
però també el model socioeconòmic vig<strong>en</strong>t, excessivam<strong>en</strong>t basat <strong>en</strong> el<br />
turisme i <strong>en</strong> la construcció, que atreu aquesta mà d’obra barata i estacional,<br />
valdria la p<strong>en</strong>a plantejar, sobretot <strong>en</strong> l’inici d’un nou cicle econòmic, la reori<strong>en</strong>tació<br />
de les nostres polítiques productives, inc<strong>en</strong>tivant allò que <strong>en</strong>s interessa<br />
més, no allò que <strong>en</strong>s cau al damunt o allò que és un mal m<strong>en</strong>or i que<br />
hem d’acceptar s<strong>en</strong>se t<strong>en</strong>ir possibilitats de plantejar-hi una alternativa.<br />
93
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 94<br />
Les polítiques familiars a Catalunya<br />
94<br />
Taxes de risc a la pobresa dels infants i dels adults i ràtio <strong>en</strong>tre elles.<br />
Països europeus escollits, 2006<br />
M<strong>en</strong>ors de 16 anys 16 anys i més Ràtio infants-adults<br />
Finlàndia 9 13 0,69<br />
Noruega 9 12 0,75<br />
Dinamarca 10 12 0,83<br />
Xipre 11 17 0,65<br />
Alemanya 12 13 0,92<br />
Eslovènia 12 12 1,00<br />
Islàndia 12 9 1,33<br />
França 13 13 1,00<br />
Suècia 14 12 1,17<br />
Holanda 14 9 1,56<br />
Bèlgica 15 15 1,00<br />
Bulgària 15 14 1,07<br />
Àustria 15 12 1,25<br />
Eslovàquia 17 11 1,55<br />
República Txeca 17 8 2,13<br />
UE-25 19 16 1,19<br />
Luxemburg 19 13 1,46<br />
Malta 19 13 1,46<br />
Estònia 20 18 1,11<br />
Portugal 20 18 1,11<br />
Irlanda 21 18 1,17<br />
Grècia 22 20 1,10<br />
Catalunya 22 18 1,21<br />
Romania 23 17 1,35<br />
Espanya 24 19 1,26<br />
Itàlia 24 19 1,26<br />
Lituània 24 19 1,26<br />
Regne Unit 24 18 1,33<br />
Letònia 25 23 1,09<br />
Hongria 25 14 1,79<br />
Polònia 26 18 1,44<br />
Font: Elaboració pròpia amb dades d’Eurostat i de l’Idescat.<br />
Les taxes de risc a la pobresa per a infants i adults es calcul<strong>en</strong> com la part de m<strong>en</strong>or de 16 anys,<br />
i dels 16 anys i més, amb una r<strong>en</strong>da disponible equival<strong>en</strong>t inferior al llindar de la pobresa, que es<br />
defineix com el 60% de la mitjana de la r<strong>en</strong>da disponible equival<strong>en</strong>t de cada país (després de<br />
transferències socials).
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 95<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
El segon aspecte dels resultats de les polítiques familiars són els nivells<br />
de pobresa infantil. En el nostre país t<strong>en</strong>im uns nivells molt alts de pobresa<br />
infantil. A nivell internacional les taxes de pobresa dels infants catalans<br />
són superiors a les de la gran majoria de països europeus. Espanya té<br />
un 24% de m<strong>en</strong>ors de setze anys i un 19% d’adults <strong>en</strong> situació de risc de pobresa;<br />
a Catalunya, els perc<strong>en</strong>tatges són una mica més baixos, 22% i 18%,<br />
respectivam<strong>en</strong>t; i la mitjana de la Unió Europea, 19% i 16%.<br />
Per què es produeix això? Perquè la majoria d’estats del b<strong>en</strong>estar estan<br />
p<strong>en</strong>sats, <strong>en</strong>cara, per a la població gran, per fer front a les p<strong>en</strong>sions de jubilació,<br />
i és <strong>en</strong> aquesta àrea <strong>en</strong> què la despesa social és més gran. En canvi,<br />
la despesa social <strong>en</strong> infància és molt minsa. No sembla que aquest<br />
arranjam<strong>en</strong>t <strong>en</strong>s convingui gaire, perquè si volem pagar les p<strong>en</strong>sions de<br />
jubilació del futur caldrà t<strong>en</strong>ir uns joves que siguin competitius, amb uns<br />
bons nivells educatius, que trobin feina i que siguin capaços de g<strong>en</strong>erar riquesa.<br />
Si aquests joves són pobres i estan al carrer s<strong>en</strong>se feina, qui pagarà<br />
les p<strong>en</strong>sions de jubilació? Seria un plantejam<strong>en</strong>t suïcida.<br />
Els alts nivells de pobresa infantil es trob<strong>en</strong> associats amb nivells també<br />
molt alts de fracàs escolar, perquè un compon<strong>en</strong>t molt important del<br />
fracàs escolar és justam<strong>en</strong>t la pobresa a les famílies. Per exemple, als països<br />
nòrdics, quin és el país que té m<strong>en</strong>ys pobresa infantil persist<strong>en</strong>t? Finlàndia.<br />
Quin és el país que té un millor r<strong>en</strong>dim<strong>en</strong>t escolar? Finlàndia també.<br />
Per què passa això? Bé, Finlàndia no té únicam<strong>en</strong>t un bon sistema<br />
educatiu, sinó que, primer, ha eliminat la pobresa infantil i, per això,<br />
aquest sistema educatiu pot t<strong>en</strong>ir els resultats que té. M<strong>en</strong>tre tinguem<br />
aquests nivells tan alts de pobresa infantil, el nostre sistema educatiu no<br />
tindrà el r<strong>en</strong>dim<strong>en</strong>t esperat.<br />
Hi ha, a més a més, diferències molt substancials segons el tipus de llar<br />
<strong>en</strong> què viu<strong>en</strong> els infants. Això també és b<strong>en</strong> sabut, que els n<strong>en</strong>s que viu<strong>en</strong><br />
<strong>en</strong> famílies monopar<strong>en</strong>tals t<strong>en</strong><strong>en</strong> taxes de pobresa infantil molt altes. Per<br />
exemple, a Catalunya les llars formades per un adult amb un o més fills<br />
dep<strong>en</strong>d<strong>en</strong>ts t<strong>en</strong><strong>en</strong> un 42% de risc de pobresa. Passa el mateix amb les famílies<br />
nombroses. Per exemple, les llars formades per dos adults amb tres<br />
o més fills dep<strong>en</strong>d<strong>en</strong>ts t<strong>en</strong><strong>en</strong> una taxa de pobresa del 25,5%.<br />
És admissible que <strong>en</strong> un país modern hi hagi aquestes disparitats pel<br />
sol fet de viure <strong>en</strong> un tipus difer<strong>en</strong>t de llar? No hauríem de corregir aques-<br />
95
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 96<br />
Les polítiques familiars a Catalunya<br />
tes desigualtats a través de les polítiques socials? Si la nostra despesa <strong>en</strong><br />
polítiques familiars fos superior, seguram<strong>en</strong>t el nivell de correcció d’aquestes<br />
desigualtats seria més gran.<br />
L’eficàcia de les polítiques socials es pot calcular amb una metodologia,<br />
molt acreditada a nivell internacional, que es basa a establir les taxes<br />
de pobresa per a diversos col . lectius de la població abans i després de les<br />
transferències socials i observar la diferència exist<strong>en</strong>t <strong>en</strong>tre elles. Els països<br />
més avançats són aquells que redueix<strong>en</strong> més els nivells de pobresa dels infants<br />
<strong>en</strong> relació amb els d’altres categories de la població. En el cas de Catalunya<br />
i Espanya, la reducció de la pobresa infantil és molt m<strong>en</strong>or que la<br />
mitjana europea, tot i que a Catalunya estem una mica millor que al conjunt<br />
d’Espanya.<br />
Això què vol dir? Els estats del b<strong>en</strong>estar <strong>en</strong>cara estan massa p<strong>en</strong>sats de<br />
cara a la g<strong>en</strong>t gran i que caldria repartir millor les prestacions socials, perquè<br />
això seria b<strong>en</strong>eficiós per a tots. No es tracta de treure diners d’aquí i<br />
posar-los allà sinó d’aconseguir un efecte amb què tothom surti guanyant.<br />
Tercer aspecte: el fracàs escolar. El fracàs escolar, com he dit, va lligat<br />
amb alguns aspectes de la política familiar <strong>en</strong> la mesura <strong>en</strong> què s’associa<br />
amb les modalitats i la int<strong>en</strong>sitat de la pobresa infantil. El fracàs escolar<br />
es relaciona sobretot amb la pobresa infantil persist<strong>en</strong>t o estructural i<br />
també amb les baixes cred<strong>en</strong>cials educatives de les mares: si les mares t<strong>en</strong><strong>en</strong><br />
un nivell educatiu baix, probablem<strong>en</strong>t els n<strong>en</strong>s també el tindran. I,<br />
sobretot, també està relacionat amb l’oferta de treball de baixa qualificació.<br />
Hi ha molts joves que no acab<strong>en</strong> l’ESO perquè t<strong>en</strong><strong>en</strong> una oferta de feina<br />
per treballar a la construcció com a manobres. Això, que pot ser una<br />
bona notícia perquè es cre<strong>en</strong> molts llocs de treball, també pot esdev<strong>en</strong>ir<br />
una maledicció per al país perquè resulta que baix<strong>en</strong> els nostres nivells<br />
educatius.<br />
Hi ha un indicador, que és la taxa d’abandonam<strong>en</strong>t prematur dels estudis,<br />
que mostra una diferència molt gran <strong>en</strong>tre nois i noies. Aquí trobem<br />
un dels pocs aspectes <strong>en</strong> què no hi ha una discriminació de les noies, com<br />
de costum; són els nois, <strong>en</strong> aquest cas, els qui t<strong>en</strong><strong>en</strong> els resultats pitjors.<br />
L’abandonam<strong>en</strong>t prematur dels estudis mesura el perc<strong>en</strong>tatge de joves<br />
de divuit a vint-i-quatre anys que, s<strong>en</strong>se haver acabat l’<strong>en</strong>s<strong>en</strong>yam<strong>en</strong>t secundari<br />
obligatori, no estan cursant estudis. I, és clar, si t<strong>en</strong><strong>en</strong> ja de divuit<br />
96
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 97<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
Abandonam<strong>en</strong>t prematur dels estudis<br />
(Perc<strong>en</strong>tatge de joves e 18 a 24 anys s<strong>en</strong>se haver acabat<br />
l’<strong>en</strong>s<strong>en</strong>yam<strong>en</strong>t secundari obligatori i s<strong>en</strong>se cursar altres estudis)<br />
Unió Europea i Catalunya, 2007<br />
Eslovènia<br />
Polònia<br />
República Txeca<br />
Eslovàquia<br />
Finlàndia<br />
Suècia<br />
Lituània<br />
Hongria<br />
Àustria<br />
Irlanda<br />
Holanda<br />
Bèlgica<br />
Dinamarca<br />
Xipre<br />
Alemanya<br />
França<br />
Grècia<br />
Luxemburg<br />
UE-27<br />
Letònia<br />
Bulgària<br />
Regne Unit<br />
Romania<br />
Itàlia<br />
Espanya<br />
Catalunya<br />
Portugal<br />
Malta<br />
0 5 10 15 20 25 30 35 40<br />
Font: Elaboració pròpia amb dades d’Eurostat i de l’Idescat<br />
a vint-i-quatre anys, hem d’esperar que ja no <strong>en</strong> cursaran, que ja ho han<br />
deixat córrer. Si Catalunya fos un país que formés part de la Unió Europea<br />
ocuparia el tercer lloc, després de Malta i Portugal, <strong>en</strong> abandonam<strong>en</strong>t prematur<br />
dels estudis. Llevat d’aquests dos països extrems, amb una taxa d’abandonam<strong>en</strong>t<br />
superior al 35%, Espanya i Catalunya exhibeix<strong>en</strong> les taxes<br />
més altes, ja que aproximadam<strong>en</strong>t un terç dels nostres joves no han acabat<br />
l’ESO. T<strong>en</strong>int <strong>en</strong> compte que la mitjana de la Unió Europea dels vint-iset<br />
se situa <strong>en</strong>torn del 15%, la nostra taxa la duplica amb escreix.<br />
Malauradam<strong>en</strong>t, les nostres polítiques familiars no han aconseguit eliminar<br />
la pobresa infantil, no han aconseguit corregir<br />
aquestes disparitats i, sobretot, aquest difer<strong>en</strong>cial <strong>en</strong>tre Les nostres polítiques<br />
homes i dones, <strong>en</strong>tre nois i noies, que és molt gran, sobre- familiars no han<br />
tot <strong>en</strong> els països <strong>en</strong> què les taxes d’abandonam<strong>en</strong>t també aconseguit eliminar la<br />
són molt elevades. A Xipre, Portugal, Catalunya i Espa- pobresa infantil.<br />
nya, amb una diferència d’<strong>en</strong>tre deu i dotze punts de perc<strong>en</strong>tatge,<br />
aquest difer<strong>en</strong>cial de gènere és certam<strong>en</strong>t molt elevat. Catalunya,<br />
a més a més, ha perdut punts respecte del conjunt d’Espanya <strong>en</strong><br />
matèria educativa, i això també hauria de ser objecte de preocupació. Per-<br />
97
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 98<br />
Les polítiques familiars a Catalunya<br />
què <strong>en</strong> aquests mom<strong>en</strong>ts –bé, són dades del c<strong>en</strong>s del 2001 i, per tant, no estan<br />
actualitzades– podem veure que els homes del conjunt de l’Estat espanyol<br />
t<strong>en</strong><strong>en</strong> uns nivells educatius i unes taxes d’escolarització postobligatòria<br />
superiors a les de Catalunya. Si a Catalunya la taxa d’escolarització <strong>en</strong><br />
la franja d’edat dels quinze als dinou anys se situa al 67,5%, al conjunt d’Espanya<br />
ja assoleix el 75,6%. O sigui, que aquest abandonam<strong>en</strong>t escolar perjudica<br />
més Catalunya que d’altres indrets. En el cas de les dones també hi<br />
ha diferències significatives; també les dones del conjunt d’Espanya estan<br />
millor situades que les dones catalanes. I això passa també <strong>en</strong> la franja d’edat<br />
de vint a vint-i-quatre anys. A partir dels vint-i-cinc i fins als vint-i-nou<br />
les posicions relatives de Catalunya i Espanya estan més igualades.<br />
Si anéssim <strong>en</strong>rere a veure què passava a principis dels anys noranta<br />
constataríem que era a l’inrevés. Catalunya, el 1991, estava més avançada<br />
que Espanya, m<strong>en</strong>tre que el 2001 Catalunya està pitjor que Espanya. Diríem<br />
que durant aquests deu anys Catalunya ha fet un pas <strong>en</strong>rere. I això<br />
també crec que hauria de ser objecte de reflexió.<br />
Per acabar, si volem t<strong>en</strong>ir un bon sistema educatiu cal destinar més diners<br />
a polítiques familiars <strong>en</strong> un s<strong>en</strong>tit g<strong>en</strong>eral d’inversió <strong>en</strong> infància. Inversió<br />
<strong>en</strong> infància vol dir més recursos destinats a família més educació,<br />
<strong>en</strong> suma, a capital humà. Doncs bé, Catalunya està dedicant una proporció<br />
molt baixa del seu producte interior brut a educació, tot just un 3,4%<br />
del seu PIB, m<strong>en</strong>tre que Espanya ja hi dedica el 4,2%, i la mitjana de la<br />
Unió Europea dels vint-i-set és del 5%. Altram<strong>en</strong>t dit, <strong>en</strong> despesa educativa<br />
estem 0,8 punts per sota d’Espanya i 1,6 punts respecte de la mitjana de la<br />
Unió Europea. Hauríem de fer un gran esforç per poder equiparar els nostres<br />
nivells als de la mitjana europea, no dic de Finlàndia, però alm<strong>en</strong>ys<br />
als de la mitjana europea.<br />
Finalm<strong>en</strong>t, he int<strong>en</strong>tat distribuir les meves conclusions <strong>en</strong> dos blocs difer<strong>en</strong>ts.<br />
Les primeres són unes conclusions més tècniques; les segones són<br />
més aviat recomanacions, <strong>en</strong>cara que potser és difícil de distingir <strong>en</strong>tre<br />
les dues coses.<br />
Jo crec que Catalunya hauria de t<strong>en</strong>ir una exigència més gran <strong>en</strong> polítiques<br />
familiars, perquè a causa de les característiques de la seva estructura<br />
social i econòmica és un país més avançat que el conjunt d’Espanya.<br />
Més avançat, no estem parlant a nivell de valors, sinó <strong>en</strong> termes de moder-<br />
98
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 99<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
nització, <strong>en</strong> termes de mercat de treball, és un país més des<strong>en</strong>volupat que<br />
el conjunt d’Espanya.<br />
Però si som un país més des<strong>en</strong>volupat, també caldria que tinguéssim<br />
polítiques més avançades, i <strong>en</strong>s trobem al contrari, que les nostres polítiques<br />
són més o m<strong>en</strong>ys les mateixes que les del conjunt d’Espanya. Perquè<br />
si resulta que Catalunya té un mercat de treball més dinàmic, té més ocupació<br />
fem<strong>en</strong>ina –per tant, més dificultats de conciliació <strong>en</strong>tre la vida laboral<br />
i familiar– i té més divorcialitat, hauria de dedicar més recursos públics<br />
a les polítiques familiars que no pas el conjunt d’Espanya. En<br />
realitat, però, podem veure que passa el contrari, que n’hi dedica m<strong>en</strong>ys.<br />
Potser <strong>en</strong> termes monetaris hi dedica el mateix, però com que Catalunya<br />
és més rica, tots aquest indicadors internacionals <strong>en</strong>s mostr<strong>en</strong> per sota de<br />
la mitjana espanyola.<br />
No es tracta de desvestir un sant per vestir-ne un altre, com ja he dit.<br />
Però <strong>en</strong> una societat del coneixem<strong>en</strong>t com la nostra, la inversió <strong>en</strong> infància<br />
és una inversió r<strong>en</strong>dible, és una inversió productiva, i hauria de conduir<br />
a un esc<strong>en</strong>ari on tothom sortís guanyant. Invertir <strong>en</strong> infància és invertir<br />
<strong>en</strong> futur, és invertir <strong>en</strong> país, és invertir <strong>en</strong> el destí del nostre país. Si<br />
no hi ha polítiques familiars, el nostre futur pot ser molt negre.<br />
I, finalm<strong>en</strong>t, un tema al qual m’he referit <strong>en</strong> més d’una ocasió, però<br />
que aquí volia ressaltar: les polítiques familiars s’hauri<strong>en</strong> de finançar<br />
prioritàriam<strong>en</strong>t a través de la Seguretat Social, que és la caixa on hi ha<br />
més recursos, una part important dels quals són aportats pels empresaris<br />
i treballadors catalans. Per exemple, els francesos t<strong>en</strong><strong>en</strong> la Caisse Nationale<br />
des Allocations Familiales, finançada a través de la branca de família<br />
de la Seguretat Social francesa. És des d’aquesta caixa que es financ<strong>en</strong> les<br />
prestacions familiars (i també, val a dir-ho, gran part de la recerca que es<br />
fa sobre família a França). Convindria que la Seguretat Social espanyola<br />
disposés també d’una branca de família, finançada a partir d’unes cotitzacions<br />
laborals i empresarials especials, i això permetria fer polítiques familiars<br />
molt més ambicioses i avançades <strong>en</strong> comptes d’anar posant pegats<br />
o afegint complem<strong>en</strong>ts.<br />
Pel que fa a les recomanacions, fóra molt important d’iniciar un debat<br />
i una reflexió sobre les polítiques familiars, ja que, fins ara, aquest debat<br />
ha estat, si no abs<strong>en</strong>t, molt escàs. Sobretot perquè, a vegades, s’han apro-<br />
99
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 100<br />
Les polítiques familiars a Catalunya<br />
vat algunes mesures b<strong>en</strong> int<strong>en</strong>cionades però amb una gran desori<strong>en</strong>tació<br />
i amb grans contradiccions internes <strong>en</strong> el conjunt del sistema. Contradiccions,<br />
també, <strong>en</strong>tre el que fa el Govern c<strong>en</strong>tral i el que fan els governs autonòmics.<br />
En absència d’un pla rector i d’una visió de<br />
conjunt, correm el risc de malbaratar els diners.<br />
Potser el que falta és un pacte d’estat que determinés<br />
els mínims i, a partir d’aquests llindars, les comunitats<br />
autònomes podri<strong>en</strong> millorar les prestacions o els serveis.<br />
Malauradam<strong>en</strong>t, els governs actu<strong>en</strong> sovint per motius<br />
electoralistes <strong>en</strong> una m<strong>en</strong>a de subhasta per veure qui<br />
dóna més, però s<strong>en</strong>se cap estratègia ni visió de futur.<br />
Aquesta situació és molt desfavorable, perquè a vegades<br />
es fan coses que són contradictòries; com he dit abans, per exemple, s’apliqu<strong>en</strong><br />
unes desgravacions fiscals per desc<strong>en</strong>d<strong>en</strong>ts solters que són incoher<strong>en</strong>ts<br />
amb la lògica que presideix les prestacions a fills a càrrec de la Seguretat<br />
Social.<br />
En darrer lloc, per acabar, cal una millor coordinació <strong>en</strong>tre les polítiques<br />
que es fan a les diverses administracions. Tanmateix, cal ser consci<strong>en</strong>ts<br />
que les polítiques familiars pod<strong>en</strong> t<strong>en</strong>ir una eficàcia molt relativa<br />
si, paral . lelam<strong>en</strong>t, no modifiquem alguns aspectes del nostre model de societat.<br />
Un aspecte al qual no he al . Fóra molt important<br />
d’iniciar un debat i una<br />
reflexió sobre les<br />
polítiques familiars, ja<br />
que, fins ara, aquest<br />
debat ha estat, si no<br />
abs<strong>en</strong>t, molt escàs.<br />
ludit i que també seria molt important<br />
és tot allò que fa referència als horaris i a la gestió del temps. En aquest aspecte<br />
seria molt fàcil posar-nos d’acord. Per exemple, segons diu<strong>en</strong> les <strong>en</strong>questes,<br />
les dones plegu<strong>en</strong> de la feina més aviat que els homes, els quals<br />
sol<strong>en</strong> arribar a casa seva a l’hora de sopar. Aquesta circumstància els impedeix,<br />
llevat dels caps de setmana, de prestar als seus fills tota l’at<strong>en</strong>ció<br />
que seguram<strong>en</strong>t desitjari<strong>en</strong>. Hi ha altres països <strong>en</strong> què els homes i les dones<br />
plegu<strong>en</strong> a les cinc de la tarda, i a partir d’aquell mom<strong>en</strong>t pod<strong>en</strong> gaudir<br />
de la companyia dels seus fills, la qual cosa s<strong>en</strong>s dubte redunda <strong>en</strong> la<br />
seva educació.<br />
Però hi ha molts altres problemes. Tot el nostre creixem<strong>en</strong>t econòmic<br />
l’hem basat <strong>en</strong> la construcció, <strong>en</strong> el turisme, <strong>en</strong> els serveis personals. És<br />
aquest model productiu, a més de la nostra baixa fecunditat, allò que ha<br />
atret bona part de la immigració. Ara que s’obre un nou cicle econòmic<br />
potser <strong>en</strong>s hauríem de plantejar la reori<strong>en</strong>tació de les polítiques econòmi-<br />
100
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 101<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
ques per tal d’inc<strong>en</strong>tivar aquelles activitats que podri<strong>en</strong> configurar un<br />
model alternatiu.<br />
Afrontar amb èxit aquest repte suposaria la creació d’un substrat social<br />
sobre el qual podri<strong>en</strong> incidir eficaçm<strong>en</strong>t les polítiques familiars. Ja<br />
<strong>en</strong>s hem referit als efectes adversos de la temporalitat, de la precarietat laboral<br />
i de les dificultats d’accés a l’habitatge. En aquest s<strong>en</strong>tit, per exemple,<br />
a Alemanya gairebé la meitat de les llars viu<strong>en</strong> <strong>en</strong> habitatges de lloguer.<br />
Aquí, <strong>en</strong> canvi, som un dels països del món amb més habitatge de<br />
propietat i <strong>en</strong>cara s’està inc<strong>en</strong>tivant a través de les desgravacions fiscals i,<br />
indirectam<strong>en</strong>t, d’un tractam<strong>en</strong>t molt favorable de les plusvàlues immobiliàries,<br />
amb la idea que aquestes mesures són requisits necessaris per dinamitzar<br />
el mercat de la construcció. M<strong>en</strong>tre no modifiquem aquests<br />
aspectes de la nostra legislació, les polítiques familiars tindran un r<strong>en</strong>dim<strong>en</strong>t<br />
força limitat, i cal ser-ne molt consci<strong>en</strong>ts.<br />
Altram<strong>en</strong>t dit, no tot és culpa de les polítiques familiars, sinó que hi ha<br />
molts altres aspectes de la nostra societat que hauríem d’estar disposats a<br />
canviar, <strong>en</strong>tre tots, si volem realm<strong>en</strong>t avançar <strong>en</strong> la resolució favorable<br />
dels problemes apressants que he plantejat, de la qual depèn el destí del<br />
nostre país.<br />
101
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 102<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
Sociòloga i pedagoga. Universitat Autònoma de Barcelona (UAB)<br />
Directora de recerca a l’Institut d’Infància i Món Urbà (CIIMU)<br />
Cristina Brullet<br />
Les polítiques locals<br />
de suport a les famílies*<br />
El paper clau de les polítiques locals<br />
<strong>en</strong> la cooperació <strong>en</strong>tre famílies, escoles<br />
i comunitat a favor de la cohesió social<br />
Diversos estudis sociològics demostr<strong>en</strong> que malgrat els canvis i transformacions<br />
als quals estan sotmeses les relacions personals <strong>en</strong> la societat postindustrial globalitzada,<br />
la família segueix s<strong>en</strong>t una de les principals estructures d’acollida i es<br />
manté com a primer marc de relació social al llarg de la vida dels individus, tot i<br />
que el seu sistema de relacions i obligacions internes s’està modificant profundam<strong>en</strong>t.<br />
La família, <strong>en</strong> tant que una de les institucions més c<strong>en</strong>trals <strong>en</strong> la g<strong>en</strong>eració<br />
i consolidació de cohesió social, requereix l’at<strong>en</strong>ció dels experts i el suport<br />
efectiu de totes les administracions. També els ajuntam<strong>en</strong>ts i els <strong>en</strong>s locals pod<strong>en</strong><br />
t<strong>en</strong>ir un paper important <strong>en</strong> aquest s<strong>en</strong>tit. Les anom<strong>en</strong>ades polítiques del<br />
temps a les quals fa referència l’autora <strong>en</strong> són un exemple.<br />
1. Estem vivint un canvi d’Època<br />
1.1. El marc polític, econòmic i social<br />
A les societats occid<strong>en</strong>tals <strong>en</strong>s trobem <strong>en</strong> una etapa de transició social que<br />
els ci<strong>en</strong>tífics socials anom<strong>en</strong><strong>en</strong> –i interpret<strong>en</strong>– de manera diversa: societat<br />
post-industrial, segona modernitat, modernitat líquida, hipermodernitat, postmo-<br />
* Text de la conferència pronunciada <strong>en</strong> el marc del Fòrum Local d’Educació «El suport<br />
local a l’acció educativa de les famílies». Diputació de Barcelona. Castelldefels, 22 d’octubre<br />
de 2008. Publicada a la Revista digital DEPROP. Revista de Política Educativa Local,<br />
de la Diputació de Barcelona (2008). L’autora ha actualitzat el text per a la seva publicació<br />
a VIA09.<br />
102
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 103<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
dernitat, societat xarxa, societat de la informació, societat del coneixem<strong>en</strong>t, societat<br />
del risc, etc. En tot cas comparteix<strong>en</strong> la idea que a Occid<strong>en</strong>t estem transitant<br />
cap a una societat capitalista postindustrial <strong>en</strong> què la globalització<br />
econòmica, les noves tecnologies de la comunicació, la<br />
informació i el coneixem<strong>en</strong>t, les noves migracions i els<br />
processos d’individualització dels drets de ciutadania<br />
estan g<strong>en</strong>erant noves xarxes econòmiques, polítiques i<br />
culturals, així com noves formes de relació interpersonal,<br />
intercultural, i transnacional molt més complexes<br />
que <strong>en</strong> el passat.<br />
Els processos de canvi i democratització s’est<strong>en</strong><strong>en</strong> al<br />
conjunt social i afect<strong>en</strong>, a ritmes i int<strong>en</strong>sitat difer<strong>en</strong>ts,<br />
totes les institucions socials construïdes durant la primera<br />
modernitat: famílies, escoles, partits polítics, sindicats,<br />
empreses, universitats, models de gobernança, movim<strong>en</strong>ts<br />
socials. Ens trobem, per tant, <strong>en</strong> una etapa de<br />
transició i reconstrucció de l’organització social i de la<br />
nostra vida quotidiana que <strong>en</strong>s situa davant de noves<br />
oportunitats, drets i llibertats, però també davant de noves incerteses,<br />
nous riscos, malestars i profundes desigualtats socials.<br />
Des del punt de vista de la individualització dels drets democràtics a Espanya<br />
i a Catalunya fruïm avui d’un grau elevat de drets i llibertats equival<strong>en</strong>t<br />
al d’altres democràcies europees avançades. Tanmateix, les dinàmiques<br />
globals del sistema econòmic i els interessos dels seus poders fàctics<br />
no s’ori<strong>en</strong>t<strong>en</strong> a reduir la pobresa i l’exclusió social. Ans el contrari són f<strong>en</strong>òm<strong>en</strong>s<br />
que augm<strong>en</strong>t<strong>en</strong> a escala local i planetària. De manera que cal una<br />
forta voluntat ètica, política i col . lectiva, des de la societat civil i des de<br />
l’Estat de b<strong>en</strong>estar –a tots els nivells de gobernança política– per aconseguir<br />
una societat no només més lliure i moderna sinó també més equitativa.<br />
L’experiència quotidiana <strong>en</strong> pobles i ciutats <strong>en</strong>s confronta diàriam<strong>en</strong>t<br />
amb problemàtiques individuals i col . La globalització<br />
econòmica, les noves<br />
tecnologies de la<br />
comunicació, la<br />
informació i el<br />
coneixem<strong>en</strong>t, les noves<br />
migracions i els<br />
processos<br />
d’individualització dels<br />
drets de ciutadania<br />
estan g<strong>en</strong>erant noves<br />
xarxes econòmiques,<br />
polítiques i culturals.<br />
lectives que també cal afrontar des<br />
de la política i des de la societat civil: la inestabilitat <strong>en</strong> el treball, la pressió<br />
incessant al consum, la manca d’habilitats relacionals i suports per<br />
afrontar les fragilitats i transicions familiars, la pèrdua de confiança <strong>en</strong><br />
103
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 104<br />
Les polítiques locals de supor a les famílies<br />
l’escola com asc<strong>en</strong>sor social, el desajust <strong>en</strong>tre la formació assolida i el que<br />
el mercat laboral ofereix, les dificultats per accedir a un habitatge propi o<br />
per trobar temps per la cura de sí mateix, dels fills i filles, o de la g<strong>en</strong>t<br />
gran. Són malestars que cadascú viu des de la seva pròpia pell però que<br />
afect<strong>en</strong> amb major int<strong>en</strong>sitat a qui per raó de classe social, gènere, orig<strong>en</strong>,<br />
o discapacitat disposa de m<strong>en</strong>ys recursos per afrontar-los.<br />
1.2. Es manté la importància dels vincles primaris i familiars però <strong>en</strong>s cal una nova<br />
organització social de la cura dels infants, joves, adults i g<strong>en</strong>t gran a la vida diària<br />
Pel que fa a les relacions familiars les t<strong>en</strong>dències de canvi s’han fet molt<br />
evid<strong>en</strong>ts a Espanya i a Catalunya <strong>en</strong> els darrers quinze anys. Les actuals<br />
pràctiques familiars s’alluny<strong>en</strong> dels models normatius imposats <strong>en</strong> el<br />
passat –ja fos per l’Estat o per l’Església– i t<strong>en</strong>deix<strong>en</strong> a ser, o a voler ser,<br />
més electives, més negociades i més democràtiques. D’aquí que les famílies<br />
siguin més diverses i les seves dinàmiques més fràgils que <strong>en</strong> el<br />
passat.<br />
Però la família es manté com a primer marc de relació social on té lloc<br />
la reproducció, l’acollim<strong>en</strong>t i la cura de la vida humana al llarg de la vida,<br />
tot i que s’estigui modificant <strong>en</strong> profunditat el seu sis-<br />
La família es manté com tema de relacions i obligacions, <strong>en</strong>tre sexes i <strong>en</strong>tre g<strong>en</strong>e-<br />
a primer marc de relació racions.<br />
social on té lloc la En tot cas cal dir que, tot i la seva major fragilitat, els<br />
reproducció, vincles familiars, d’amistat i d’intimitat són avui molt<br />
l’acollim<strong>en</strong>t i la cura de valorats, tal com constat<strong>en</strong> tots els estudis d’opinió arreu<br />
la vida humana al llarg d’Europa. Les persones adultes prov<strong>en</strong> de mant<strong>en</strong>ir, mal-<br />
de la vida. grat les ruptures de parella, les transicions familiars i les<br />
dificultats d’ordre divers, els seus compromisos i responsabilitats<br />
de cura als fills i filles, als asc<strong>en</strong>d<strong>en</strong>ts, i també a les amistats més<br />
íntimes. Ara bé, una de les conseqüències socials més importants d’aquest<br />
procés de canvi i transició (que es pot ori<strong>en</strong>tar cap a possibles nous models<br />
no patriarcals de vida personal i familiar) és que la cura diària de les<br />
persones ja no es vertebra únicam<strong>en</strong>t <strong>en</strong>torn de la xarxa familiar —i de les<br />
dones—, sinó que també cal comptar amb la xarxa de relacions d’amistat<br />
i d’intimitat, i cada vegada més amb la xarxa de recursos i serveis públics<br />
i comunitaris de proximitat.<br />
104
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 105<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
És a dir, si la família i les dones han estat fins ara –especialm<strong>en</strong>t als<br />
països mediterranis– les principals fonts de provisió de b<strong>en</strong>estar a la vida<br />
quotidiana –a costa dels seus propis drets a l’autonomia personal–, ara cal<br />
com<strong>en</strong>çar a redistribuir aquesta responsabilitat <strong>en</strong>tre individus (incorporant-hi<br />
els homes) i <strong>en</strong>tre institucions. No només perquè és una qüestió de<br />
justícia i coherència democràtica sinó perquè les dones, simplem<strong>en</strong>t, estan<br />
assumint moltes altres responsabilitats i activitats creatives.<br />
Cal, per tant, rep<strong>en</strong>sar des de la política una nova organització social<br />
de la cura de les persones a la vida quotidiana <strong>en</strong> la que, des de les xarxes<br />
familiars i d’amistat i des dels serveis públics comunitaris es pugui assegurar<br />
al b<strong>en</strong>estar de les persones a la vida de cada dia i <strong>en</strong> qualsevol mom<strong>en</strong>t<br />
del cicle de vida. I <strong>en</strong> una relació de reciprocitat: donar i rebre cura.<br />
En aquest s<strong>en</strong>tit, cal també dinamitzar noves polítiques d’organització i<br />
repartim<strong>en</strong>t dels temps laborals que permetin uns usos més equitatius<br />
dels temps laborals, familiars i personals <strong>en</strong>tre dones i homes i <strong>en</strong>tre el<br />
conjunt de la ciutadania.<br />
1.3. S’ha int<strong>en</strong>sificat la complexitat del context educatiu d’infants i joves, i <strong>en</strong>s cal més<br />
temps par<strong>en</strong>tal per dedicar als fills i un millor ajustam<strong>en</strong>t <strong>en</strong>tre famílies i escola<br />
Els rols par<strong>en</strong>tals i filials es des<strong>en</strong>volup<strong>en</strong> avui <strong>en</strong> un marc social, dins i<br />
fora les famílies, cada vegada més complex i divers. Hi ha més mares i pares<br />
que fan treball remunerat fora de la llar, amb horaris laborals que top<strong>en</strong><br />
sovint amb els temps que reclam<strong>en</strong> les responsabilitats familiars; hi<br />
ha més infants que s’escolaritz<strong>en</strong> a edats molt primer<strong>en</strong>ques; més fills<br />
únics o amb molt pocs germans o germanes; una major mobilitat resid<strong>en</strong>cial<br />
que dificulta les relacions quotidianes amb la família ext<strong>en</strong>sa malgrat<br />
que els vincles es mant<strong>en</strong><strong>en</strong>; s’han creat nous espais educatius comunitaris<br />
formals i informals; i s’increm<strong>en</strong>ta dia a dia la interacció dels<br />
infants i joves amb les noves tecnologies de la informació i la comunicació.<br />
També cal comptar amb què <strong>en</strong> els darrers anys s’ha int<strong>en</strong>sificat l’arribada<br />
de persones, famílies i infants de nacionalitat estrangera. Tot plegat<br />
ha resituat el lloc de les famílies <strong>en</strong> els processos de socialització a la vida<br />
quotidiana i s’han increm<strong>en</strong>tat les incerteses sobre com afrontar una<br />
bona criança i educació des de les famílies, des de l’escola i des de la comunitat.<br />
105
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 106<br />
Les polítiques locals de supor a les famílies<br />
En un marc de freqü<strong>en</strong>ts transicions familiars, de freqü<strong>en</strong>ts reformes escolars<br />
i de creix<strong>en</strong>t diversitat <strong>en</strong> les formes i estils de vida, un dels reptes<br />
educatius més importants, al meu parer, és aconseguir que les famílies i les<br />
escoles –unes i altres diverses <strong>en</strong>tre sí– comparteixin i<br />
Invertir temps i diners practiquin uns valors cívics comuns (quins?) respectin va-<br />
públics <strong>en</strong> el suport a lors i pràctiques opcionals (quins?) i es reconeguin mútua-<br />
infants, famílies i m<strong>en</strong>t els seus dubtes però sobretot les seves capacitats, au-<br />
escoles, és invertir <strong>en</strong> toritat i confiança per educar els infants i joves (com?).<br />
cohesió social per al No és fàcil al meu <strong>en</strong>t<strong>en</strong>dre cons<strong>en</strong>suar valors i bones<br />
pres<strong>en</strong>t i per al futur. pràctiques, però sabem que la manca de comunicació o<br />
la fractura <strong>en</strong>tre escola i família té conseqüències molt<br />
negatives pels infants, tant <strong>en</strong> els seus resultats escolars i les seves expectatives<br />
vitals, com <strong>en</strong> la seva formació com a ciutadans.<br />
En tot cas, invertir temps i diners públics <strong>en</strong> el suport a infants, famílies<br />
i escoles és invertir <strong>en</strong> cohesió social per al pres<strong>en</strong>t i per al futur.<br />
2. Algunes evidències rec<strong>en</strong>ts sobre la importància del paper de les<br />
famílies <strong>en</strong> els processos educatius i escolars<br />
2.1. Sobre els temps compartits <strong>en</strong>tre infants i família<br />
Segons el Panel de famílies i Infància del Departam<strong>en</strong>t d’Acció Social i<br />
Ciutadania de la G<strong>en</strong>eralitat de Catalunya –realitzat pel CIIMU– la gran<br />
majoria dels infants d’<strong>en</strong>tre 12 i 16 anys continu<strong>en</strong> considerant mare i<br />
pare com a punts de referència i models a seguir. Malgrat la idea tan estesa<br />
que infants i adolesc<strong>en</strong>ts es relacion<strong>en</strong> poc amb mare i pare perquè prefereix<strong>en</strong><br />
estar més temps amb l’ordinador, la videoconsola, la televisió o<br />
amb el seu grup d’iguals, la recerca <strong>en</strong>s diu que la seva comunicació és<br />
fluida i que voldri<strong>en</strong> compartir més temps amb pare, mare o avis. Vegem<br />
algunes dades del Panel sobre la qüestió.<br />
Davant de les dades anteriors <strong>en</strong>s podem fer la pregunta segü<strong>en</strong>t: ¿com<br />
podem afavorir i reforçar, des de l’acció local, aquesta disposició dels infants<br />
que voldri<strong>en</strong> més temps compartit amb les persones adultes de la<br />
seva família?<br />
Els Ajuntam<strong>en</strong>ts pod<strong>en</strong> negociar i decidir les condicions laborals dels<br />
seus propis treballadors i treballadores amb mesures que els puguin faci-<br />
106
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 107<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
70<br />
60<br />
50<br />
40<br />
30<br />
20<br />
10<br />
0<br />
80<br />
70<br />
60<br />
50<br />
40<br />
30<br />
20<br />
10<br />
0<br />
5<br />
M<strong>en</strong>ys de 20 hores<br />
setmana<br />
74<br />
1<br />
18<br />
Jornada laboral segons sexe del prog<strong>en</strong>itor/a<br />
23<br />
3<br />
20-34<br />
hores setmana<br />
60<br />
56<br />
35-45<br />
hores setmana<br />
Mare Pare<br />
Valoració del temps compartit amb mare, pare, avis<br />
Valoració del temps que passa<br />
amb la MARE<br />
8<br />
63<br />
32<br />
Valoració del temps que passa<br />
amb el PARE<br />
12<br />
40<br />
Més de 45 hores<br />
setmana<br />
Valoració del temps que passa<br />
amb els AVIS<br />
Hi passa temps sufici<strong>en</strong>t Voldria passar-hi més temps Hi passa massa temps<br />
5<br />
46<br />
50<br />
4<br />
107
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 108<br />
Les polítiques locals de supor a les famílies<br />
litar una millor gestió o coordinació dels seus temps laborals, familiars i<br />
personals. Però no t<strong>en</strong><strong>en</strong> competències g<strong>en</strong>erals per regular els temps laborals<br />
de mares i pares. Tanmateix, sí que pod<strong>en</strong> inc<strong>en</strong>tivar, promoure i donar<br />
suport a polítiques locals a favor de nous usos dels temps a la ciutat.<br />
En aquest s<strong>en</strong>tit, val la p<strong>en</strong>a t<strong>en</strong>ir <strong>en</strong> compte les propostes –de les anom<strong>en</strong>ades<br />
polítiques dels temps– per fer ciutats més amigues de les persones<br />
<strong>en</strong> g<strong>en</strong>eral, i molt especialm<strong>en</strong>t dels infants, de les<br />
Els Ajuntam<strong>en</strong>ts pod<strong>en</strong> dones, de les famílies, de les xarxes socials. Es tracta de<br />
inc<strong>en</strong>tivar, promoure i rep<strong>en</strong>sar la ciutat <strong>en</strong> termes de les necessitats de les per-<br />
donar suport a sones a la seva vida diària i de donar suport a les seves<br />
polítiques locals a favor xarxes i relacions, superant un model de ciutat –propi<br />
de nous usos dels temps de l’etapa industrial– que només es va construir <strong>en</strong>torn<br />
a la ciutat. de les necessitats de la producció i del treball remunerat<br />
(p<strong>en</strong>sant que les relacions familiars er<strong>en</strong> un espai privat<br />
que ja organitzav<strong>en</strong> i sost<strong>en</strong>i<strong>en</strong> les dones). Per exemple: cal t<strong>en</strong>ir <strong>en</strong> compte<br />
que la mobilitat de les persones ve motivada no només per la feina remunerada,<br />
o per estudis, sinó també per la feina de cura dels altres. Rep<strong>en</strong>sar<br />
els horaris i els itineraris d’accés als serveis –ja siguin transports, mercats,<br />
108<br />
40<br />
35<br />
30<br />
25<br />
20<br />
15<br />
10<br />
5<br />
0<br />
Proporció de nois/es que voldri<strong>en</strong> passar més temps amb el pare o la mare<br />
segons les jornades laborals d’aquests/es<br />
13<br />
29<br />
M<strong>en</strong>ys de 20 hores<br />
setmana<br />
12<br />
19<br />
20-34<br />
hores setmana<br />
21<br />
26<br />
35-45<br />
hores setmana<br />
Mare Pare<br />
28<br />
36<br />
Més de 45 hores<br />
setmana
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 109<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
escoles, serveis de salut, etc.– pot conduir a mesures locals que permetin optimitzar<br />
els temps compartits <strong>en</strong>tre persones reduint temps d’esperes,<br />
temps morts, temps de cotxe privat, etc. o a mesures que facilitin l’articulació<br />
dels difer<strong>en</strong>ts horaris laborals i escolars (acollim<strong>en</strong>ts matinals a les escoles;<br />
oferta d’activitats <strong>format</strong>ives compartides, de lleure, esportives, etc.), o<br />
mesures que permetin desplaçam<strong>en</strong>ts agradables a peu que facilitin la conversa<br />
s<strong>en</strong>se obstacles constants als carrers.<br />
2.2. Sobre l’associació <strong>en</strong>tre les activitats i temps par<strong>en</strong>tals de control i inc<strong>en</strong>tivació<br />
a l’estudi i el r<strong>en</strong>dim<strong>en</strong>t acadèmic dels fills i filles<br />
Una altra evidència que apareix <strong>en</strong> el Panel de Famílies i Infància del Departam<strong>en</strong>t<br />
d’Acció Social i Ciutadania de la G<strong>en</strong>eralitat de Catalunya –realitzat<br />
pel CIIMU– 1 és que hi ha una associació molt forta <strong>en</strong>tre les activitats<br />
par<strong>en</strong>tals de control i d’inc<strong>en</strong>tivació de l’estudi, i el r<strong>en</strong>dim<strong>en</strong>t<br />
acadèmic dels fills i filles; també hi ha relació <strong>en</strong>tre estils educatius molt<br />
permissius i una major proclivitat dels infants als comportam<strong>en</strong>ts vandàlics<br />
o de risc; o hi ha una influència b<strong>en</strong>eficiosa de la implicació del pare<br />
o de la mare no resid<strong>en</strong>t a la llar, sobre el b<strong>en</strong>estar i els resultats escolars<br />
dels fills o filles que viu<strong>en</strong> <strong>en</strong> una llar monopar<strong>en</strong>tal. Vegem també algunes<br />
dades al respecte.<br />
45<br />
40<br />
35<br />
30<br />
25<br />
20<br />
15<br />
10<br />
5<br />
0<br />
Proporció de nois/es amb nota mitjana de «suspès», segons nivell d’ingressos<br />
i de seguim<strong>en</strong>t familiar de l’activitat escolar<br />
39<br />
28<br />
27<br />
25<br />
16<br />
Seguim<strong>en</strong>t baix Seguim<strong>en</strong>t mig Seguim<strong>en</strong>t alt<br />
Ingressos baixos Ingressos mitjos Ingressos alts<br />
10<br />
20<br />
16<br />
7<br />
109
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 110<br />
Les polítiques locals de supor a les famílies<br />
110<br />
70<br />
60<br />
50<br />
40<br />
30<br />
20<br />
10<br />
0<br />
90<br />
80<br />
70<br />
60<br />
50<br />
40<br />
30<br />
20<br />
10<br />
0<br />
Proporció de nois/es amb nota mitja «notable-excel·l<strong>en</strong>t», segons nivell d’ingressos<br />
i de seguim<strong>en</strong>t familiar de l’activitat escolar<br />
25<br />
Proporció de nois/es que creu<strong>en</strong> que faran una carrera universitària, segons nivells<br />
d’ingressos i de seguim<strong>en</strong>t familiar de l’activitat escolar<br />
48<br />
31<br />
54<br />
56<br />
75<br />
36<br />
Seguim<strong>en</strong>t baix Seguim<strong>en</strong>t mig Seguim<strong>en</strong>t alt<br />
58<br />
50<br />
Ingressos baixos Ingressos mitjos Ingressos alts<br />
74<br />
Seguim<strong>en</strong>t baix Seguim<strong>en</strong>t mig Seguim<strong>en</strong>t alt<br />
Ingressos baixos Ingressos mitjos Ingressos alts<br />
57<br />
79<br />
51<br />
54<br />
74 73<br />
65<br />
88
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 111<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
Tot plegat <strong>en</strong>s suggereix que cal reconèixer, tant de manera formal<br />
com informal, les contribucions educatives que fan les famílies. Cal p<strong>en</strong>sar<br />
com es pod<strong>en</strong> ori<strong>en</strong>tar, reforçar i est<strong>en</strong>dre les bones pràctiques familiars<br />
des de l’escola i des de la comunitat. Ja hi ha algunes experiències locals<br />
<strong>en</strong> aquest s<strong>en</strong>tit. Hi ha Ajuntam<strong>en</strong>ts que estan treballant per un nou<br />
model de ciutat, un nou model de gobernança <strong>en</strong> què hi tinguin cabuda<br />
aquest i altres plantejam<strong>en</strong>ts relacionats amb la vida quotidiana de la ciutadania.<br />
Vida quotidiana <strong>en</strong> el s<strong>en</strong>tit de contemplar de manera articulada<br />
els difer<strong>en</strong>ts àmbits o espais <strong>en</strong> què es des<strong>en</strong>volupa la nostra vida social.<br />
En el focus d’at<strong>en</strong>ció que avui <strong>en</strong>s ocupa cal avançar, per exemple, creant<br />
espais formals de trobada i coordinació <strong>en</strong>tre famílies, escoles, comunitat<br />
(associacions), i serveis públics; crear taules de treball conjunt que permetin<br />
reconèixer el paper de cadascú <strong>en</strong> el suport als infants i definir necessitats<br />
de les persones i famílies, i imaginar respostes d’acció de manera<br />
cooperativa i coresponsable (valors i accions a compartir, respectar, i promocionar).<br />
2.3. Sobre b<strong>en</strong>estar relacional, resultats acadèmics i pobresa<br />
En una perspectiva b<strong>en</strong> difer<strong>en</strong>t, val la p<strong>en</strong>a com<strong>en</strong>tar també algunes dades<br />
d’un informe d’Unicef 2 on es compar<strong>en</strong> diversos indicadors de b<strong>en</strong>estar<br />
infantil <strong>en</strong>tre 21 països rics de la OCDE. Els infants espanyols es trob<strong>en</strong><br />
<strong>en</strong> la segona posició <strong>en</strong> qualitat de les seves relacions familiars, darrera<br />
dels m<strong>en</strong>ors holandesos; i <strong>en</strong> el cinquè lloc de major b<strong>en</strong>estar relacional<br />
subjectiu. Això sembla indicar que moltes mares i àvies, i també forces pares<br />
i avis, s’esforc<strong>en</strong> per t<strong>en</strong>ir cura dels infants i adolesc<strong>en</strong>ts. Però el mateix<br />
informe situa Espanya <strong>en</strong> el lloc 16 pel que fa a educació formal. Com molt<br />
bé sabeu, els índex d’abandonam<strong>en</strong>t escolar prematur són molt alts, i el nivell<br />
de coneixem<strong>en</strong>ts i capacitats <strong>en</strong> proves estandarditzades a 15 anys és<br />
baix (PISA). La pregunta és ¿perquè el major b<strong>en</strong>estar relacional subjectiu<br />
dels infants no es projecta <strong>en</strong> els seus resultats escolars? La resposta és<br />
complexa perquè són molts els factors que seguram<strong>en</strong>t interv<strong>en</strong><strong>en</strong>. Però no<br />
puc estar-me d’apuntar una línia d’hipòtesi que vagi més <strong>en</strong>llà de buscar la<br />
causa dels baixos resultats comparatius <strong>en</strong> les dinàmiques escolars.<br />
Seguram<strong>en</strong>t, una part important de la resposta la podem trobar <strong>en</strong> les<br />
nostres taxes de pobresa infantil relativa i <strong>en</strong> els baixos capitals escolars<br />
111
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 112<br />
Les polítiques locals de supor a les famílies<br />
dels nostres mares i pares, <strong>en</strong> relació a d’altres països europeus. Les taxes<br />
de pobresa infantil relativa situ<strong>en</strong> Espanya <strong>en</strong> el lloc 17 sobre 21. I <strong>en</strong> la recerca<br />
rec<strong>en</strong>t sobre Inclusió Social de la Caixa de Catalunya 3 –realitzada<br />
pel CIIMU– s’hi mostra que el 22% d’infants de Catalunya es trob<strong>en</strong> <strong>en</strong> situació<br />
de pobresa relativa, quan l’any 1996 el perc<strong>en</strong>tatge era del 11%.<br />
Per tant, lluitar contra els mals resultats escolars des de dins de l’escola,<br />
s<strong>en</strong>se lluitar de cara, també, contra la pobresa o privació relativa (<strong>en</strong> recursos<br />
materials o temporals) de tantes famílies és una empresa probablem<strong>en</strong>t<br />
poc efectiva i poc efici<strong>en</strong>t.<br />
Educació i B<strong>en</strong>estar han de treballar <strong>en</strong> projectes conjunts. De fet, a<br />
l’informe d’Unicef, Finlàndia apareix al mateix temps com el país amb<br />
m<strong>en</strong>ys pobresa infantil –quasi bé eradicada–, i amb els millors r<strong>en</strong>dim<strong>en</strong>ts<br />
escolars.<br />
En tot cas sembla força clar que la millora dels resultats escolars també<br />
pot dep<strong>en</strong>dre, de manera important, de la millora de les condicions de<br />
vida de les famílies, del seu capital econòmic i/o social, i dels recursos<br />
temporals que els adults pod<strong>en</strong> dedicar a la criança i educació dels fills i<br />
filles. La gran majoria de famílies no defuig de les seves responsabilitats,<br />
fins i tot <strong>en</strong> situacions de dificultats materials o de difícil gestió dels<br />
temps de la vida quotidiana del grup. Però cal activar les responsabilitats<br />
col . lectives i públiques perquè totes les famílies puguin complir les seves<br />
funcions bàsiques de cura, criança i educació dels infants.<br />
Els suports a les famílies, <strong>en</strong> g<strong>en</strong>eral, pod<strong>en</strong> ser de naturalesa i formes<br />
molt diverses. Us proposo que vegem ara, de manera descriptiva, sistemàtica<br />
i ràpida –perquè el temps s’escapa– els canvis familiars que estem experim<strong>en</strong>tant<br />
a Catalunya, les problemàtiques o riscos que pres<strong>en</strong>t<strong>en</strong>, i les<br />
polítiques i accions que es podri<strong>en</strong> implem<strong>en</strong>tar o est<strong>en</strong>dre (moltes ja han<br />
estat inv<strong>en</strong>tades i s’apliqu<strong>en</strong>) a favor d’una major equitat i cohesió social.<br />
3. Canvis familiars a catalunya: nous riscos, noves necessitats i noves<br />
polítiques socials<br />
Sobre la base de la recerca que s’ha des<strong>en</strong>volupat <strong>en</strong> el CIIMU <strong>en</strong> els darrers<br />
anys, i que es pot consultar <strong>en</strong> les seves diverses publicacions, 4 pres<strong>en</strong>taré<br />
set dim<strong>en</strong>sions de les t<strong>en</strong>dències de canvi familiar, amb alguns<br />
indicadors que permet<strong>en</strong> concretar els riscos que els canvis pod<strong>en</strong> com-<br />
112
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 113<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
portar a mig o llarg termini. I que justifiqu<strong>en</strong> el des<strong>en</strong>volupam<strong>en</strong>t de noves<br />
polítiques de suport a les persones i a les seves xarxes socials. El meu<br />
punt de partida és considerar les famílies –qualsevol que sigui la seva forma<br />
i orig<strong>en</strong>– com una de les xarxes socials bàsiques de les persones, no només<br />
dels infants.<br />
1. Canvis sociodemogràfics bàsics<br />
• Pocs infants; mares més grans. Més infants de mares estrangeres.<br />
• M<strong>en</strong>ys m<strong>en</strong>ors d’edat. Més g<strong>en</strong>t d’edat molt avançada.<br />
• Notable immigració de persones, infants i famílies estrangeres.<br />
• Més llars unipersonals, i monopar<strong>en</strong>tals. Més fills únics o dos com a<br />
norma.<br />
Aquest conjunt de f<strong>en</strong>òm<strong>en</strong>s sociodemogràfics suggereix<strong>en</strong> que caldria<br />
comp<strong>en</strong>sar la t<strong>en</strong>dència cap a un increm<strong>en</strong>t de persones amb més<br />
probabilitats de desvinculació interg<strong>en</strong>eracional o amb pèrdua de suports<br />
de la xarxa familiar i comunitària. En conseqüència, necessitem més i nous<br />
espais de sociabilitat per a infants, joves i adults, que permetin reforçar el s<strong>en</strong>tit<br />
de pertin<strong>en</strong>ça a una comunitat i el vincle social. Entre d’altres accions<br />
possibles, cal promoure des del lideratge públic o <strong>en</strong> part<strong>en</strong>ariat amb la<br />
societat civil:<br />
• Escoles bressol de qualitat per a tots els infants i famílies demandants.<br />
• Espais familiars formals/informals per compartir els sabers de la bona<br />
criança <strong>en</strong>tre mares, pares, avis i àvies, dins o fora de les escoles bressol.<br />
• Activitats formals i regulars de sociabilitat (jocs familiars, esports,<br />
titelles, petits concerts, excursions a l’aire lliure, etc.) <strong>en</strong> espais informals<br />
(parcs, places, espais esportius oberts, patis escolars, etc.) a partir d’aportacions<br />
de persones –petites, joves i grans– de la mateixa localitat.<br />
• Esplais / Ludoteques / espais per infants, pares, avis a biblioteques,<br />
etc.<br />
113
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 114<br />
Les polítiques locals de supor a les famílies<br />
2. Canvis <strong>en</strong> les dinàmiques de formació de parelles i famílies<br />
• M<strong>en</strong>ys matrimonis, més parelles de fet.<br />
• Més separacions i divorcis.<br />
• Més llars monopar<strong>en</strong>tals amb m<strong>en</strong>ors (8 de cada 10 amb mare).<br />
• Més llars de famílies reconstituïdes amb m<strong>en</strong>ors.<br />
• Més infants adoptats.<br />
• Llars de m<strong>en</strong>ors 12-16: 12% monopar<strong>en</strong>tals; 6% reconstituïdes (Panel<br />
Famílies i Infància, 2007).<br />
Per tant, les llars són més petites però les famílies t<strong>en</strong>deix<strong>en</strong> a ser més<br />
complexes. Avui, molts trajectes biogràfics i familiars no són lineals i els<br />
mom<strong>en</strong>ts de major vulnerabilitat es don<strong>en</strong> durant les transicions d’unes<br />
a altres formes de vida. Per tant, necessitem mesures diversificades per<br />
donar suport a infants i adults durant les transicions familiars. Per exemple:<br />
• Punts d’informació de Serveis i drets a prestacions personals i familiars.<br />
• Habitatge social accessible per després d’una ruptura.<br />
• Suport econòmic i/o accés prefer<strong>en</strong>t als serveis <strong>en</strong> cas de llars monopar<strong>en</strong>tals<br />
amb baixos ingressos.<br />
• Serveis de mediació familiar.<br />
• Punts de trobada pare/infant o mare/infant després de la ruptura.<br />
• Espais d’ajuda mútua i suport psicològic per pare, mare i infants.<br />
• Bancs del temps per afavorir l’ajuda mútua <strong>en</strong>tre veïns/es, <strong>en</strong>tre famílies,<br />
etc.<br />
3. Més diversitat de les formes i cultures familiars dels m<strong>en</strong>ors<br />
• Més m<strong>en</strong>ors <strong>en</strong> formes familiars ‘no conv<strong>en</strong>cionals’. A Barcelona ciutat,<br />
l’any 1996 el 15% dels m<strong>en</strong>ors vivi<strong>en</strong> <strong>en</strong> llars familiars no conv<strong>en</strong>cionals.<br />
A Catalunya, l’any 2006, hi viu<strong>en</strong> el 22% de m<strong>en</strong>ors de 12-16 anys (Panel<br />
CIIMU 2006).<br />
• Més m<strong>en</strong>ors <strong>en</strong> famílies proced<strong>en</strong>ts d’altres països / cultures.<br />
114
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 115<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
Quins són els riscos? Es t<strong>en</strong>deix a associar la difer<strong>en</strong>cia familiar amb<br />
desestructuració personal i familiar; o a considerar les famílies no occid<strong>en</strong>tals<br />
com a «poc modernes». Què <strong>en</strong>s cal? No estigmatitzar les famílies<br />
«difer<strong>en</strong>ts» perquè la diferència no és igual a família desestructurada.<br />
Hem de reconèixer i legitimar la diversitat familiar reconeix<strong>en</strong>t les capacitats<br />
i estratègies positives que <strong>en</strong> g<strong>en</strong>eral desplegu<strong>en</strong> mares i pares per<br />
t<strong>en</strong>ir cura dels fills i filles, <strong>en</strong> qualsevol cultura.<br />
En aquest s<strong>en</strong>tit, una idea és fonam<strong>en</strong>tal: amb excepcions, les famílies<br />
–sobre tot les dones, però no només – comparteix<strong>en</strong> l’Ètica de la cura. I l’Ètica<br />
de la cura pot unir a famílies, escoles, comunitat, i gobernança local.<br />
Davant la diversitat i els canvis familiars, reivindicar l’ètica política de la<br />
cura –privada i pública– hauria de ser un principi ori<strong>en</strong>tador de la convivència<br />
i la cohesió social.<br />
4. Canvis <strong>en</strong> les relacions de poder i autoritat dins les famílies<br />
• La deslegitimació i crisi del poder de tipus patriarcal <strong>en</strong>tre sexes i<br />
g<strong>en</strong>eracions ha portat a una g<strong>en</strong>eralitzada confusió <strong>en</strong>tre poder patriarcal<br />
i autoritat par<strong>en</strong>tal; <strong>en</strong>tre autoritat i autoritarisme.<br />
• Necessitem d’una autoritat par<strong>en</strong>tal democràtica, però t<strong>en</strong>im dificultats<br />
per construir-la per causa de que:<br />
–Manqu<strong>en</strong> habilitats de negociació, <strong>en</strong>tre adults, i <strong>en</strong>tre adults i infants.<br />
–Manca temps per la interacció quotidiana.<br />
–Fràgil transmissió de les pràctiques de bona criança.<br />
–Increm<strong>en</strong>t de la influència dels mitjans de comunicació i les informacions<br />
que sovint contradiu<strong>en</strong> valors i pràctiques familiars i escolars.<br />
Quins són els riscos? Hi ha més infants s<strong>en</strong>se límits; hi ha malestar i<br />
desajustam<strong>en</strong>ts psicosocials; hi ha insatisfaccions i expectatives incomplertes,<br />
etc. D’aquí que sigui important oferir TEMPS per la criança dels<br />
fills/es i ESPAIS / SERVEIS de proximitat on compartir amb altres adults els<br />
sabers de la bona criança i on definir necessitats i demandes. Per exemple:<br />
• Permisos i excedències laborals remunerades per la criança fins als<br />
12 anys.<br />
115
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 116<br />
Les polítiques locals de supor a les famílies<br />
• Horaris laborals més racionals i flexibles.<br />
• Espais de trobada i autoajuda per mares i pares.<br />
• Promoció de l’associacionisme familiar.<br />
• Programes contra la violència domèstica.<br />
• Formació de mares i pares, d’infants i joves <strong>en</strong> habilitats de negociació<br />
i gestió dels conflictes.<br />
5. Canvis <strong>en</strong> les relacions interg<strong>en</strong>eracionals<br />
• Cal matisar la idea, g<strong>en</strong>eralitzada al món anglosaxó, que la família<br />
occid<strong>en</strong>tal es redueix a la família nuclear.<br />
• A Catalunya es mant<strong>en</strong><strong>en</strong> solidaritats molt actives <strong>en</strong>tre g<strong>en</strong>eracions.<br />
• Avui la família ext<strong>en</strong>sa és més ‘llarga’ (coexisteix<strong>en</strong> fins a 4 i 5 g<strong>en</strong>eracions)<br />
però més ‘estreta’ (pocs fills = pocs germans, pocs cosins, pocs oncles,<br />
pocs nebots, etc...). Es mant<strong>en</strong><strong>en</strong> els vincles familiars <strong>en</strong>cara que siguin<br />
m<strong>en</strong>ys pres<strong>en</strong>cials i quotidians.<br />
A Catalunya es mant<strong>en</strong><strong>en</strong> solidaritats molt actives <strong>en</strong>tre g<strong>en</strong>eracions.<br />
Des del meu punt de vista aquesta realitat té molts elem<strong>en</strong>ts positius <strong>en</strong><br />
els processos de construcció de les actituds de solidaritat i de les relacions<br />
de reciprocitat, que són a la base de la cohesió social. Però cal evitar i eradicar<br />
les relacions d’explotació i subordinació que s’hi puguin donar.<br />
Sabem que una part molt important dels dèficits <strong>en</strong> serveis de cura a<br />
la vida diària i de mesures de suport a les famílies són comp<strong>en</strong>sats per<br />
l’activació de la xarxa familiar, bàsicam<strong>en</strong>t sostinguda per les dones. Però<br />
aquesta xarxa pot esgotar els seus recursos <strong>en</strong> la mesura que les dones ampli<strong>en</strong><br />
les seves responsabilitats laborals i les seves activitats creatives,<br />
m<strong>en</strong>tre que els homes no modifiqu<strong>en</strong> la seva presència a la llar. Per tant,<br />
per una banda, necessitem més, i més diversificats, serveis de cura comunitaris<br />
i de proximitat, i, per una altra, cal increm<strong>en</strong>tar les responsabilitats<br />
i dedicació dels homes –a totes les edats– dins la llar. Tot plegat <strong>en</strong> el<br />
marc d’una nova organització social dels temps a la vida quotidiana, tal<br />
com he argum<strong>en</strong>tat més amunt. Donar suport públic perquè es mantinguin<br />
bones pràctiques de solidaritat interg<strong>en</strong>eracional vol dir des<strong>en</strong>volupar:<br />
116
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 117<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
• Serveis d’at<strong>en</strong>ció / cura diària a domicili.<br />
• Serveis d’at<strong>en</strong>ció / cura comunitària fora de la llar.<br />
• Residències de qualitat per la g<strong>en</strong>t gran amb graus elevats de dep<strong>en</strong>dència.<br />
• Residències de qualitat per infants <strong>en</strong> situació de risc social.<br />
• Programes de suport i respir a qui té cura d’altres dins la llar.<br />
• Promoció del suport i ajuda mútua <strong>en</strong>tre familiars i voluntariat.<br />
• Promoció de la responsabilitat masculina <strong>en</strong> la cura de la vida diària<br />
a totes les edats de la vida.<br />
• Bancs dels temps per promoure el suport i les relacions <strong>en</strong>tre el veïnatge,<br />
etc.<br />
6. Desigualtats familiars <strong>en</strong> les condicions de vida dels m<strong>en</strong>ors<br />
• Increm<strong>en</strong>t g<strong>en</strong>eral dels estudis de pare / mare joves però importants<br />
desigualtats <strong>format</strong>ives <strong>en</strong>tre famílies, i dèficits històrics de capital escolar.<br />
• Increm<strong>en</strong>t de l’activitat laboral de les mares i disminució de mestresses<br />
de casa <strong>en</strong> exclusiva, que afavoreix la reducció de la pobresa, però...<br />
• Es manté una forta divisió sexual del treball dins les llars que carrega<br />
les dones de més hores de treball global (remunerat i no remunerat) a<br />
costa del seu temps personal (perquè la seva dedicació als fills és molt més<br />
elevada).<br />
Per tant, es necessit<strong>en</strong> mesures per comp<strong>en</strong>sar les desigualtats que mares,<br />
pares i infants experim<strong>en</strong>t<strong>en</strong> dins i fora les famílies. Tant mesures <strong>format</strong>ives<br />
conv<strong>en</strong>cionals (educació formal per adults; educació no sexista<br />
pels infants i joves); com mesures no conv<strong>en</strong>cionals (serveis puntuals de<br />
‘respir’; formació dels homes <strong>en</strong> la cura dels altres; ext<strong>en</strong>sió de bones<br />
pràctiques de corresponsabilitat de les feines de la vida diària, <strong>en</strong>tre dones<br />
i homes, <strong>en</strong>tre grans i petits; etc.)<br />
7. Augm<strong>en</strong>t<strong>en</strong> les famílies i els infants pobres<br />
• En les darreres dècades la pobresa infantil s’ha increm<strong>en</strong>tat <strong>en</strong> 17<br />
dels 22 països de la OCDE (Unicef 2005). La composició de la llar i la vincu-<br />
117
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 118<br />
Les polítiques locals de supor a les famílies<br />
lació dels prog<strong>en</strong>itors amb el mercat de treball són dos factors determinants<br />
del risc a la pobresa. Espanya, Regne Unit i Irlanda pres<strong>en</strong>t<strong>en</strong> les taxes<br />
més altes d’infants pobres de la UE.<br />
• A Catalunya la pobresa infantil és més probable <strong>en</strong> llars nombroses,<br />
<strong>en</strong> llars de famílies immigrades i <strong>en</strong> llars monopar<strong>en</strong>tals. O bé, quan hi ha<br />
un o ambdós prog<strong>en</strong>itors s<strong>en</strong>se estudis i situacions laborals precàries o inactivitat.<br />
• Catalunya 1996: 11% dels m<strong>en</strong>ors de 16 anys són pobres (105.000 m<strong>en</strong>ors<br />
que pertany<strong>en</strong> a unes 60.000 llars amb 260.000 persones). I la meitat<br />
d’aquests (50.000) pateix una pobresa extrema (llars amb una despesa<br />
equival<strong>en</strong>t inferior a 40.000 pessetes m<strong>en</strong>suals) (Informe sobre Pobresa a<br />
Catalunya. Caixa de Catalunya-Oliver).<br />
• Catalunya 2007: 22 % dels m<strong>en</strong>ors de 16 anys són pobres (Informe de<br />
la Inclusió Social. Caixa de Catalunya-CIIMU).<br />
Aquestes dades són molt preocupants. Per poder sortir de la zona de<br />
vulnerabilitat i risc d’exclusió social aquests infants i famílies necessit<strong>en</strong><br />
<strong>en</strong> molts casos suport econòmic urg<strong>en</strong>t, i <strong>en</strong> molts altres casos suports<br />
<strong>format</strong>ius, laborals, relacionals, comunitaris, de conciliació de la vida familiar<br />
i laboral, etc. És a dir, programes integrals de lluita contra la pobresa.<br />
4. Conclusions<br />
Tres idees de fons han travessat tota l’exposició.<br />
La primera és que al mateix temps que les nostres societats avanc<strong>en</strong> <strong>en</strong><br />
els processos d’individualització i universalització dels drets de ciutadania,<br />
també han d’avançar –i és important insistir-hi– <strong>en</strong> les polítiques de<br />
suport a la construcció i reforçam<strong>en</strong>t de vincles de naturalesa democràtica<br />
<strong>en</strong>tre individus adults i joves, <strong>en</strong> les xarxes familiars, d’amistat, i comunitàries.<br />
Perquè aquestes xarxes són el fonam<strong>en</strong>t més primari d’inclusió i<br />
cohesió social; s<strong>en</strong>se desestimar la importància d’altres dim<strong>en</strong>sions de la<br />
vida social.<br />
La segona idea és que cal des<strong>en</strong>volupar una nova ètica política de la<br />
cura que ori<strong>en</strong>ti una nova organització social de la cura a la vida quotidiana<br />
sobre la base de la corresponsabilitat i reciprocitat <strong>en</strong>tre dones i ho-<br />
118
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 119<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
mes, i <strong>en</strong>tre famílies, societat civil, i institucions públiques. L’ètica de la<br />
cura és el fonam<strong>en</strong>t de les relacions familiars i socials positives, a qualsevol<br />
cultura. Les dones n’han estat i <strong>en</strong>cara <strong>en</strong> són les principals difusores<br />
i protagonistes, a costa de la seva autonomia personal i de la seva pròpia<br />
cura. Però ja és hora de redistribuir i est<strong>en</strong>dre aquesta responsabilitat <strong>en</strong><br />
el conjunt social.<br />
La tercera idea és que les polítiques locals a favor dels nous usos dels<br />
temps són el marc necessari on inserir les polítiques <strong>en</strong> suport a la vida<br />
quotidiana de les persones i totes les seves xarxes socials.<br />
A Catalunya cal anar des<strong>en</strong>volupant les propostes a favor de la cooperació<br />
i la corresponsabilitat educativa <strong>en</strong>tre famílies, escoles i serveis comunitaris,<br />
tal com es reflecteix <strong>en</strong> el Pacte Nacional per l’Educació, <strong>en</strong> els<br />
Projectes Educatius de Ciutat, <strong>en</strong> els Plans Educatius d’Entorn, o tantes altres<br />
accions a favor de l’acompanyam<strong>en</strong>t familiar i escolar. Iniciatives a escala<br />
autonòmica, local, i fins i tot de barri, perquè és <strong>en</strong> les relacions de<br />
proximitat on les xarxes educatives comunitàries pod<strong>en</strong> actuar amb més<br />
efectivitat. També cal reconèixer les bones pràctiques i experiències novedoses<br />
que s’estan des<strong>en</strong>volupant a difer<strong>en</strong>ts municipis, però que sovint<br />
són iniciatives personals que <strong>en</strong>cara no t<strong>en</strong><strong>en</strong> un suport polític sufici<strong>en</strong>t<br />
ni possibilitats de projecció a mig termini.<br />
Bibliografia<br />
Brullet , Cristina. (1998) Relacions de gènere i dinàmiques familiars a Catalunya<br />
A: S. Giner et al., La Societat Catalana. Barcelona: G<strong>en</strong>eralitat de Catalunya<br />
i Institut Català d’Estadística, pp. 443-465.<br />
Brullet C. i Parella, S. (2001) Polítiques de serveis a les famílies: residualitat<br />
pública <strong>en</strong> un context Cultural ‘familiarista’. A: R. Gomà i J. Subirats i<br />
(coord.) Govern i Polítiques Públiques a Catalunya (1980-2000). Vol. 1: Autonomia<br />
i B<strong>en</strong>estar. Barcelona: Universitat de Barcelona i Universitat Autònoma<br />
de Barcelona, pp. 221-243.<br />
Brullet, C. (2002) Les polítiques de conciliació de la vida familiar i la vida professional:<br />
el cas dels serveis <strong>en</strong> suport a les famílies. A: Ll. Flaquer (coord) Informe<br />
sobre la situació de la familia a Catalunya. Un int<strong>en</strong>t de diagnòstic.<br />
Barcelona: G<strong>en</strong>eralitat de Catalunya-Dep. de B<strong>en</strong>estar Social. pp 271-<br />
300.<br />
119
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 120<br />
Les polítiques locals de supor a les famílies<br />
Brullet, C. (dir.); Ballestín, M.; Mor<strong>en</strong>o, R.; Fernández, M. (2003) Polítiques<br />
d’Infància i Família a escala local a 22 ciutats europees. Vol. I Informe per<br />
països; Vol 2. Informe per ciutats. Barcelona: CIIMU-Diputació de Barcelona.<br />
http://www.diba.cat/innovacio/fitxers/0007cat.pdf<br />
http://www.ciimu.org/uploads/20071214/monografic_9_volum_1_1.pdf<br />
http://www.ciimu.org/uploads/20071214/monografic_9_vol_2_1.pdf<br />
Diputació de Barcelona; Brullet, C. [Assessora] (2003) Polítiques de suport<br />
a les famílies: una proposta des del món local. Barcelona: Diputació de Barcelona.<br />
http://www.diba.cat/innovacio/fitxers/llibre_catala.pdf<br />
http://www.diba.cat/innovacio/index_estudis.asp<br />
http://www.diba.cat/innovacio/families_metodologia.asp<br />
Brullet, C. (2006) Cap a un sistema familiar postpatriarcal? A: Encarna Bodelón<br />
i Pilar Giménez, Construint els drets de les dones: dels conceptes a les polítiques<br />
locals. Barcelona: Diputació de Barcelona. Col. Estudis; Sèrie<br />
Igualtat i Ciutadania, 1, pp. 217-236.<br />
Brullet, C. (2007) Vida quotidiana i cura dels altres: afrontant el canvi i la complexitat<br />
familiar. A: Borja de Riquer (direcció) Història, Política, Societat<br />
i Cultura dels Països Catalans. Barcelona: Enciclopedia Catalana-Edicions<br />
62.<br />
Brullet, C.; Roca, C. (2008) T<strong>en</strong>er y cuidar hijos. Estrategias, redes sociales y políticas<br />
de apoyo a la crianza. En: Brullet, C.; Gómez-Granell, C. et alt. Malestares.<br />
Infancia, adolesc<strong>en</strong>cia, familias. Barcelona: Graó-CIIMU, pp. 21-86.<br />
www.ciimu.org<br />
Brullet, C.; Gómez-Granell, C. et alt ( 2008). Malestares. Infancia, adolesc<strong>en</strong>cia,<br />
familias. Barcelona: Graó-CIIMU.<br />
Brullet, C. (ed); Cardús, S.; Carrasco, C.; Prats, M.; Torns, T. (2009, <strong>en</strong><br />
premsa) Temps i Cura: La corresponsabilitat social de la cura a la vida quotidiana.<br />
G<strong>en</strong>eralitat de Catalunya-Departam<strong>en</strong>t d’Acció Social i Ciutadania.<br />
CIIMU, Informe 2002. La infància i les famílies als inicis del segle XXI. Vol.1. Barcelona:<br />
Institut d’Infància i Món Urbà-Observatori de la infància i la família.<br />
Consultable a http://www.ciiimu.org<br />
CIIMU, Informe 2004. Infància, Famílies i Canvi Social a Catalunya. Barcelona:<br />
Institut d’Infància i Món Urbà-Observatori de la infància i la família.<br />
Consultable a http://www.ciiimu.org<br />
120
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 121<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
CIIMU, Informe 2008. Volum 1. Malestars. Infància, infància, adolescència, famílies.<br />
Barcelona: Institut d’Infància i Món Urbà. Versió digital a<br />
http://www.ciiimu.org<br />
CIIMU, Informe 2008. Volum 2. Infància <strong>en</strong> xifres a Catalunya. Barcelona: Institut<br />
d’Infància i Món Urbà. Versió digital a http://www.ciiimu.org<br />
CIIMU, Informe de resultats de la primera onada del Panel d’Infància i Famílies.<br />
Barcelona: Institut d’Infància i Món Urbà, 2007.<br />
Mari-Klose, P.; Gómez-Granell, C.; Brullet, C.; Escapa, S. (2008) Els Temps<br />
de les famílies: Anàlisi sociològica dels usos del temps dins de les llars catalanes<br />
a partir de les dades del Panel de Famílies i Infància del CIIMU. Barcelona: Departam<strong>en</strong>t<br />
d’Acció Social i Ciutadania-G<strong>en</strong>eralitat de Catalunya.<br />
http://www.g<strong>en</strong>cat.cat/b<strong>en</strong>estar/secretariafamilia/TempsFamilia.pdf<br />
OBSERVATORI DE LA INCLUSIÓ SOCIAL i CIIMU, Informe de la Inclusió Social<br />
a Espanya 2008. Barcelona: Caixa Catalunya-Obra Social.<br />
OBSERVATORI DE LA POBRESA, La pobresa a Catalunya. Informe 2001. Barcelona:<br />
Caixa Catalunya-Fundació un sol món.<br />
UNICEF, Un panorama de la pobreza infantil <strong>en</strong> los países ricos. Análisis de la vida<br />
y el bi<strong>en</strong>estar de niños, niñas y adolesc<strong>en</strong>tes <strong>en</strong> las naciones económicam<strong>en</strong>te<br />
avanzadas. Flor<strong>en</strong>cia: Innoc<strong>en</strong>ti Repport Card 7, 2007, C<strong>en</strong>tro de investigaciones<br />
Innoc<strong>en</strong>ti de UNICEF de Flor<strong>en</strong>cia.<br />
NOTES<br />
1 Vegeu per més informació sobre usos dels temps familiars: Marí-Klose, P; Gómez-Granell, C.;<br />
Brullet, C; Escapa, S. (2008) Temps de les famílies: anàlisis sociològica dels usos dels temps dins<br />
de les llars catalanes a partir de les dades del Panel de Famílies i Infància. Barcelona: G<strong>en</strong>eralitat<br />
de Catalunya-Departam<strong>en</strong>t d’Acció Social i Ciutadania.<br />
2 UNICEF, Un panorama de la pobreza infantil <strong>en</strong> los países ricos. Análisis de la vida y el bi<strong>en</strong>estar<br />
de niños, niñas y adolesc<strong>en</strong>tes <strong>en</strong> las naciones económicam<strong>en</strong>te avanzadas. Flor<strong>en</strong>cia: Innoc<strong>en</strong>ti<br />
Repport Card 7, 2007, C<strong>en</strong>tro de investigaciones Innoc<strong>en</strong>ti de UNICEF de Flor<strong>en</strong>cia.<br />
3 OBSERVATORI DE LA INCLUSIÓ SOCIAL, Informe de la Inclusió Social a Espanya 2008. Barcelona:<br />
Caixa Catalunya Obra Social-CIIMU.<br />
4 Vegeu: Informes de l’Institut d’Infància i Món Urbà (CIIMU) 2002, 2004, 2008; Informe de resultats<br />
de la primera onada del Panel d’Infància i Famílies, CIIMU 2006; Temps de les Famílies.<br />
Anàlisi sociològica..., CIIMU i Departam<strong>en</strong>t d’Acció Social i Ciutadania de la G<strong>en</strong>eralitat de Catalunya,<br />
2008; Informe sobre la Inclusió social 2008, La Caixa-CIIMU; Infància <strong>en</strong> xifres, CIIMU<br />
2008; Malestares. Infancia, adolesc<strong>en</strong>cia y familias CIIMU-Editorial Graó, 2008. Els podeu consultar<br />
a www.ciimu.org<br />
121
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 122<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
Sociòleg. Autor de Família i Valors. La institució familiar <strong>en</strong> temps<br />
de canvi (2008)<br />
Lluís Sáez<br />
L’emergència de nous<br />
models familiars*<br />
El procés d’individualització és a la base de les grans transformacions socials<br />
que han tingut lloc a Occid<strong>en</strong>t i que defineix<strong>en</strong> el pas de les societats modernes<br />
a les societats postmodernes. Algunes de les principals institucions socials<br />
–<strong>en</strong>tre elles, la família– s’han vist <strong>en</strong> la necessitat de cercar models adaptats a les<br />
noves realitats i necessitats. Vivim <strong>en</strong> una societat on tot canvia ràpidam<strong>en</strong>t. Les<br />
persones també canvi<strong>en</strong>, i canvi<strong>en</strong> les seves necessitats. En un context així poques<br />
coses són per a tota la vida, i el subjecte cerca una acomodació successiva<br />
a la seva circumstància. La plasticitat de la família actual comporta, segons<br />
l’autor, una diversitat formal i relacional que pretén donar resposta a aquesta<br />
pluralitat de situacions i necessitats de l’individu.<br />
A Catalunya, l’aparició i la difusió dels models familiars no conv<strong>en</strong>cionals<br />
es produeix a uns ritmes més propers a les mitjanes europees que no a la<br />
mitjana espanyola (Brullet, 2006). Quan parlem de nous models familiars,<br />
abastem un conjunt de tipus familiars que inclou les famílies bipar<strong>en</strong>tals<br />
de fet, les famílies homopar<strong>en</strong>tals (de fet o <strong>en</strong> matrimoni), les famílies<br />
monopar<strong>en</strong>tals (i dins d’aquestes famílies, les ginepar<strong>en</strong>tals –formades<br />
per dones que han triat ser mares soles, i <strong>en</strong> les quals no consta el pare del<br />
fill o la filla–) i les famílies reconstituïdes.<br />
* A Família i valors. La institució familiar <strong>en</strong> temps de canvi. Col. lecció Observatori dels<br />
Valors (7). Fundació Lluís Carulla i ESADE (2008). Publicat amb permís de l’autor.<br />
122
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 123<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
D’altra banda, fins i tot les formes de vida <strong>en</strong> família han canviat, i no<br />
solam<strong>en</strong>t la tipologia dels membres fundadors de les famílies. Així, hi ha<br />
parelles que pod<strong>en</strong> decidir no viure juntes, o no fer-ho perman<strong>en</strong>tm<strong>en</strong>t.<br />
En aquests casos, cada un dels membres té el seu propi habitatge individual,<br />
i viu<strong>en</strong> sota el mateix sostre a estones més o m<strong>en</strong>ys dilatades <strong>en</strong> el<br />
temps, però t<strong>en</strong>int com a base el fet de viure sols. És el cas del f<strong>en</strong>om<strong>en</strong> ja<br />
esm<strong>en</strong>tat conegut amb el nom de semicohabitació o de living apart together<br />
(LAT), que es podria traduir per «vida <strong>en</strong> parella s<strong>en</strong>se conviure» (Bertram,<br />
1994).<br />
Com diu<strong>en</strong> Beck i Beck-Gernsheim (1998), la família unitària per a tota<br />
la vida ja no és la norma, sinó que esdevé un cas límit dins del v<strong>en</strong>tall de<br />
possibilitats. En el fons, el procés d’individualització és<br />
el rerefons de la diversificació de models familiars, com<br />
ho és també la democratització de les societats occid<strong>en</strong>tals<br />
i de les relacions <strong>en</strong>tre els individus.<br />
Les parelles de fet es don<strong>en</strong> <strong>en</strong> dos cicles de vida difer<strong>en</strong>ts.<br />
D’una banda, <strong>en</strong> parelles joves i, de l’altra, <strong>en</strong> parelles<br />
on algun dels membres (si són heterosexuals, normalm<strong>en</strong>t<br />
la dona) està separat. En el cas de les parelles<br />
joves, algunes es fan parelles de fet per convicció, i hi roman<strong>en</strong><br />
m<strong>en</strong>tre dura la relació. D’altres mant<strong>en</strong><strong>en</strong> aquest estatus de forma<br />
transitòria i acab<strong>en</strong> per casar-se normalm<strong>en</strong>t quan arrib<strong>en</strong> els fills, per tal<br />
d’obt<strong>en</strong>ir els avantatges de caire econòmic que els atorga el fet de disposar<br />
d’un contracte matrimonial. En el cas de les parelles <strong>en</strong> què un dels<br />
membres o tots dos prov<strong>en</strong><strong>en</strong> d’una ruptura d’un vincle anterior, les dones<br />
separades t<strong>en</strong>deix<strong>en</strong> més a no reincidir <strong>en</strong> un nou contracte matrimonial,<br />
m<strong>en</strong>tre que els homes són més proclius a demanar el divorci i, després,<br />
casar-se novam<strong>en</strong>t.<br />
Quan és una qüestió de convicció, s’al . lega que no han de ser els docum<strong>en</strong>ts<br />
els que mantinguin la parella, sinó la presència continuada del<br />
s<strong>en</strong>tim<strong>en</strong>t que l’ha originada. D’alguna manera, la parella s’instal . Com diu<strong>en</strong> Beck i<br />
Beck-Gernsheim (1998),<br />
la família unitària per a<br />
tota la vida ja no és la<br />
norma, sinó que esdevé<br />
un cas límit dins del<br />
v<strong>en</strong>tall de possibilitats.<br />
la <strong>en</strong><br />
una provisionalitat perman<strong>en</strong>t, que també es pot llegir com una prev<strong>en</strong>ció<br />
davant l’acomodam<strong>en</strong>t <strong>en</strong> l’estatus de parella, ja que ni que sigui de<br />
forma subliminal hom sobre<strong>en</strong>tén que caldrà sempre r<strong>en</strong>ovar l’interès<br />
dels dos membres per continuar com a parella. En aquest s<strong>en</strong>tit, es pot in-<br />
123
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 124<br />
L’emergència de nous models familiars<br />
terpretar com una estratègia afavoridora d’actituds <strong>en</strong> pro de la perdurabilitat<br />
del vincle, precisam<strong>en</strong>t perquè aquest vincle no descansa <strong>en</strong> cap<br />
docum<strong>en</strong>t formal que el garanteixi.<br />
No sembla que hi hagi gaire raons clares per <strong>en</strong>t<strong>en</strong>dre com a substancialm<strong>en</strong>t<br />
difer<strong>en</strong>t una unió de fet d’una de dret si <strong>en</strong> ambdós casos hi ha<br />
dues persones que estableix<strong>en</strong> una relació afectiva i consolid<strong>en</strong> un <strong>format</strong><br />
de convivència (del tipus que sigui). De la mateixa manera, tampoc no és<br />
substancialm<strong>en</strong>t difer<strong>en</strong>t, quant al seu significat i les seves funcions inher<strong>en</strong>ts,<br />
una unió de fet o matrimoni <strong>format</strong> per un home i una dona de la<br />
formada per dos homes o dues dones. Alguns fins i tot s’av<strong>en</strong>tur<strong>en</strong> a dir<br />
que, si <strong>en</strong> la relació afectiva interv<strong>en</strong><strong>en</strong> més de dues persones de forma<br />
cons<strong>en</strong>tida i constitueix<strong>en</strong> un nucli de convivència, tampoc no canviaria<br />
res substancialm<strong>en</strong>t <strong>en</strong> el significat i les funcions, tot i que el <strong>format</strong><br />
–això és obvi– esdevé més complex, i amb ell l’<strong>en</strong>tramat de relacions que<br />
s’hi don<strong>en</strong>. I, si la relació afectiva s’estableix <strong>en</strong>tre un pare o una mare i<br />
els seus fills i filles per falta de parella, aleshores la dinàmica canvia, però<br />
<strong>en</strong> essència continua tractant-se d’una família. En tot<br />
Molta g<strong>en</strong>t considera cas, voler instituir i sancionar per llei una discriminació<br />
que ha de ser tractat de facto <strong>en</strong>tre qualsevol d’aquestes modalitats, tot privile-<br />
legalm<strong>en</strong>t com a família giant-ne (i, per tant, oficialitzant-ne) una d’elles, és avui<br />
tot allò que hom <strong>en</strong>tén motiu de polèmica. Molta g<strong>en</strong>t considera que ha de ser<br />
subjectivam<strong>en</strong>t com tractat legalm<strong>en</strong>t com a família tot allò que hom <strong>en</strong>tén<br />
a família i funciona subjectivam<strong>en</strong>t com a família i funciona com a tal. D’a-<br />
com a tal. quí l’augm<strong>en</strong>t de les demandes ciutadanes per equiparar<br />
<strong>en</strong> drets i deures cadascun dels difer<strong>en</strong>ts models que<br />
es vagin pres<strong>en</strong>tant, <strong>en</strong> la mesura que siguin models familiars (és a dir, associacions<br />
de convivència consolidades, ja sigui mitjançant una aliança,<br />
ja sigui per afinitat o filiació).<br />
Alguns propos<strong>en</strong> que el que seria desitjable fóra que, per damunt del<br />
suport a les formes familiars, hi hagués un ampli suport als individus, de<br />
manera que aquests mateixos individus no haguessin de recórrer a les<br />
unions formals per tal de poder accedir a determinats drets. Des d’aquesta<br />
perspectiva, la protecció a les famílies s’hauria de vehicular fonam<strong>en</strong>talm<strong>en</strong>t<br />
a través de la protecció als individus, i <strong>en</strong> tot cas es justificari<strong>en</strong><br />
actuacions específiques per esguard dels m<strong>en</strong>ors o de les persones dep<strong>en</strong>-<br />
124
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 125<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
d<strong>en</strong>ts. En cas contrari, si es continués t<strong>en</strong>dint a dotar de suport a les famílies<br />
més que als individus, s’hauria de com<strong>en</strong>çar a considerar la possibilitat<br />
d’afavorir les llars més que no els matrimonis o les famílies. Semblaria,<br />
si més no, que aquesta concepció seria m<strong>en</strong>ys equívoca i donaria lloc<br />
a esc<strong>en</strong>aris legals de major igualtat i equitat que els que t<strong>en</strong>im ara.<br />
Al capdavall, però, la família no deixa de ser un f<strong>en</strong>om<strong>en</strong> social que els<br />
membres que hi pertany<strong>en</strong> id<strong>en</strong>tifiqu<strong>en</strong> força fàcilm<strong>en</strong>t. Semblaria,<br />
doncs, irracional que des del punt de vista jurídic es procedís a crear un<br />
buit legal sobre una realitat com la d’una parella de dones amb un fill, on<br />
tots ells es reconeix<strong>en</strong> com a família. Per tant, si al final hi ha una composició<br />
de grup domèstic que tots els seus membres id<strong>en</strong>tifiqu<strong>en</strong> com a família,<br />
i on s’atribueix<strong>en</strong> rols i s’execut<strong>en</strong> funcions propis de la resta dels<br />
models familiars, quin s<strong>en</strong>tit tindria negar-li l’etiqueta de família? Així<br />
com de vegades el nom no fa la cosa, aquí la cosa sí que fa el nom. I, com<br />
<strong>en</strong>s diu el teorema de W. I. Thomas a The Child in America: Behavior Problems<br />
and Programs (1928): allò que és definit com a real esdevé real <strong>en</strong> les seves<br />
conseqüències. Parafrasejant-lo, allò que tots els implicats considerin una<br />
família actuarà, s<strong>en</strong>s dubte, com a família i tindrà el mateix<br />
efecte que l’exercici dels altres models familiars té La Carta de Drets<br />
<strong>en</strong> els seus integrants.<br />
Humans de l’ONU<br />
I, de fet, la Carta de Drets Humans de l’ONU permet advoca per considerar<br />
anar <strong>en</strong> aquesta direcció quan diu que «l’infant, per al que els elem<strong>en</strong>ts<br />
ple i harmoniós des<strong>en</strong>volupam<strong>en</strong>t de la seva personali- ess<strong>en</strong>cials d’una família<br />
tat, ha de créixer <strong>en</strong> el si de la família, <strong>en</strong> un ambi<strong>en</strong>t de són els afectes, la<br />
felicitat, amor i compr<strong>en</strong>sió». Així doncs, sembla que la comunicació i la<br />
Carta de l’ONU advoqui per considerar que els elem<strong>en</strong>ts solidaritat <strong>en</strong>tre els seus<br />
ess<strong>en</strong>cials d’una família són els afectes, la comunicació i membres, i <strong>en</strong> especial<br />
la solidaritat <strong>en</strong>tre els seus membres, i <strong>en</strong> especial vers vers els infants.<br />
els infants. I ni els afectes, ni la comunicació, ni la solidaritat<br />
no dep<strong>en</strong><strong>en</strong> de la major o m<strong>en</strong>or «juridicització» dels vincles, ni<br />
del sexe de la parella fundadora de la llar, ni de l’estructura d’aquesta llar<br />
<strong>en</strong> g<strong>en</strong>eral. Per tant, cal t<strong>en</strong>ir clar que l’infant pot trobar (o no trobar...) un<br />
ambi<strong>en</strong>t propici per créixer <strong>en</strong> tota m<strong>en</strong>a de famílies.<br />
Aristòtil ja atribuïa a la institució familiar un caràcter de philia, terme<br />
que d<strong>en</strong>ota llaços d’amistat i solidaritat, i que deixa <strong>en</strong> susp<strong>en</strong>s l’interès<br />
125
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 126<br />
L’emergència de nous models familiars<br />
econòmic (Bourdieu, 1997), a diferència del que passa <strong>en</strong> les relacions de<br />
mercat. Com diu Bourdieu, la família com a categoria social objectiva fonam<strong>en</strong>ta<br />
la família com a categoria social subjectiva, i així aquesta darrera<br />
contribueix a la reproducció de la primera. Per crear <strong>en</strong> els membres de<br />
la família l’actitud adequada <strong>en</strong> termes de solidaritat es pos<strong>en</strong> <strong>en</strong> marxa<br />
tota una sèrie d’accions i rituals d’intercanvi (serveis, regals, celebracions,<br />
etc.) que li don<strong>en</strong> la cohesió necessària. Val a dir que la creació contínua<br />
d’aquest s<strong>en</strong>tim<strong>en</strong>t familiar i la cohesió afectiva que comporta són imprescindibles<br />
per al mant<strong>en</strong>im<strong>en</strong>t de la realitat familiar, de la mateixa<br />
manera que ho és la interv<strong>en</strong>ció estatal oficialitzadora. Perquè, com diu<br />
l’autor, <strong>en</strong>cara que la família sigui una «il . lusió», <strong>en</strong> veure’s produïda i reproduïda<br />
per l’estat, aquest mateix estat li confereix una solidesa i una<br />
oficialitat determinant, alhora que afavoreix una forma determinada (o<br />
formes determinades) d’organització familiar.<br />
Es pot adduir, això no obstant, que formar part d’una família que no<br />
segueix la norma habitual d’un lloc concret comportarà <strong>en</strong> l’infant una<br />
s<strong>en</strong>sació d’estigma, que li pot crear una certa desestabilització. Com a possibilitat,<br />
no hi ha dubte que és b<strong>en</strong> certa, i hi ha estudis que demostr<strong>en</strong><br />
que, per exemple, ser fill o filla d’una parella homopar<strong>en</strong>tal <strong>en</strong> un <strong>en</strong>torn<br />
hostil a aquest fet es fa difícil (Troid<strong>en</strong>, 1988). Però no es tracta d’un f<strong>en</strong>om<strong>en</strong><br />
inher<strong>en</strong>t a l’estructura familiar, sinó que té més a veure amb l’estructura<br />
m<strong>en</strong>tal i cultural de l’<strong>en</strong>torn <strong>en</strong> què l’infant s’ha de des<strong>en</strong>volupar. Si<br />
la societat de referència <strong>en</strong>t<strong>en</strong>gués el fet familiar com un fet plural i no<br />
llastat per judicis de valors basats <strong>en</strong> la seva estructura formal, no hi hauria<br />
cap perill. Alm<strong>en</strong>ys, hi ha una profusió d’estudis que demostr<strong>en</strong> que el<br />
des<strong>en</strong>volupam<strong>en</strong>t personal, social i sexual de l’infant <strong>en</strong> el si d’una família<br />
homopar<strong>en</strong>tal és similar al dels infants que es trob<strong>en</strong> <strong>en</strong> el si d’una parella<br />
bipar<strong>en</strong>tal (Patterson, 1992; Kurdek, 1994). De la mateixa manera, les<br />
recerques sobre relacions <strong>en</strong>tre pares i fills, quan aquests fills han estat<br />
concebuts mitjançant tècniques de reproducció assistida, tampoc no observ<strong>en</strong><br />
cap variació significativa <strong>en</strong> comparació dels altres infants (Golombok<br />
1999, citat a Ubieto, 2001).<br />
Aleshores, <strong>en</strong> una societat tolerant i oberta, cal p<strong>en</strong>sar que, malgrat<br />
que predominin determinats models familiars, formar part d’una estructura<br />
familiar o d’una altra seria una cosa tan normalitzada com el fet que<br />
126
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 127<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
els pares o les mares de cadascú tinguin professions difer<strong>en</strong>ts. Si no hi ha<br />
cap valoració jeràrquica de les professions, no hi fa res que el pare o la<br />
mare d’un infant tingui una professió que no té cap altre dels pares o les<br />
mares de la seva classe, és a dir, no és res que comporti cap estigma, perquè<br />
ningú no ho llegeix <strong>en</strong> clau pejorativa. Si apostem per una societat<br />
oberta i plural, i volem transmetre valors com el respecte a la diversitat i<br />
al pluralisme, el repte consistiria a assolir una estructura m<strong>en</strong>tal tan tolerant<br />
i respectuosa <strong>en</strong>vers aquesta qüestió com sigui possible.<br />
Com diu Cadoret (2003), el fet físic de la concepció i el part no són sufici<strong>en</strong>ts<br />
per instituir la figura del pare o de la mare, més <strong>en</strong>llà del seu reconeixem<strong>en</strong>t<br />
com a prog<strong>en</strong>itors biològics. Cal la institució d’un fet que és<br />
de caràcter social, la filiació. Perquè el fet de ser pare o mare implica funcions<br />
que van molt més <strong>en</strong>llà d’aquest fet puntual i que inclou<strong>en</strong> la transformació<br />
de l’ésser naix<strong>en</strong>t <strong>en</strong> un adult mitjançant la<br />
criança, la socialització i l’apr<strong>en</strong><strong>en</strong>tatge d’una id<strong>en</strong>titat.<br />
En el cas de les societats occid<strong>en</strong>tals, la filiació s’ha basat<br />
històricam<strong>en</strong>t <strong>en</strong> l’assignació d’un fill o una filla a<br />
un pare, a una mare o a una parella formada per un<br />
home i una dona. Però això no és més que una de les possibles<br />
regles de filiació. En altres cultures, hi ha sistemes<br />
de filiació que no segueix<strong>en</strong> aquests patrons, i tot i amb<br />
això, des d’un punt de vista social, funcion<strong>en</strong> amb total<br />
normalitat. 1 En el cas de les<br />
societats occid<strong>en</strong>tals,<br />
la filiació s’ha basat<br />
històricam<strong>en</strong>t <strong>en</strong><br />
l’assignació d’un fill<br />
o una filla a un pare,<br />
a una mare o a una<br />
parella formada per un<br />
I, de fet, a la Roma clàssica es feia una clara home i una dona.<br />
distinció <strong>en</strong>tre el g<strong>en</strong>itor (pare biològic) i el pater (que seria,<br />
si fa no fa, el pare social), i era a aquest darrer a qui es reconeixia la<br />
filiació, atès que es feia càrrec del fill o la filla i l’inseria a la seva saga familiar.<br />
Encara més, el mateix procés d’adopció de fills i filles se c<strong>en</strong>tra <strong>en</strong> l’anàlisi<br />
de la idoneïtat dels que han de ser pares i/o mares adoptius per respondre<br />
a les necessitats de cura, afecte i socialització de l’infant, és a dir,<br />
a les funcions primordials de la família. I òbviam<strong>en</strong>t, <strong>en</strong> aquests casos, es<br />
bandeja el fet que <strong>en</strong>tre el fill o la filla i els pares adoptius no hi hagi cap<br />
relació de filiació biològica. Un altre cas similar el trobem amb les famílies<br />
d’acollida, on la realitat dels fills i les filles –que sab<strong>en</strong> que t<strong>en</strong><strong>en</strong> uns<br />
pares d’orig<strong>en</strong> i uns pares d’acollida, i discerneix<strong>en</strong> la família d’orig<strong>en</strong> de<br />
127
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 128<br />
L’emergència de nous models familiars<br />
la família d’acollida– no té cap m<strong>en</strong>a de reconeixem<strong>en</strong>t legal, ja que les<br />
nostres societats no admet<strong>en</strong> el multipar<strong>en</strong>tesc (Cadoret, 2003).<br />
La plasticitat de les relacions socials comporta una dinàmica de transformació<br />
incessant. Per tant, <strong>en</strong>s esper<strong>en</strong> f<strong>en</strong>òm<strong>en</strong>s inèdits per als quals<br />
no t<strong>en</strong>im <strong>en</strong>cara resposta, com les paternitats i les ma-<br />
La plasticitat de les ternitats dobles i altres exemples. A més, les noves tecno-<br />
relacions socials logies d’inseminació artificial han fet que la figura del<br />
comporta una dinàmica pare biològic, i àdhuc la de la mare biològica, es difumi-<br />
de transformació nin i canviïn <strong>en</strong>tre mares de lloguer, pares anònims in-<br />
incessant. seminadors, implants d’òvuls i similars. Les noves tècniques<br />
permet<strong>en</strong> combinacions diverses i noves formes de<br />
paternitat i maternitat, tant biològica com social, i a la pràctica port<strong>en</strong> a<br />
una redefinició tàcita dels termes (Beck & Beck-Gernsheim, 2003). Valgui,<br />
com a exemple, el de l’Elisabetta, una n<strong>en</strong>a italiana que, dos anys després<br />
de la mort de la seva mare, va néixer d’una germana del seu pare a la qual<br />
es van aplicar tècniques de reproducció assistida. O també el de la mare<br />
que es va oferir per ser fecundada amb el sem<strong>en</strong> del marit de la filla, la<br />
qual era estèril.<br />
El cert és que les bases conceptuals de la família, que incloï<strong>en</strong> l’heterosexualitat<br />
i la reproducció, estan canviant. Ara bé, dels estudis antropològics<br />
podem treure la conclusió que conceptes com llar, família, reproducció,<br />
pare, mare, etc., són força relatius <strong>en</strong> la història i no sempre són<br />
concomitants. De la mateixa manera, Elzo parla d’una dissociació <strong>en</strong>tre la<br />
sexualitat i la reproducció (la qual Gidd<strong>en</strong>s [1992] veu com l’orig<strong>en</strong> d’una<br />
nova sexualitat, que anom<strong>en</strong>a la «sexualitat plàstica»), dissociació sobre la<br />
qual, segons la seva opinió, <strong>en</strong>cara no s’ha reflexionat prou.<br />
Cap a la família plàstica<br />
Alberdi (1999) p<strong>en</strong>sa que assistim a la fase inicial d’un procés, <strong>en</strong>cara incipi<strong>en</strong>t,<br />
de desinstitucionalització de la família, que es consolidarà <strong>en</strong> el<br />
futur donant lloc a canvis de legislació, com a resposta als canvis de conductes<br />
de les persones. De fet, s’associ<strong>en</strong> a les noves pràctiques les reivindicacions<br />
dels col . lectius implicats amb vista a gaudir dels mateixos drets<br />
que les famílies tradicionals, i les legislacions progressivam<strong>en</strong>t es fan ressò<br />
d’aquestes reclamacions i hi van donant resposta.<br />
128
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 129<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
Que la institució familiar <strong>en</strong> la societat occid<strong>en</strong>tal postmoderna sigui<br />
un fet divers i plural no és més, doncs, que una conseqüència de l’evolució<br />
de la institució. Geogràficam<strong>en</strong>t, la coexistència de difer<strong>en</strong>ts tipus de<br />
família ja s’ha donat <strong>en</strong> altres indrets del món (Zonab<strong>en</strong>d, 1986), i no sembla<br />
que hagi estat cap experiència conflictiva. Ans al contrari, repres<strong>en</strong>tava<br />
un elem<strong>en</strong>t funcional a les difer<strong>en</strong>ts societats que els implem<strong>en</strong>tav<strong>en</strong>.<br />
En els nostres dies, quan coincideix l’eclosió de les<br />
formes familiars amb la seva progressiva desinstitucionalització<br />
(i <strong>en</strong> aquest tret sí que podem veure una singularitat<br />
dels nostres temps <strong>en</strong> les societats occid<strong>en</strong>tals),<br />
assistim al naixem<strong>en</strong>t d’una nova concepció del que ha<br />
de ser la família. Es tracta d’una família plàstica, que coneix<br />
diverses formulacions i que s’estructura instrum<strong>en</strong>talm<strong>en</strong>t<br />
al servei dels individus que la form<strong>en</strong>.<br />
La família plàstica repres<strong>en</strong>ta una expressió i, per a<br />
alguns, un triomf més de la llibertat individual, i per<br />
aquesta raó s’<strong>en</strong>tén com a ess<strong>en</strong>cialm<strong>en</strong>t positiva. Això<br />
no vol dir que no comporti una certa problemàtica, com veurem més <strong>en</strong>davant,<br />
però no és una problemàtica associada a la seva diversitat. La institució<br />
familiar tal com la veiem ara és concebuda com un instrum<strong>en</strong>t<br />
configurat al servei dels individus per a la seva projecció personal. Per<br />
contra, el model clàssic de família és vist avui com un instrum<strong>en</strong>t demogràfic<br />
de les societats, però també com una forma de dominació de les<br />
persones. Com sabem per molts autors, la idíl . Dels estudis<br />
antropològics podem<br />
treure la conclusió que<br />
conceptes com llar,<br />
família, reproducció,<br />
pare, mare, etc. són<br />
força relatius <strong>en</strong> la<br />
història i no sempre són<br />
concomitants.<br />
lica família tradicional no<br />
era tan perfecta, i els ambi<strong>en</strong>ts harmònics <strong>en</strong> els quals suposadam<strong>en</strong>t va<br />
transcórrer no er<strong>en</strong> tan freqü<strong>en</strong>ts com segons qui dóna a <strong>en</strong>t<strong>en</strong>dre i respon<strong>en</strong><br />
més a la mitificació de la institució que no pas a la seva existència<br />
real.<br />
La plasticitat de la família actual comporta, doncs, una diversitat formal<br />
i relacional, així com la possibilitat de t<strong>en</strong>ir difer<strong>en</strong>ts famílies al llarg<br />
de la vida de cadascú. És el que es coneix com a monogàmia successiva,<br />
però <strong>en</strong> alguns casos fins i tot pot anar més <strong>en</strong>llà. La plasticitat dels vincles<br />
<strong>en</strong> permet, consegü<strong>en</strong>tm<strong>en</strong>t, la modelació segons les necessitats de<br />
cadascú, i també de vegades la substitució. Vivim <strong>en</strong> una societat on tot<br />
canvia ràpidam<strong>en</strong>t. Les persones també canvi<strong>en</strong>, i canvi<strong>en</strong> les seves neces-<br />
129
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 130<br />
L’emergència de nous models familiars<br />
sitats. En un context així, poques coses són per a tota la vida, i el subjecte<br />
cerca una acomodació successiva a la seva circumstància.<br />
Avui es considera normal que una parella decideixi deixar de conviure<br />
si l’estima <strong>en</strong>tre ambdós membres ha desaparegut, o si<br />
La plasticitat dels el projecte de vida compartit <strong>en</strong>tra <strong>en</strong> crisi per les trans-<br />
vincles <strong>en</strong> permet, formacions operades <strong>en</strong> algun dels membres o <strong>en</strong> tots<br />
consegü<strong>en</strong>tm<strong>en</strong>t, la dos. En aquests casos, ja són molt poques les persones<br />
modelació segons les que no <strong>en</strong>t<strong>en</strong><strong>en</strong> que un vincle així ja no és viable. De fet,<br />
necessitats de cadascú, cap vincle basat <strong>en</strong> una imposició externa no és viable.<br />
i també de vegades la En la postmodernitat, els individus s’alliber<strong>en</strong> de les im-<br />
substitució. posicions a què els sotmeti<strong>en</strong> les institucions tradicionals,<br />
molt invasives de la llibertat individual.<br />
Les relacions i els vincles, <strong>en</strong> aquest context, guany<strong>en</strong> <strong>en</strong> sinceritat,<br />
però també <strong>en</strong> fragilitat. És cert que les ruptures familiars avui dia són<br />
més freqü<strong>en</strong>ts, però el que no sabem és quantes ruptures van inhibir els<br />
règims d’opressió institucional del passat, i quantes persones van portar<br />
existències desgraciades tota la vida a causa d’aquesta inflexibilitat dels<br />
vincles. Podem sospitar que van ser moltes i que la seva distribució no va<br />
ser equitativa <strong>en</strong>tre els difer<strong>en</strong>ts segm<strong>en</strong>ts de la població. La subjugació a<br />
vincles i estructures familiars rígids va fer s<strong>en</strong>s dubte desgraciades a moltes<br />
més dones que no pas homes; a moltes més filles que no pas fills; molt<br />
més a pobres que no a rics; etc.<br />
La família, com d’altres institucions de la vida quotidiana, esdevé una<br />
eina de realització personal dels individus, un suport <strong>en</strong> la seva cerca de<br />
la felicitat. Com veurem més <strong>en</strong>davant, <strong>en</strong> determinades circumstàncies<br />
no està exempta de compromisos, però fins i tot aquests compromisos han<br />
de poder ser triats pels mateixos individus, tot i que la tria també comporti<br />
apr<strong>en</strong><strong>en</strong>tatge i negociació. Com hem vist <strong>en</strong> el seu procés històric, la família<br />
ha deixat de ser una unitat productiva, i el vincle de la parella s’ha<br />
conc<strong>en</strong>trat més i més <strong>en</strong> un projecte de vida compartit basat <strong>en</strong> els s<strong>en</strong>tim<strong>en</strong>ts<br />
(<strong>en</strong> l’amor, sobretot) i <strong>en</strong> la capacitat de convivència. Doncs bé, <strong>en</strong><br />
una societat com l’actual, tant la construcció social de l’amor com la convivència<br />
són elem<strong>en</strong>ts molt més plàstics que no ho er<strong>en</strong> pas abans. En<br />
aquest punt, cal destacar que la percepció social d’allò que hom anom<strong>en</strong>a<br />
amor s’ha diversificat, i s’allunya, per tant, de la concepció ess<strong>en</strong>cial de<br />
130
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 131<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
l’amor. Avui dia, hom designa amb el nom d’amor coses molt difer<strong>en</strong>ts,<br />
fruit també de la individualització i de la t<strong>en</strong>dència a redefinir els f<strong>en</strong>òm<strong>en</strong>s<br />
d’acord amb l’escala individual de cadascú. L’estima, per tant, és diversa,<br />
i dóna lloc a formes de convivència també diverses.<br />
Aquesta és una realitat prèvia a la formació de cap<br />
vincle familiar. Per què, aleshores, la seva plasticitat no<br />
hauria de quedar reflectida quan la seva lògica evoluciona<br />
cap al vincle?, sobretot quan la tolerància social <strong>en</strong>vers<br />
la diversitat de projectes de vida, i <strong>en</strong>vers la seva variabilitat<br />
morfològica, es troba <strong>en</strong> màxims històrics i<br />
afavoreix com mai fins ara el respecte o l’acceptació per<br />
les modalitats que cadascú tria f<strong>en</strong>t ús de la seva autonomia<br />
individual.<br />
L’aposta, doncs, pel respecte de l’autonomia individual,<br />
per la llibertat de les persones i, per tant, també per la família plàstica,<br />
dúctil, fins i tot creativa, guanya simpatitzants. No és, com veurem<br />
més <strong>en</strong>davant, cap radicalisme postmodern ing<strong>en</strong>u, perquè a partir d’ara<br />
com<strong>en</strong>c<strong>en</strong> els matisos. Però tampoc no sembla que hi hagi cap m<strong>en</strong>a de<br />
nostàlgia per uns models anteriors que sovint er<strong>en</strong> opressius, asimètrics i<br />
profundam<strong>en</strong>t injustos, tant <strong>en</strong> el seu vessant patriarcal com <strong>en</strong> el seu<br />
vessant uniformista i exageradam<strong>en</strong>t col . lectivista. En tot cas, la família<br />
(tal com l’hem definida <strong>en</strong> el seu mom<strong>en</strong>t –vegeu més amunt–) és avui<br />
percebuda per damunt de tot com un dret individual que cal respectar.<br />
Com tot dret, <strong>en</strong> certs supòsits també implica deures, però aquests deures<br />
han de conciliar-se amb els primers. És a dir, la família no pot esdev<strong>en</strong>ir<br />
un conjunt ing<strong>en</strong>t de deures s<strong>en</strong>se quasi cap dret (com <strong>en</strong> el passat), com<br />
tampoc no ha de ser un conjunt de drets s<strong>en</strong>se cap deure. Però cap dels<br />
deures que comporta el fet familiar no depèn, al nostre <strong>en</strong>t<strong>en</strong>dre, de les<br />
formes que aquest fet adopta, i és per això que augm<strong>en</strong>ta el reconeixem<strong>en</strong>t<br />
de la família plàstica com a paradigma actual de la institució, que<br />
aplega tots els nous models emerg<strong>en</strong>ts que la form<strong>en</strong> actualm<strong>en</strong>t i potser<br />
d’altres que <strong>en</strong>cara han de v<strong>en</strong>ir.<br />
Ara bé, tot i que la família plàstica permet majors graus de llibertat i<br />
dóna una millor resposta a les t<strong>en</strong>dències individualistes de la societat actual,<br />
no s’ha de caure <strong>en</strong> la ing<strong>en</strong>uïtat de veure-la com un <strong>format</strong> idíl . Avui dia, hom designa<br />
amb el nom d’amor<br />
coses molt difer<strong>en</strong>ts,<br />
fruit també de la<br />
individualització i de la<br />
t<strong>en</strong>dència a redefinir els<br />
f<strong>en</strong>òm<strong>en</strong>s d’acord amb<br />
l’escala individual de<br />
cadascú.<br />
lic<br />
131
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 132<br />
L’emergència de nous models familiars<br />
de convivència familiar. S<strong>en</strong>s dubte, conté un pot<strong>en</strong>cial alliberador d’antigues<br />
formes opressives, però no és un model perfecte. Entre d’altres coses,<br />
perquè per definició tot model de convivència <strong>en</strong>tre grups humans<br />
està exposat als conflictes que sorgeix<strong>en</strong> habitualm<strong>en</strong>t <strong>en</strong> tota relació humana<br />
portada a un cert grau d’int<strong>en</strong>sitat. Lleialtats i deslleialtats, simetries<br />
i asimetries, s<strong>en</strong>tim<strong>en</strong>ts confrontats i no sempre harmònics, acords i<br />
desacords, rivalitats i gelosies, dominacions i submissions... Tant materialm<strong>en</strong>t<br />
com simbòlica, la família com a grup humà es veu travessat per<br />
tots els f<strong>en</strong>òm<strong>en</strong>s esm<strong>en</strong>tats anteriorm<strong>en</strong>t i, per tant, és<br />
La família plàstica pot un microcosmos amb les seves pròpies t<strong>en</strong>sions i dist<strong>en</strong>-<br />
originar t<strong>en</strong>sions sions, moltes de les quals no desapareix<strong>en</strong> per la simple<br />
derivades de la mutació del model, i d’altres s’origin<strong>en</strong> <strong>en</strong> la mateixa es-<br />
incomunicació motivada tructura del model. En particular, la família plàstica pot<br />
per la individualització originar t<strong>en</strong>sions derivades de la incomunicació motiva-<br />
inher<strong>en</strong>t a les seves da per la individualització inher<strong>en</strong>t a les seves formes<br />
formes. (que requereix molt més diàleg <strong>en</strong>tre els membres per<br />
tal d’<strong>en</strong>t<strong>en</strong>dre’s l’un a l’altre, poder <strong>en</strong>trar <strong>en</strong> sintonia i<br />
evitar discrepàncies), i de la soledat típica de tot model fonam<strong>en</strong>tat <strong>en</strong> bases<br />
individualistes. De bell nou, i com sol passar <strong>en</strong> tots els processos socials,<br />
l’evolució de la família també és dialèctica, i les noves solucions als<br />
vells problemes acostum<strong>en</strong> a portar, al seu torn, a nous problemes.<br />
Individualització i nova família associativa<br />
La teoria social <strong>en</strong>s parla del procés d’invididualització com el f<strong>en</strong>om<strong>en</strong><br />
c<strong>en</strong>tral que caracteritza el trànsit de les societats modernes a les societats<br />
postmodernes (Beck & Beck-Gernsheim, 2003). L’individu es desincrusta<br />
de les institucions tradicionals i reforça la seva autonomia, de manera<br />
que ha de pr<strong>en</strong>dre més decisions sobre si mateix amb m<strong>en</strong>ys refer<strong>en</strong>ts<br />
que abans. Ha de construir-se una «biografia d’elecció» (o biografia reflexiva,<br />
<strong>en</strong> termes de Gidd<strong>en</strong>s, tot i que aquest és un concepte que ja va un<br />
pas més <strong>en</strong>davant). La societat postmoderna, a més, instal . lada <strong>en</strong> ple procés<br />
d’individualització, atorga més importància que mai als valors individuals,<br />
de llibertat i pl<strong>en</strong>a realització personal, m<strong>en</strong>tre que bandeja <strong>en</strong><br />
certa manera els valors socials i col . lectius que <strong>en</strong> altre temps l’havi<strong>en</strong><br />
guiada.<br />
132
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 133<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
L’individu, doncs, més autònom i autoreflexiu que mai, s’<strong>en</strong>camina a la<br />
cerca i la consecució d’un ideal de projecció de la seva vida. Idealm<strong>en</strong>t, institucions<br />
com la família, el treball i fins i tot el temps lliure form<strong>en</strong> part<br />
d’aquest projecte, però ara ja <strong>en</strong> la mesura que li siguin útils per assolir les<br />
seves fites. La relació és, per tant, instrum<strong>en</strong>tal, alm<strong>en</strong>ys <strong>en</strong> principi.<br />
La parella, primer, i la família, després, ja no són una obligació dels individus<br />
<strong>en</strong>vers la col . lectivitat o <strong>en</strong>vers l’ordre social. Ara respon<strong>en</strong> als<br />
seus impulsos, als seus desitjos i a actes pl<strong>en</strong>am<strong>en</strong>t lliures i particulars. La<br />
parella no ocasional, la parella que hom pot considerar «seriosa» (hi ha relacions<br />
de parella també instrum<strong>en</strong>tals, però <strong>en</strong> un altre<br />
s<strong>en</strong>tit més lúdic i m<strong>en</strong>ys afectiu), la que es pretén pot<strong>en</strong>- Decidir iniciar un<br />
cialm<strong>en</strong>t duradora –alm<strong>en</strong>ys al com<strong>en</strong>çam<strong>en</strong>t–, és tria- projecte de vida<br />
da d’acord amb els s<strong>en</strong>tim<strong>en</strong>ts individuals. Decidir ini- compartit –<strong>en</strong> major o<br />
ciar un projecte de vida compartit –<strong>en</strong> major o m<strong>en</strong>or m<strong>en</strong>or grau– <strong>en</strong>tre dues<br />
grau– <strong>en</strong>tre dues persones ara ja només depèn dels s<strong>en</strong>- persones, ara ja només<br />
tim<strong>en</strong>ts i els desitjos d’aquestes dues persones. L’afectivi- depèn dels s<strong>en</strong>tim<strong>en</strong>ts i<br />
tat i l’afinitat personal seran, <strong>en</strong> conseqüència, els ele- els desitjos d’aquestes<br />
m<strong>en</strong>ts clau <strong>en</strong> aquesta m<strong>en</strong>a de relacions, si més no dues persones.<br />
quan aquestes relacions correspon<strong>en</strong> a persones que han L’afectivitat i l’afinitat<br />
madurat sufici<strong>en</strong>tm<strong>en</strong>t.<br />
personal seran,<br />
El vincle de parella es constitueix, doncs, mitjançant <strong>en</strong> conseqüència,<br />
una unió <strong>en</strong>tre dues persones que s<strong>en</strong>t<strong>en</strong> un afecte els elem<strong>en</strong>ts clau <strong>en</strong><br />
mutu, se s<strong>en</strong>t<strong>en</strong> atretes sexualm<strong>en</strong>t i decideix<strong>en</strong> cons- aquesta m<strong>en</strong>a de<br />
truir un projecte de vida compartit. A partir d’aquí, hau- relacions<br />
ran de gestionar un projecte de convivència, el qual s’<strong>en</strong>cara<br />
vers el futur i esdevé susceptible de complir altres funcions com, per<br />
exemple, la reproducció. Però inicialm<strong>en</strong>t és un projecte solidari de dues<br />
persones: suposa una relació afectivo-sexual, però, <strong>en</strong> la mesura que s’institueix<br />
i es consolida, també pressuposa una relació de reciprocitats i de<br />
solidaritats. Aquesta darrera és la part del compromís, que també forma<br />
part de la relació.<br />
En aquest compromís se sobre<strong>en</strong>tén que <strong>en</strong>tre els membres de la parella<br />
no hi ha només demostració d’afecte i pràctica del sexe, sinó també un<br />
acord d’ajuda i assistència mútua, de no fer-se mal, de lleialtat, normalm<strong>en</strong>t<br />
originat per l’afecte i incardinat <strong>en</strong> el marc del projecte de vida com-<br />
133
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 134<br />
L’emergència de nous models familiars<br />
partit. De fet, el compromís és la projecció de l’afecte. Si no hi fos, si només<br />
fos una relació sexual i relativam<strong>en</strong>t afectiva s<strong>en</strong>se anar més <strong>en</strong>llà,<br />
aleshores podríem parlar d’una relació esporàdica o ocasional, ori<strong>en</strong>tada<br />
a finalitats molt puntuals. No hi hauria projecte de vida<br />
El compromís és la compartit, sinó interaccions o interdep<strong>en</strong>dències seg-<br />
projecció de l’afecte. m<strong>en</strong>tàries, gairebé més semblants a relacions d’amistat<br />
o professionals que no a relacions familiars.<br />
Cal fer notar que la parella pot ser molt diversa: podria ser <strong>en</strong>tre dues<br />
persones de sexe difer<strong>en</strong>t o <strong>en</strong>tre dues persones del mateix sexe; podria<br />
ser <strong>en</strong>tre dues persones que decideix<strong>en</strong> viure sota el mateix sostre, o <strong>en</strong>tre<br />
dues persones que viu<strong>en</strong> <strong>en</strong> llars difer<strong>en</strong>ts; podria ser <strong>en</strong>tre dues persones<br />
que decideix<strong>en</strong> formalitzar la seva relació, o bé que la mant<strong>en</strong><strong>en</strong> <strong>en</strong> un estadi<br />
informal. Cap d’aquests elem<strong>en</strong>ts formals no desvirtua els compon<strong>en</strong>ts<br />
que hauri<strong>en</strong> de ser pres<strong>en</strong>ts <strong>en</strong> aquest vincle. En canvi, sí que podria<br />
passar a l’inrevés: que tot i haver instituït una família, per exemple casant-se,<br />
la parella <strong>en</strong>tri <strong>en</strong> un procés d’<strong>en</strong>tropia i acabi per no compartir<br />
cap dels s<strong>en</strong>tim<strong>en</strong>ts afectivo-sexuals que se li supos<strong>en</strong> ni cap dels compromisos,<br />
i que tot i habitar potser una mateixa llar, <strong>en</strong> el fons ja no hi hagi<br />
cap projecte de vida compartit. Estaríem, doncs, davant d’una espècie de<br />
família fantasma, oficialitzada als ulls públics, però inexist<strong>en</strong>t <strong>en</strong> la realitat.<br />
Per això creiem que el més important és c<strong>en</strong>trar-se <strong>en</strong> el fons del fet familiar<br />
i no <strong>en</strong> la forma.<br />
Per descomptat, si la parella es consolida i conviu<strong>en</strong> anys i anys, <strong>en</strong>cara<br />
que no tinguin fills ni n’adoptin, res no hauria de portar-nos a p<strong>en</strong>sar<br />
que no són família. És cert que hauran fundat una família curta, però al<br />
capdavall serà una família, tant família com les altres <strong>en</strong>cara que no incorpori<br />
el fet reproductiu i de criança dels fills i les filles.<br />
L’elem<strong>en</strong>t cohesionador de la parella és principalm<strong>en</strong>t la permanència<br />
dels s<strong>en</strong>tim<strong>en</strong>ts afectius i del projecte de vida compartit. Aleshores la continuïtat<br />
futura de la parella depèn exclusivam<strong>en</strong>t de la perdurabilitat d’allò<br />
que uneix els dos membres. En cas de deterioram<strong>en</strong>t dels s<strong>en</strong>tim<strong>en</strong>ts,<br />
o quan els projectes de vida com<strong>en</strong>c<strong>en</strong> a dissociar-se <strong>en</strong> un grau massa elevat<br />
per t<strong>en</strong>ir un projecte <strong>en</strong> comú, b<strong>en</strong> aviat el vincle deixarà de t<strong>en</strong>ir s<strong>en</strong>tit,<br />
i, amb ell, el compromís. En aquest cas, doncs, el compromís acaba<br />
quan acaba el projecte de vida compartit de la parella; la ruptura del vin-<br />
134
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 135<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
cle segella l’esvaïm<strong>en</strong>t del compromís. Els individus deix<strong>en</strong> de projectarse<br />
a si mateixos <strong>en</strong> la parella i continu<strong>en</strong> els seus itineraris vitals, cadascun<br />
pel seu cantó.<br />
L’esc<strong>en</strong>ari, però, canvia substancialm<strong>en</strong>t quan hi ha fills pel mig, <strong>en</strong> especial<br />
si aquests fills o filles són m<strong>en</strong>ors d’edat o d’alguna manera són <strong>en</strong>cara<br />
dep<strong>en</strong>d<strong>en</strong>ts dels pares. Quan la parella té fills (és a dir, els té biològicam<strong>en</strong>t,<br />
o bé els adopta), es redim<strong>en</strong>sion<strong>en</strong> tant els afectes com els<br />
compromisos, com el mateix projecte de vida compartit. El compromís de<br />
reciprocitat i solidaritat s’estén cap al fill o la filla, i, de fet, la reciprocitat<br />
incorpora nous elem<strong>en</strong>ts <strong>en</strong> el pare i la mare: caldrà socialitzar i educar<br />
els fills, a més de protegir-los i procurar-ne el sost<strong>en</strong>im<strong>en</strong>t <strong>en</strong> pl<strong>en</strong>es condicions<br />
físiques i psíquiques. En definitiva, la reciprocitat adquirida <strong>en</strong>vers<br />
el fill o la filla inclou tasques inher<strong>en</strong>ts a la seva criança efectiva.<br />
Si la parella es tr<strong>en</strong>ca, el compromís <strong>en</strong>vers els fills continua perllongant-se,<br />
com a mínim fins a una edat <strong>en</strong> què ja siguin indep<strong>en</strong>d<strong>en</strong>ts del<br />
pare i la mare. De fet, la ruptura amb la parella no té per què associar-se a<br />
cap deterioram<strong>en</strong>t de la relació afectiva <strong>en</strong>tre pare i fill o mare i fill. Ans<br />
al contrari, el més habitual és que aquesta relació continuï per a tota la<br />
vida, igual que el seu projecte de vida compartit (el de pares i fills), que<br />
quedarà, això sí, redim<strong>en</strong>sionat per la deslocalització d’algun dels membres<br />
de la parella. Potser la int<strong>en</strong>sitat de la presència d’un dels prog<strong>en</strong>itors<br />
es veurà reduïda, i, <strong>en</strong> tot cas, segur que desapareixeran els mom<strong>en</strong>ts<br />
de vida compartida <strong>en</strong>tre els pares i el fill o la filla. Tot i<br />
amb això, el projecte de vida compartit pot continuar Com diu S<strong>en</strong>nett (1998),<br />
d’una forma relativam<strong>en</strong>t normalitzada <strong>en</strong> el període evolucionem cap a una<br />
int<strong>en</strong>s que va des de la infància fins a l’emancipació del societat on les persones<br />
fill, per acabar de normalitzar-se definitivam<strong>en</strong>t quan el no t<strong>en</strong><strong>en</strong> –i no vol<strong>en</strong>–<br />
fill o la filla funda la seva pròpia llar.<br />
lligams, cosa que és<br />
Ara bé, on s’acc<strong>en</strong>tu<strong>en</strong> els símptomes d’una veritable tant com dir que els<br />
crisi és precisam<strong>en</strong>t <strong>en</strong> el compromís. Com diu S<strong>en</strong>nett compromisos són<br />
(1998), evolucionem cap a una societat on les persones <strong>en</strong> fals.<br />
no t<strong>en</strong><strong>en</strong> –i no vol<strong>en</strong>– lligams, cosa que és tant com dir<br />
que els compromisos són <strong>en</strong> fals, tot i que amb matisos. El compromís, per<br />
definició, sempre implica un lligam. Una altra cosa és que el lligam sigui<br />
indissoluble, però de vegades no es pot dissoldre s<strong>en</strong>se més ni més segons<br />
135
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 136<br />
L’emergència de nous models familiars<br />
l’autonomia d’una de les parts. El compromís que hom adquireix amb els<br />
fills, per exemple, perdura –es vulgui o no– m<strong>en</strong>tre aquests fills no tinguin<br />
des<strong>en</strong>volupades les capacitats per valer-se per si mateixos. És, per als<br />
pares i les mares, un deure moral, i ha de ser un deure legal, ja que és alhora<br />
un dret dels fills i les filles.<br />
Malauradam<strong>en</strong>t, però, és un dret poc definit, atès que sovint són els<br />
fills <strong>en</strong> edat infantil o adolesc<strong>en</strong>t els que pateix<strong>en</strong> de retruc la immaduresa<br />
dels pares i llur percepció del compromís. Sovint els fills es veu<strong>en</strong> immersos<br />
<strong>en</strong> una particular guerra oberta <strong>en</strong>tre els dos membres de la parella<br />
tr<strong>en</strong>cada, on se’ls fan explícites les desavin<strong>en</strong>ces <strong>en</strong>tre totes dues parts,<br />
i de vegades fins i tot són objecte de xantatge moral continuat perquè han<br />
de dir –explícitam<strong>en</strong>t o implícita– de part de qui estan. En altres casos,<br />
són objecte d’instrum<strong>en</strong>talització per part d’una de les parts (o d’ambdues)<br />
per tal que des<strong>en</strong>volupin aversió a l’altra part –ara ja es com<strong>en</strong>ça a<br />
parlar de la SAP (Síndrome d’Ali<strong>en</strong>ació Par<strong>en</strong>tal)–. Un tercer esc<strong>en</strong>ari es<br />
dóna quan un dels dos prog<strong>en</strong>itors (normalm<strong>en</strong>t el pare) es des<strong>en</strong>tén gairebé<br />
per complet de la criança del fill i es limita a ser-ne el sust<strong>en</strong>tador<br />
material, quan el que aquest fill necessita més no són tant els diners com<br />
l’afecte d’ambdós pares. Finalm<strong>en</strong>t, també es don<strong>en</strong> situacions on la ruptura<br />
de la parella comporta una competició lat<strong>en</strong>t per<br />
La principal víctima de atraure’s l’estima del fill, competició que, <strong>en</strong> ser perce-<br />
la ruptura de la parella buda pel fill, pot desembocar <strong>en</strong> una instrum<strong>en</strong>talitza-<br />
serà, precisam<strong>en</strong>t, ció dels pares per part d’ell, que els empra per subhastar<br />
l’infant, tant per tots els seus desitjos i capricis, i els fa xantatge moral <strong>en</strong><br />
la inseguretat i els el rol que té cadascun d’ells. Evid<strong>en</strong>tm<strong>en</strong>t, <strong>en</strong> qualsevol<br />
desequilibris emocionals dels supòsits aquí exposats, la principal víctima de la<br />
que aquestes situacions ruptura de la parella serà, precisam<strong>en</strong>t, l’infant, tant<br />
li g<strong>en</strong>eraran com pel per la inseguretat i els desequilibris emocionals que<br />
model de criança aquestes situacions li g<strong>en</strong>eraran com pel model de crian-<br />
inadequada <strong>en</strong> el qual ça inadequada <strong>en</strong> el qual creixerà. Cal, doncs, consci<strong>en</strong>-<br />
creixerà. ciar els pares i les mares que t<strong>en</strong>ir un fill comporta un<br />
compromís, però que no és un compromís que hom pugui<br />
adquirir a la lleugera, perquè reporta unes responsabilitats molt concretes.<br />
Malauradam<strong>en</strong>t, <strong>en</strong> massa ocasions la manera que t<strong>en</strong><strong>en</strong> alguns<br />
pares i mares de complir aquest compromís és a partir d’una actitud irres-<br />
136
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 137<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
ponsable <strong>en</strong>vers les necessitats del fill, irresponsabilitat que d’altra banda<br />
sol derivar sovint de la mateixa immaduresa i la mateixa irreflexió que algunes<br />
parelles ja havi<strong>en</strong> manifestat a l’hora de formar-se.<br />
En realitat, quan parlem de compromís, parlem d’assumpció de responsabilitats,<br />
i és això justam<strong>en</strong>t el que està <strong>en</strong>trant <strong>en</strong> crisi. Hi ha un<br />
creix<strong>en</strong>t individualisme irresponsable (<strong>en</strong> termes de Lipovetsky) <strong>en</strong> moltes<br />
persones, però no sols pel fet de defugir responsabilitats,<br />
sinó fins i tot perquè les accions que hom fa no Quan parlem de<br />
pressupos<strong>en</strong> aquestes responsabilitats. Se sol actuar per compromís, parlem<br />
impuls, emocionalm<strong>en</strong>t i irreflexivam<strong>en</strong>t, i <strong>en</strong> les con- d’assumpció de<br />
ductes se sol obviar la responsabilitat que es deriva d’a- responsabilitats, i és<br />
questes mateixes conductes. Així doncs, la presumpció això justam<strong>en</strong>t el que<br />
que hom pot fer i desfer al seu gust s<strong>en</strong>se comprometre’s, està <strong>en</strong>trant <strong>en</strong> crisi.<br />
i s<strong>en</strong>se responsabilitzar-se dels resultats de les seves accions,<br />
és la veritable crisi del compromís.<br />
Fragilitat de la parella associativa i suposada mort de la família<br />
En l’actualitat, <strong>en</strong> determinats sectors hi ha una crítica de fons a la fragilitat<br />
dels vincles de parella. Beck i Beck-Gernsheim (1998) subratll<strong>en</strong> que el fet<br />
que la parella actual se c<strong>en</strong>tri <strong>en</strong> l’amor mutu la fa especialm<strong>en</strong>t fràgil i poc<br />
duradora. I hi ha qui considera que aquesta fragilitat inher<strong>en</strong>t als vincles<br />
d’avui dia és l’avantsala de la mort de la família, i <strong>en</strong> tot cas, una pèrdua.<br />
D’altres autors pos<strong>en</strong> <strong>en</strong> relleu que avui la parella s’ha convertit sovint<br />
<strong>en</strong> una coincidència de dues persones que cerqu<strong>en</strong> el seu propi interès i la<br />
seva pròpia felicitat, i es mostr<strong>en</strong> bastant indifer<strong>en</strong>ts respecte de la felicitat<br />
de l’altre membre (Elzo, 2005). Lipovetsky (1994) considera, aleshores,<br />
que la família ha esdevingut una pròtesi individualista on els individus<br />
vehicul<strong>en</strong> drets i desitjos s<strong>en</strong>se voler assumir cap obligació.<br />
Altres veus apunt<strong>en</strong> a la societat de consum. Per a Bauman (2005), <strong>en</strong><br />
la societat líquida actual els individus t<strong>en</strong><strong>en</strong> por d’establir relacions perdurables<br />
com a conseqüència de la síndrome consumista, p<strong>en</strong>sada per<br />
anar satisf<strong>en</strong>t nous desitjos, l’un darrere l’altre, i substituint allò que és<br />
vell per allò que és nou. Canviem, doncs, qualitat per quantitat, però, <strong>en</strong><br />
la mesura que les relacions són relacions d’ús i rebuig, hi ha m<strong>en</strong>ys voluntat<br />
per lluitar pel mant<strong>en</strong>im<strong>en</strong>t de la parella.<br />
137
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 138<br />
L’emergència de nous models familiars<br />
Marina (2006) veu <strong>en</strong> la cerca de la felicitat a través de l’altre membre<br />
de la parella un perill pot<strong>en</strong>cial que porta fàcilm<strong>en</strong>t a la seva instrum<strong>en</strong>talització.<br />
I dipositar <strong>en</strong> l’essència de la parella la felicitat individual és<br />
quelcom que l’afebleix, perquè, quan aquesta s<strong>en</strong>sació desaparegui, costarà<br />
poc tr<strong>en</strong>car el vincle i cercar-ne un altre. Tot i que adverteix que això no<br />
és tan fàcil, ja que tota separació i tot divorci sol<strong>en</strong> ser<br />
La metàfora de la fusió fets traumàtics. D’altra banda, Marina diu que la taxa de<br />
de dos individus <strong>en</strong> una divorcis dels segons matrimonis als Estats Units és un<br />
parella pot ser 10% més elevada que la taxa de divorcis dels primers ma-<br />
interpretada –<strong>en</strong> el nou trimonis.<br />
context sociocultural– Algunes d’aquestes importants crítiques, però, po-<br />
com una captura de d<strong>en</strong> caure <strong>en</strong> el parany de la nostàlgia d’un model alter-<br />
l’individu o una natiu que va ser més l’excepció que no pas la regla. S’as-<br />
despersonalització pira a una parella que ha de ser una m<strong>en</strong>a de nou ésser<br />
d’aquest mateix conjunt, que va més <strong>en</strong>llà de la suma de dos individus.<br />
individu. Sembla una derivació de la metàfora fusional: es considera<br />
que l’aspecte distintiu de la parella és la fusió, el<br />
fet de ser dos <strong>en</strong> un, amb tota la càrrega de valors que això comporta, des<br />
del lliuram<strong>en</strong>t a l’altre fins a la fidelitat. En cas contrari, diu<strong>en</strong>, només hi<br />
ha una coexistència d’individus <strong>en</strong> un projecte de vida individual i instrum<strong>en</strong>tal,<br />
i aquesta m<strong>en</strong>a de parella està cridada a no perdurar. S’evoca<br />
l’ideal del sacrifici per l’altre, sacrifici que, a més, ha de ser realitzat amb<br />
joia. I es contraposa aquesta actitud d’abnegació i altruisme a una societat<br />
actual, líquida i egoista, que té por del compromís que duri i que<br />
lligui.<br />
El compromís<br />
És molt possible que existeixi aquesta por al compromís que ass<strong>en</strong>yal<strong>en</strong><br />
Bauman i altres autors. Però, <strong>en</strong> una societat paradoxalm<strong>en</strong>t força incomunicada<br />
com la nostra, hi ha també qui té por a la soledat i, per tant, s’aferra<br />
a les relacions pretesam<strong>en</strong>t per<strong>en</strong>nes. No sabríem dir quin dels dos<br />
casos és mes freqü<strong>en</strong>t a la societat actual (estaria bé fer una recerca sobre<br />
aquesta qüestió), però és probable que <strong>en</strong>cara hi hagi més casos <strong>en</strong> què es<br />
prefereixi la seguretat que dóna l’estabilitat d’un lligam fort. Una altra<br />
cosa, però, és que aquesta sigui una posició <strong>en</strong> regressió.<br />
138
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 139<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
Caldria t<strong>en</strong>ir <strong>en</strong> compte que les argum<strong>en</strong>tacions que def<strong>en</strong>s<strong>en</strong> el compromís<br />
<strong>en</strong> el vincle són susceptibles de fer més por que el mateix compromís.<br />
En primer lloc, perquè es parla de «lliurar-se a l’altre», del fet de «ser<br />
dos <strong>en</strong> un» i d’altres valors fusionalistes que només t<strong>en</strong><strong>en</strong> s<strong>en</strong>tit des d’unes<br />
cosmovisions determinades, però que no pod<strong>en</strong> pret<strong>en</strong>dre ser universals.<br />
La metàfora de la fusió de dos individus <strong>en</strong> una parella pot ser interpretada<br />
–<strong>en</strong> el nou context sociocultural– com una captura de l’individu<br />
o una despersonalització d’aquest mateix individu. Com si <strong>en</strong>trar <strong>en</strong> una<br />
parella suposés, per definició, una r<strong>en</strong>úncia a la pròpia individualitat;<br />
com si s’<strong>en</strong>trés <strong>en</strong> una institució-parany que t’atrapa i ja no et deixa sortir.<br />
Això pot fer més por que el mateix compromís.<br />
Aquesta visió fusionalista és vista també com una crítica al desig de felicitat<br />
individual. Però... quin és realm<strong>en</strong>t el problema de fons? Potser ho<br />
podríem formular així: una relació de parella ha de ser la projecció de l’individu<br />
<strong>en</strong> l’altre, <strong>en</strong> qui reconeix i troba un refer<strong>en</strong>t c<strong>en</strong>tral per al seu projecte<br />
de vida. I això no vol dir que l’altre sigui meram<strong>en</strong>t un objecte de<br />
consum. Ho seria si la relació fos de conv<strong>en</strong>iència, amb finalitats materialistes,<br />
o de simple atracció sexual; aleshores sí que podríem dir que la relació<br />
és superficial o, si es vol, que és una relació <strong>en</strong> fals.<br />
Una relació «autèntica» de parella està sempre vehi- Una relació «autèntica»<br />
culada per un s<strong>en</strong>tim<strong>en</strong>t d’amor compartit <strong>en</strong>tre tots de parella està sempre<br />
dos membres. I aquest s<strong>en</strong>tim<strong>en</strong>t, de manera automàti- vehiculada per un<br />
ca, g<strong>en</strong>era una solidaritat <strong>en</strong>tre ambdós que és el verita- s<strong>en</strong>tim<strong>en</strong>t d’amor<br />
ble cim<strong>en</strong>t de la relació. Quan hom estima, la solidaritat compartit <strong>en</strong>tre tots dos<br />
<strong>en</strong>vers l’altre és immediata, i aquesta solidaritat ja com- membres. I aquest<br />
porta un compromís també immediat. És un compromís s<strong>en</strong>tim<strong>en</strong>t, de manera<br />
de «donar-se a l’altre», <strong>en</strong> el s<strong>en</strong>tit que l’altre pot comp- automàtica, g<strong>en</strong>era una<br />
tar amb nosaltres. Per anar bé, però, no ha de ser un solidaritat <strong>en</strong>tre ambdós<br />
compromís despersonalitzador: diluir la pròpia indivi- que és el veritable<br />
dualitat <strong>en</strong> l’altre –o <strong>en</strong> la parella– seria fins i tot un cim<strong>en</strong>t de la relació.<br />
símptoma de dep<strong>en</strong>dència psicològica o d’alguna altra<br />
malaltia. El compromís ha de sorgir lliurem<strong>en</strong>t del mateix individu, dels<br />
seus s<strong>en</strong>tim<strong>en</strong>ts, i ha de projectar-se <strong>en</strong> l’altre s<strong>en</strong>se perjudici de preservar<br />
la pròpia individualitat. De fet, una parella com cal hauria de ser un compromís<br />
recíproc basat <strong>en</strong> l’afecte i la solidaritat d’ambdós membres, però<br />
139
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 140<br />
L’emergència de nous models familiars<br />
que inclogui el respecte cap a la personalitat de cadascun d’ells. El compromís<br />
(amb tot el que té de lloable i de desitjable) ja no pot ser imposat<br />
per decret, però pot formar part del conjunt de valors que cal transmetre<br />
des de les difer<strong>en</strong>ts instàncies socialitzadores i ha de formar-ne part.<br />
Cal insistir <strong>en</strong> aquest punt: el compromís ha de ser lliure. No sols ha de<br />
ser lliure <strong>en</strong> un mom<strong>en</strong>t inicial, sinó lliure sempre, que és tant com dir<br />
que sempre ha de ser pot<strong>en</strong>cialm<strong>en</strong>t revisable. Precisam<strong>en</strong>t aquesta és la<br />
clàusula que garanteix com cap altra la puresa del vincle: el fet de saber<br />
que el compromís no hipoteca la llibertat de ningú. Simplem<strong>en</strong>t s’ha de<br />
poder desterrar la vella imatge segons la qual un dels membres de la parella<br />
caça l’altre, i l’altre es veu pres <strong>en</strong> un parany del qual no pot sortir. Ara<br />
el vincle reclama més aut<strong>en</strong>ticitat <strong>en</strong> la conducta dels dos membres de la<br />
parella, perquè l’altre ja no es guanya una vegada per totes, sinó que s’ha<br />
de guanyar cada dia. De fet, ni tan sols aquest verb no seria vàlid, perquè<br />
ja no es tracta de «guanyar-se» ningú, sinó que ara la pa-<br />
Elzo anom<strong>en</strong>a rella només té s<strong>en</strong>tit <strong>en</strong> la mesura que projecta de mane-<br />
«egotisme a dos» la ra compartida la realització dels dos membres que la for-<br />
parella on cadascú cerca m<strong>en</strong>, i ho fa dia rere dia.<br />
únicam<strong>en</strong>t <strong>en</strong> l’altre el Elzo anom<strong>en</strong>a «egotisme a dos» la parella on cadascú<br />
seu interès individual. cerca únicam<strong>en</strong>t <strong>en</strong> l’altre el seu interès individual. En<br />
canvi, quan cerqu<strong>en</strong> l’interès d’ambdós i t<strong>en</strong><strong>en</strong> un projecte<br />
de vida compartida ja els considera parella amb possibilitats de perdurar.<br />
Elzo parla d’un projecte de vida compartida que pot ser marcadam<strong>en</strong>t<br />
flexible <strong>en</strong> les seves formes, i que inclou el mant<strong>en</strong>im<strong>en</strong>t d’espais de<br />
privacitat i d’intimitat que quedin fora d’allò que es comparteix.<br />
El projecte compartit<br />
Creiem que la clau està <strong>en</strong> el projecte compartit. Efectivam<strong>en</strong>t, per poder<br />
considerar que hi ha una parella, cal suposar diverses coses: <strong>en</strong> primer<br />
lloc, aquest s<strong>en</strong>tim<strong>en</strong>t afectivo-sexual que <strong>en</strong> diem amor i que origina<br />
com a epif<strong>en</strong>òm<strong>en</strong>s la solidaritat i la reciprocitat <strong>en</strong>vers l’altre; i després,<br />
l’existència d’un projecte compartit, factible a partir de la combinació de<br />
les dues individualitats, i la constatació que comparteix<strong>en</strong> fites i interessos<br />
exist<strong>en</strong>cials comuns. És, doncs, una parella que es construeix des de la<br />
llibertat de cada un dels membres, no contra la seva llibertat, ni tampoc<br />
140
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 141<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
malgrat la seva llibertat. Encara més, des de les posicions de l’amor romàntic,<br />
és aquesta llibertat individual l’única cosa que dóna s<strong>en</strong>tit a l’acte<br />
fundacional de la parella, i el mateix lliuram<strong>en</strong>t a l’altre no deixa de<br />
ser, <strong>en</strong> darrer terme, un acte de llibertat individual.<br />
El projecte compartit es fonam<strong>en</strong>ta <strong>en</strong> el compromís voluntàriam<strong>en</strong>t<br />
acceptat per dos éssers que fan ús de la seva llibertat, la qual supedit<strong>en</strong><br />
parcialm<strong>en</strong>t a la parella <strong>en</strong> virtut dels seus s<strong>en</strong>tim<strong>en</strong>ts. Ara bé, el matís<br />
postmodern –però també modern– és la conciliació del fet d’estar <strong>en</strong> parella<br />
amb el respecte a la individualitat de cadascun dels seus integrants.<br />
Hom veu sovint <strong>en</strong> el projecte compartit de la parella la seva pròpia projecció<br />
individual, però el cert és que, alhora que són els individus els qui<br />
defineix<strong>en</strong> la parella com a projecte compartit, la dinàmica d’aquest projecte<br />
compartit els defineix a ells com a individus, de manera que la parella<br />
i el projecte compartit esdev<strong>en</strong><strong>en</strong> més que la simple<br />
suma de dos individus. Aquesta circumstància fa del El mant<strong>en</strong>im<strong>en</strong>t de la<br />
projecte compartit un valor <strong>en</strong> si mateix i, per tant, <strong>en</strong> parella requereix no sols<br />
justifica el compromís, però ja no ho fa de forma irrever- la construcció comuna<br />
sible. El mant<strong>en</strong>im<strong>en</strong>t de la parella requereix no sols la dels membres que li és<br />
construcció comuna dels membres que li és inher<strong>en</strong>t, inher<strong>en</strong>t, sinó també el<br />
sinó també el mant<strong>en</strong>im<strong>en</strong>t –<strong>en</strong> tots dos individus– dels mant<strong>en</strong>im<strong>en</strong>t –<strong>en</strong> tots<br />
s<strong>en</strong>tim<strong>en</strong>ts que la van fer possible. Si els s<strong>en</strong>tim<strong>en</strong>ts es dos individus– dels<br />
marceix<strong>en</strong>, el projecte compartit esdevindrà inviable s<strong>en</strong>tim<strong>en</strong>ts que la van<br />
més tard o més d’hora. I, si les prioritats individuals can- fer possible.<br />
vi<strong>en</strong> i es fan incompatibles amb el projecte compartit, la<br />
reacció més habitual serà procedir a la ruptura de la parella. Ara, la construcció<br />
de la parella ha de mant<strong>en</strong>ir un cert equilibri <strong>en</strong>tre la projecció i<br />
la satisfacció dels dos individus –per separat– que la conform<strong>en</strong> i les necessitats<br />
de la seva pròpia dinàmica.<br />
Més <strong>en</strong>llà de la ruptura motivada per la desaparició del s<strong>en</strong>tim<strong>en</strong>t <strong>en</strong><br />
algun dels seus integrants, l’elem<strong>en</strong>t crític <strong>en</strong> els temps postmoderns és la<br />
disjunció freqü<strong>en</strong>t <strong>en</strong>tre la parella i l’individu subsumit <strong>en</strong> ella. Sovint,<br />
l’individu postmodern posa la pl<strong>en</strong>a autorealització del jo com a valor<br />
prioritari per damunt de molts altres valors i es recrea <strong>en</strong> el mite de la<br />
vida pl<strong>en</strong>a. Quan els vells estímuls es desgast<strong>en</strong>, la s<strong>en</strong>sació de pl<strong>en</strong>itud<br />
disminueix, i és fàcil deixar-se portar per nous estímuls, sempre amb un<br />
141
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 142<br />
L’emergència de nous models familiars<br />
alt pot<strong>en</strong>cial suggeridor. La combinació, com a valors emerg<strong>en</strong>ts, de la<br />
realització individual i del mite de la pl<strong>en</strong>itud –<strong>en</strong>tès sovint com el desig<br />
o el s<strong>en</strong>tim<strong>en</strong>t int<strong>en</strong>s– afavoreix el canvi perman<strong>en</strong>t i fa del compromís<br />
quelcom líquid, inestable. Ja no és l’individu el qui se su-<br />
Sovint, l’individu pedita al compromís pel compromís <strong>en</strong> si, sinó que ara<br />
postmodern posa la el compromís se supedita a satisfer les ànsies de pl<strong>en</strong>i-<br />
pl<strong>en</strong>a autorealització del tud de l’individu. Però el nucli de la qüestió està <strong>en</strong> el<br />
jo com a valor prioritari que hom <strong>en</strong>tén per pl<strong>en</strong>itud: si hom <strong>en</strong>tén per pl<strong>en</strong>itud<br />
per damunt de molts la necessitat constant d’estímuls int<strong>en</strong>sos, és difícil que<br />
altres valors i es recrea res pugui esdev<strong>en</strong>ir perdurable. Per això els projectes<br />
<strong>en</strong> el mite de la vida compartits que fonam<strong>en</strong>t<strong>en</strong> la parella són ara més frà-<br />
pl<strong>en</strong>a. gils que mai.<br />
Cal no oblidar que, malgrat que la parella pot ser una<br />
finalitat <strong>en</strong> si mateixa, també ho són els individus que la form<strong>en</strong>. Potser<br />
alguns consideraran això instrum<strong>en</strong>talitzar la parella, però és que el cas<br />
contrari, demanar el sacrifici continuat dels individus <strong>en</strong> pro de la parella,<br />
fins i tot quan ja no hi ha cap s<strong>en</strong>tim<strong>en</strong>t o quan manifestam<strong>en</strong>t s’adon<strong>en</strong><br />
que hi ha més coses que els separ<strong>en</strong> que no que els uneix<strong>en</strong>, és pitjor,<br />
és instrum<strong>en</strong>talitzar les persones per un concepte fetitxe i, a més, <strong>en</strong> virtut<br />
d’un acte originari, gairebé com si fos una m<strong>en</strong>a de maledicció (<strong>en</strong> la<br />
qual es convertirà, s<strong>en</strong>s dubte, amb el pas del temps). Si el compromís és<br />
sempre lliure, no té s<strong>en</strong>tit que hi hagi por al compromís; si el compromís<br />
és un lligam que asfixia i que ali<strong>en</strong>a, aleshores sí que estem davant d’un<br />
compromís que fa por.<br />
Certam<strong>en</strong>t, la ruptura d’un vincle afectiu no és pas motiu de celebració.<br />
De fet, sovint els individus que havi<strong>en</strong> con<strong>format</strong> aquest vincle la llegeix<strong>en</strong><br />
com un fracàs personal. En realitat, sí que és un cert fracàs d’un<br />
projecte de vida que se sol pressuposar durador. Però potser es pugui <strong>en</strong>t<strong>en</strong>dre<br />
com un elem<strong>en</strong>t de normalitat <strong>en</strong> les biografies personals, sempre<br />
que <strong>en</strong>t<strong>en</strong>guem que tots i totes <strong>en</strong>s equivoquem i t<strong>en</strong>im dret a rectificar;<br />
o bé sempre que <strong>en</strong>t<strong>en</strong>guem que les persones evolucion<strong>en</strong> i canvi<strong>en</strong> al<br />
llarg de la seva vida (una vida que, tot sigui dit de passada, és ara molt més<br />
llarga i d<strong>en</strong>sa <strong>en</strong> vivències personals que no pas abans), i que de vegades<br />
allò que <strong>en</strong>s omplia <strong>en</strong> una etapa vital pot no fer-ho <strong>en</strong> una altra. El problema,<br />
si de cas, està <strong>en</strong> l’excés postmodern que cerca sempre una s<strong>en</strong>sa-<br />
142
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 143<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
ció d’int<strong>en</strong>sitat continuada, quan la pl<strong>en</strong>itud pot ser discontínua (amb<br />
alts i baixos) i alhora quelcom més que la int<strong>en</strong>sitat dels s<strong>en</strong>tits.<br />
En tot cas, cal insistir <strong>en</strong> el fet que el vincle familiar esdevé un mitjà,<br />
un instrum<strong>en</strong>t perquè les dues persones que conform<strong>en</strong><br />
la parella cerquin plegades el seu b<strong>en</strong>estar emocional i En definitiva, la família<br />
la seva projecció personal conjunta, i això no és pas do- és un mitjà d’obt<strong>en</strong>ció<br />
l<strong>en</strong>t. En definitiva, la família és un mitjà d’obt<strong>en</strong>ció de de felicitat individual,<br />
felicitat individual, per bé que sigui un mitjà compartit per bé que sigui un<br />
i un valor <strong>en</strong> ella mateixa. Per a molts, això és considerat mitjà compartit i un<br />
avui una magnífica notícia, perquè s’adequa molt més valor <strong>en</strong> ella mateixa.<br />
al mite romàntic que mostrava què havia de ser una parella<br />
i, després, una família. Els valors de l’afecte mutu i de la solidaritat<br />
quedari<strong>en</strong>, <strong>en</strong> principi, realçats <strong>en</strong>front dels valors de l’interès econòmic,<br />
polític o social (els quals també fari<strong>en</strong> de la família quelcom meram<strong>en</strong>t<br />
instrum<strong>en</strong>tal i, a més, emocionalm<strong>en</strong>t distant). A canvi, però, cal admetre<br />
que la solidesa i la permanència dels s<strong>en</strong>tim<strong>en</strong>ts sol ser m<strong>en</strong>or que la dels<br />
interessos econòmics o socials. Però <strong>en</strong> el fons la ruptura postmoderna del<br />
dogma de la per<strong>en</strong>nitat del vincle supedita la institució familiar a la llibertat<br />
individual (un altre valor que cal def<strong>en</strong>sar), i no deixa de ser congru<strong>en</strong>t<br />
amb el que avui repres<strong>en</strong>ta la família. I és que, si la família ha de<br />
ser un mitjà de realització personal dels membres a través dels afectes,<br />
quin s<strong>en</strong>tit tindria mant<strong>en</strong>ir el vincle quan aquests afectes desapareix<strong>en</strong> i<br />
quan d’això es deriva que la família ja no pot ser un instrum<strong>en</strong>t d’autorealització<br />
personal i projecció personal conjunta? De fet, <strong>en</strong>cara més, el<br />
mant<strong>en</strong>im<strong>en</strong>t d’un vincle <strong>en</strong> aquestes condicions desvirtua allò que és –i<br />
<strong>en</strong>t<strong>en</strong>em que ha de ser– la família <strong>en</strong> l’actualitat atacant-la <strong>en</strong> la seva mateixa<br />
essència.<br />
Se sol dir que avui dia hom exigeix molt més a la família, no pas a nivell<br />
de seguretat econòmica o d’estatus, sinó a nivell emocional. Certam<strong>en</strong>t,<br />
i és aquesta major exigència la que la fa més fràgil, sobretot perquè<br />
és una exigència individual: la família ha d’int<strong>en</strong>tar procurar el b<strong>en</strong>estar<br />
emocional i la felicitat dels individus que la form<strong>en</strong>. Però cal fer notar que<br />
la fragilitat familiar no té l’epic<strong>en</strong>tre <strong>en</strong> la família <strong>en</strong> si, sinó <strong>en</strong> la parella.<br />
En el fons, i com hem vist, el que és veritablem<strong>en</strong>t fràgil avui dia és la parella,<br />
i el que costa mant<strong>en</strong>ir és la relació de parella o, més aviat, el projec-<br />
143
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 144<br />
L’emergència de nous models familiars<br />
te compartit que al seu dia va donar lloc a la fundació d’una família. A<br />
efectes pràctics, trobem,, per tant, que la família plàstica i associativa es<br />
caracteritza també per la freqüència amb què trobem una diversificació<br />
<strong>en</strong>tre les biografies individuals i les trajectòries fami-<br />
La ruptura postmoderna liars (Brullet, 2006), ja que cada cop trobem més perso-<br />
del dogma de la nes que fund<strong>en</strong> diverses famílies al llarg del seu cicle de<br />
per<strong>en</strong>nitat del vincle vida.<br />
supedita la institució Ara bé, tot i que són dos f<strong>en</strong>òm<strong>en</strong>s correlatius <strong>en</strong> el<br />
familiar a la llibertat temps, la diversificació dels models familiars i la fragili-<br />
individual (un altre valor tat dels vincles conjugals o de parella no s’han d’asso-<br />
que cal def<strong>en</strong>sar), i no ciar amb tanta facilitat. Que hagi <strong>en</strong>trat <strong>en</strong> crisi la idea<br />
deixa de ser congru<strong>en</strong>t que el matrimoni (o una unió conjugal) és per a tota la<br />
amb el que avui vida no té tant a veure amb el fet que una parella homo-<br />
repres<strong>en</strong>ta la família. sexual vulgui ser un matrimoni com amb una reori<strong>en</strong>tació<br />
d’allò que avui dia motiva la formació d’una família.<br />
És cert, tanmateix, que <strong>en</strong> el rerefons d’ambdós f<strong>en</strong>òm<strong>en</strong>s hi ha tingut<br />
una influència cabdal el procés de democratització de les societats i l’adv<strong>en</strong>im<strong>en</strong>t<br />
d’una cultura individualista, que ha afavorit el des<strong>en</strong>volupam<strong>en</strong>t<br />
dels drets de l’individu i, al seu torn, la seva autonomia vital. Però<br />
<strong>en</strong> l’augm<strong>en</strong>t de les ruptures ha estat clau principalm<strong>en</strong>t el procés d’individualització,<br />
i el fet que la família esdevingui un producte més de la voluntat<br />
d’autorealització dels individus que no de l’interès econòmic o<br />
d’estatus (Beck & Beck-Gernsheim, 1998). En aquest cas, el fet que la voluntat<br />
d’autorealització dels individus passi per davant de la parella no és<br />
sempre una manifestació d’egoisme individual, com des d’algunes posicions<br />
es t<strong>en</strong>deix a p<strong>en</strong>sar. Cal saber difer<strong>en</strong>ciar l’individualisme de l’egoisme,<br />
i <strong>en</strong> aquests casos es t<strong>en</strong>deix a confondre. La cerca de la pl<strong>en</strong>a realització<br />
individual ha de ser matisada pel compromís, però aquest compromís no<br />
pot consistir <strong>en</strong> la subjecció imposada de l’individu a algú <strong>en</strong> contra de la<br />
seva voluntat. Això sí que suposaria un exercici d’egoisme per part d’aquell<br />
dels dos qui retingués l’altre, si fos consci<strong>en</strong>t que la permanència de<br />
l’altre es fa a despit seu. El vincle de parella no pot ofegar les llibertats individuals.<br />
En el fons, el veritable nucli axiològic de les conductes individuals es<br />
troba <strong>en</strong> l’escala de valors de cadascú. Sovint hom posarà el seu projecte<br />
144
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 145<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
compartit <strong>en</strong> parella per damunt d’altres interessos individuals, i <strong>en</strong> altres<br />
ocasions no serà així. En tot cas, ara l’escala de valors ha guanyat <strong>en</strong><br />
individualitat, i això fa que, <strong>en</strong> determinades circumstàncies, hom anteposi<br />
d’altres coses –erigides <strong>en</strong> valor– a la relació de parella. Així, hom pot<br />
anteposar la pròpia projecció professional a la parella, i la destinació a un<br />
lloc remot pot fer tr<strong>en</strong>car el projecte compartit. És clar que també pot passar<br />
justam<strong>en</strong>t el contrari. Ara bé, si haguéssim de comparar les escales de<br />
valors dels éssers humans moderns amb les dels postmoderns, probablem<strong>en</strong>t<br />
el que veuríem és una devaluació de l’amor compartit (<strong>en</strong> la parella<br />
o <strong>en</strong> la família) <strong>en</strong> la prelació de valors de l’individu <strong>en</strong> favor de nous valors<br />
més vinculats als seus interessos i a la seva projecció individual <strong>en</strong> diversos<br />
àmbits. És, novam<strong>en</strong>t, una altra conseqüència del procés d’individualització<br />
quan aquest procés té lloc <strong>en</strong> una societat progressivam<strong>en</strong>t<br />
allunyada dels valors socials i col . lectius.<br />
Potser per la contundència d’aquesta lògica de funcionam<strong>en</strong>t, hi ha diversos<br />
autors que creu<strong>en</strong> albirar <strong>en</strong> l’esdev<strong>en</strong>idor una futura desaparició<br />
de la família com a institució social. Parl<strong>en</strong> de la fi de la família i de l’adv<strong>en</strong>im<strong>en</strong>t<br />
d’una societat d’individus isolats, d’una single-society (Hradil, 1995).<br />
Però, <strong>en</strong> la línia del que opin<strong>en</strong> Beck i Beck-Gernsheim (2003), aquesta pot<br />
ser considerada una postura extrema que no té <strong>en</strong> compte diversos factors<br />
que apunt<strong>en</strong> justam<strong>en</strong>t al cas contrari. No és que la família desaparegui,<br />
sinó que el que declina és la família tradicional. La plasticitat<br />
que avui dia té la institució familiar, socialm<strong>en</strong>t Els afectes i les<br />
flexibilitzada <strong>en</strong> una diversitat de formes constitutives, solidaritats relacionals<br />
d<strong>en</strong>ota més aviat la capacitat d’adaptació de la família a gairebé <strong>en</strong>lloc no es<br />
l’individu, com també deixa clar que l’individu conti- don<strong>en</strong> amb tanta<br />
nua requerint uns instrum<strong>en</strong>ts de projecció pròpia que int<strong>en</strong>sitat com <strong>en</strong> la<br />
només pot trobar <strong>en</strong> alguna m<strong>en</strong>a de família. Els afectes família, i la criança dels<br />
i les solidaritats relacionals gairebé <strong>en</strong>lloc no es don<strong>en</strong> fills i les filles continua<br />
amb tanta int<strong>en</strong>sitat com <strong>en</strong> la família, i la criança dels requerint alguna m<strong>en</strong>a<br />
fills i les filles continua requerint alguna m<strong>en</strong>a de marc de marc familiar.<br />
familiar. Si de cas, un esc<strong>en</strong>ari futurista d’acord amb la<br />
idea de la single-society necessitaria la r<strong>en</strong>úncia a l’exercici de la paternitat/maternitat<br />
dels individus, i ni tan sols això no <strong>en</strong>s asseguraria la mort<br />
de la família (perquè una parella amb una relació afectivo-sexual int<strong>en</strong>sa<br />
145
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 146<br />
L’emergència de nous models familiars<br />
ja pot ser considerada família, si més no embrionària), sinó una nova reconfiguració<br />
de les seves funcions.<br />
Ara bé, tot i que la família com a institució no es mor, la família concreta<br />
sí que ha vist com disminueix la seva esperança de vida o, <strong>en</strong> altres<br />
paraules, la seva durada mitjana. Si abans <strong>en</strong> les biografies individuals hi<br />
havia dues famílies, la d’orig<strong>en</strong> i la que hom fundava (i que es pressuposava<br />
que era per a la resta dels seus dies), ara pod<strong>en</strong> haver-n’hi algunes més<br />
i de caire divers, <strong>en</strong> un ordre successiu. Aquest és, potser, un dels canvis fonam<strong>en</strong>tals,<br />
i el fet que cada cop hi hagi parelles que es tr<strong>en</strong>qu<strong>en</strong> més ràpidam<strong>en</strong>t<br />
<strong>en</strong>s ha de fer p<strong>en</strong>sar. Però cal p<strong>en</strong>sar <strong>en</strong> la direcció correcta: no<br />
tant <strong>en</strong> els mecanismes jurídics que institucionalitz<strong>en</strong> la ruptura d’una<br />
parella (de fet, la sanció jurídica només és un acte de reconeixem<strong>en</strong>t d’un<br />
f<strong>en</strong>om<strong>en</strong> que s’ha produït molt abans), sinó <strong>en</strong> les causes socioculturals<br />
del fet que es produeixin tantes ruptures. I <strong>en</strong>t<strong>en</strong>em que anar <strong>en</strong> aquesta<br />
direcció <strong>en</strong>s porta a parlar dels valors que regeix<strong>en</strong> la formació i el des<strong>en</strong>volupam<strong>en</strong>t<br />
de les parelles d’avui dia.<br />
La crisi del compromís i la irreflexió electiva<br />
És aquí on <strong>en</strong>focarem el que considerem el veritable nucli d’una de les crisis<br />
més importants per les quals passa la institució familiar, però també la<br />
societat <strong>en</strong> el seu conjunt. No és una crisi derivada del fet que les persones<br />
puguin modelar plàsticam<strong>en</strong>t els seus <strong>format</strong>s de relació, de parella o de<br />
família; no és tampoc una crisi de perdurabilitat del vincle de parella; és<br />
quelcom més profund. És una crisi dels valors que hom projecta <strong>en</strong> la relació<br />
de parella, com<strong>en</strong>çant pel valor del compromís, el qual resta banalitzat.<br />
No és tant que als individus els faci cada cop més por adquirir un compromís<br />
o un lligam. De fet, això no tindria per què ser tan negatiu. Si algú<br />
no es vol comprometre, no ho fa, i ja està. El compromís inher<strong>en</strong>t a la parella<br />
és assumit com a voluntari. Si algú no vol cap compromís <strong>en</strong> aquest<br />
àmbit, pot optar per no t<strong>en</strong>ir parella, o per fer i desfer d’altres maneres<br />
–sempre que siguin legítimes– s<strong>en</strong>se gaires problemes.<br />
Però el problema és un altre. Més aviat es tracta de l’efecte contrari: de<br />
no t<strong>en</strong>ir cap m<strong>en</strong>a de por –ni de respecte– pel compromís i pel que aquest<br />
compromís comporta. Així, veiem sovint que dues persones es coneix<strong>en</strong><br />
avui, són parella la setmana vin<strong>en</strong>t, se’n van a viure juntes al cap d’un<br />
146
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 147<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
mes i s’acab<strong>en</strong> casant després de sis mesos d’haver-se conegut. I <strong>en</strong>cara cal<br />
esperar que no tinguin desc<strong>en</strong>dència <strong>en</strong> cosa de sis mesos més. O sigui, un<br />
monum<strong>en</strong>t a la irreflexió.<br />
Moltes persones confon<strong>en</strong> amb una facilitat vertiginosa l’atracció amb<br />
l’amor, o el sexe amb la relació, o la passió amb el compromís. El fet de t<strong>en</strong>ir<br />
una parella sí que sembla per a molts, a hores d’ara, un acte de consum,<br />
impulsiu i irreflexiu, guiat per les emocions del<br />
mom<strong>en</strong>t i poca cosa més. Això es constata especialm<strong>en</strong>t El fet de t<strong>en</strong>ir una<br />
<strong>en</strong> parelles d’adolesc<strong>en</strong>ts o de joves, que van per la vida parella sí que sembla<br />
f<strong>en</strong>t proves i assajos, malgrat que no els aniria mala- per a molts, a hores<br />
m<strong>en</strong>t t<strong>en</strong>ir <strong>en</strong> compte els coneixem<strong>en</strong>ts i l’experiència d’ara, un acte de<br />
dels altres <strong>en</strong> aquest camp per tal de reduir el nombre de consum.<br />
fracassos i els traumes personals que comport<strong>en</strong>, tant<br />
pel que fa a l’autopercepció com al risc de pèrdua del valor simbòlic de determinats<br />
gestos, amb la consegü<strong>en</strong>t banalització d’aquests mateixos gestos.<br />
Però, <strong>en</strong> tot cas, a partir d’un cert grau de maduració, caldria suposar<br />
un mínim de reflexió sobre què (i qui) és el que hom vol com a parella. És<br />
per això que <strong>en</strong> línies anteriors hem parlat de parelles «serioses», perquè<br />
el cert és que el que hi ha són moltes parelles <strong>en</strong> fals. Potser per l’isolam<strong>en</strong>t<br />
comunicatiu <strong>en</strong> el qual vivim –que fa que idolatrem la parella com<br />
un refugi daurat d’un món hostil– o potser per urgències històriques, no<br />
és tan clar que hom cerqui <strong>en</strong> la parella un projecte de vida compartit a<br />
partir del qual pugui autorealitzar-se i adquirir un compromís de lleialtat<br />
<strong>en</strong>vers l’altre. De fet, més aviat moltes persones no t<strong>en</strong><strong>en</strong> gaire clar què vol<strong>en</strong><br />
ser ni com vol<strong>en</strong> projectar-se; de vegades, potser ni tan sols no t<strong>en</strong><strong>en</strong><br />
projecte per a si mateixes. I això sí que és una crisi, una autèntica crisi de<br />
s<strong>en</strong>tit. Moltes persones sembl<strong>en</strong> individus perduts, anòmics, que no han<br />
sabut trobar un s<strong>en</strong>tit a la seva existència, i rest<strong>en</strong> a la deriva de les circumstàncies,<br />
només ori<strong>en</strong>tats per les seves emocions o per l’exposició a<br />
les consignes del mercat i de la publicitat, consignes que, d’altra banda,<br />
són sempre canviants i acab<strong>en</strong> modelant <strong>en</strong> l’individu que les segueix una<br />
personalitat líquida (<strong>en</strong> termes de Bauman), basada també <strong>en</strong> desitjos canviants.<br />
En efecte, actualm<strong>en</strong>t no és tant important la por al compromís (ans al<br />
contrari, de vegades el vincle es pot veure com una fusta salvadora per als<br />
147
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 148<br />
L’emergència de nous models familiars<br />
individus <strong>en</strong> aquesta situació) com la por a trobar-se amb un mateix. És,<br />
<strong>en</strong> el fons, una por a assumir les pròpies responsabilitats. Beck <strong>en</strong>s parla<br />
de «biografies d’elecció», f<strong>en</strong>om<strong>en</strong> que pot ser llegit <strong>en</strong> clau positiva; però,<br />
perquè sigui positiu, cal que hom faci l’elecció sobre la base de criteris sòlids,<br />
criteris que hagin con<strong>format</strong> el seu caràcter. D’altra banda, l’elecció<br />
no pot ser una elecció compulsiva, ni aleatòria, ni superficial... Les grans<br />
decisions han de ser reflexives, p<strong>en</strong>sades i rep<strong>en</strong>sades, i confrontades<br />
amb l’experiència dels altres, especialm<strong>en</strong>t amb la dels qui pod<strong>en</strong> fer un<br />
paper de refer<strong>en</strong>ts. Per això preferim el terme que empra Gidd<strong>en</strong>s quan<br />
<strong>en</strong>s parla de «biografia reflexiva» (i per això creiem que el terme va un pas<br />
més <strong>en</strong>llà, perquè incorpora l’elem<strong>en</strong>t crucial de la reflexió).<br />
Podem postular, doncs, que la veritable crisi és una crisi de s<strong>en</strong>tit.<br />
Aquesta crisi s’acaba projectant <strong>en</strong> el compromís, perquè hom no sap b<strong>en</strong><br />
bé <strong>en</strong> què consisteix aquest compromís i quines responsabilitats implica.<br />
El fet és que la qüestió ni es planteja. Les decisions es pr<strong>en</strong><strong>en</strong> de forma<br />
irreflexiva, i <strong>en</strong> la mateixa irreflexió trobem l’orig<strong>en</strong> de la irresponsabilitat,<br />
perquè són moltes les persones que no es detur<strong>en</strong> a p<strong>en</strong>sar quines responsabilitats<br />
adquirim <strong>en</strong> cadascuna de les nostres conductes. La inconsciència,<br />
però, mai no ha estat capaç de deturar els esdev<strong>en</strong>im<strong>en</strong>ts, i<br />
després aquests esdev<strong>en</strong>im<strong>en</strong>ts es pres<strong>en</strong>t<strong>en</strong> de forma inexorable. Quan<br />
això passa, no és estrany que molts d’aquests individus irreflexius, <strong>en</strong><br />
comptes d’assumir la situació (mal que els pesi), empr<strong>en</strong>guin la fugida.<br />
El viratge cap a una elecció emocional, que bandeja el racionalisme reflexiu,<br />
és un dels trets característics de la deriva postmoderna, com ho<br />
han ass<strong>en</strong>yalat diversos teòrics. I els ritmes que es propagu<strong>en</strong> des dels mitjans<br />
de comunicació de masses el reforc<strong>en</strong>: tot són impactes, ràpids, immediats,<br />
s<strong>en</strong>se deixar pauses per a la reflexió (reflexió és avorrim<strong>en</strong>t,<br />
diu<strong>en</strong> alguns); tot s’accelera, els ritmes es fan fr<strong>en</strong>ètics, i impacte, impacte,<br />
impacte... que el ritme no es deturi. Vivim instal . lats <strong>en</strong> una cultura audiovisual<br />
i icònica de la immediatesa, de l’acceleració. Es defuig tot allò<br />
que és l<strong>en</strong>t, que requereix p<strong>en</strong>sar, que ha de ser elaborat, que ha de ser<br />
contemplat. Sabem que aquesta dinàmica fa estralls a l’<strong>en</strong>s<strong>en</strong>yam<strong>en</strong>t, on<br />
tant als infants com als joves els costa fer lectures reflexives o emetre un<br />
discurs elaborat o t<strong>en</strong>ir capacitat d’at<strong>en</strong>ció, d’observació. Però <strong>en</strong> els infants<br />
i els joves advertim aquests símptomes, m<strong>en</strong>tre que <strong>en</strong> els adults no<br />
148
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 149<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
és tan fàcil fer-ho, perquè no t<strong>en</strong>im tantes maneres de contrastar el f<strong>en</strong>om<strong>en</strong><br />
com t<strong>en</strong>im amb les noves g<strong>en</strong>eracions. Probablem<strong>en</strong>t les servituds<br />
rítmiques dels mass media i de la societat de consum també acab<strong>en</strong> per<br />
modelar bona part de les actituds dels adults.<br />
L’elecció irreflexiva és, doncs, un dels trets més postmoderns i més <strong>en</strong><br />
auge <strong>en</strong> l’actualitat, des de la compra emocional al casam<strong>en</strong>t per impuls.<br />
L’imperi de les emocions s’imposa a la reflexió racional i a la ponderació<br />
de les coses i dels actes. I així trobem una quantitat ing<strong>en</strong>t de «parelles <strong>en</strong><br />
fals», parelles <strong>en</strong> què ni els mateixos subjectes cofundadors no pod<strong>en</strong> explicar<br />
el perquè d’un projecte compartit amb l’altra persona. Si hom els<br />
ho pregunta, diu<strong>en</strong> «perquè l’estimo», però no sab<strong>en</strong> definir aquest amor<br />
més <strong>en</strong>llà de l’emoció –int<strong>en</strong>sa, però superficial– del mom<strong>en</strong>t. De vegades,<br />
alguns acab<strong>en</strong> descobrint que ha estat l’atracció sexual i la int<strong>en</strong>sitat<br />
de les relacions viscudes el que els ha unit; d’altres ho van fer simplem<strong>en</strong>t<br />
perquè no es van plantejar res més, quasi com si hagués estat per inèrcia;<br />
d’altres diu<strong>en</strong> fins i tot que «és que ja t<strong>en</strong>i<strong>en</strong> una certa edat»; d’altres, que<br />
els van v<strong>en</strong>ir ganes de t<strong>en</strong>ir un fill; d’altres, que l’altre és físicam<strong>en</strong>t molt<br />
atractiu, o que riu<strong>en</strong> molt amb ell. No es percep g<strong>en</strong>s de por a establir-se<br />
<strong>en</strong> parella, ni tan sols por al compromís, perquè tampoc no es dóna una<br />
gran transc<strong>en</strong>dència a aquest acte i a les conseqüències que pot t<strong>en</strong>ir.<br />
Tanmateix, l’elecció emocional pot t<strong>en</strong>ir, al capdavall, conseqüències<br />
que <strong>en</strong> són b<strong>en</strong> poc, d’emocionals. Hom vol t<strong>en</strong>ir un fill perquè li ve de<br />
gust, ho fa s<strong>en</strong>se triar a fons la parella, ni s<strong>en</strong>se saber b<strong>en</strong> bé què implica<br />
t<strong>en</strong>ir un fill, i es troba b<strong>en</strong> aviat amb una parella que no l’omple (o que<br />
l’omple superficialm<strong>en</strong>t) i amb uns fills dels quals algú s’ha de responsabilitzar.<br />
I aquest compromís ja no és negociable ni defugible (<strong>en</strong> teoria, és<br />
clar), perquè el vincle de filiació no es pot tr<strong>en</strong>car com es fa amb el vincle<br />
de parella.<br />
Les emocions, de vegades, «salv<strong>en</strong> els mobles», <strong>en</strong> aquest cas. Quan<br />
hom té un fill desitjat, l’amor al fill és difícil de tr<strong>en</strong>car, i això fa que hom<br />
se’n responsabilitzi <strong>en</strong> major o m<strong>en</strong>or mesura. Una altra cosa és que ho sàpigu<strong>en</strong><br />
fer, que estiguin preparats per exercir de pares o de mares, o la manera<br />
com <strong>en</strong>t<strong>en</strong>guin el compromís i les responsabilitats <strong>en</strong> una societat<br />
on –aquí sí que crec que t<strong>en</strong><strong>en</strong> raó autors com Bauman o Lipovetsky– els<br />
individus s’afany<strong>en</strong> a reclamar els seus drets, però es mostr<strong>en</strong> indol<strong>en</strong>ts<br />
149
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 150<br />
L’emergència de nous models familiars<br />
pel que fa als seus deures. Però, tot i que el s<strong>en</strong>tit del deure certam<strong>en</strong>t va<br />
de baixa, al capdavall l’abandonam<strong>en</strong>t de fills i filles per pares i mares<br />
continua ess<strong>en</strong>t un f<strong>en</strong>om<strong>en</strong> poc freqü<strong>en</strong>t. A més, per a la majoria dels<br />
prog<strong>en</strong>itors, veure crèixer el fill o la filla és una experiència emocionalm<strong>en</strong>t<br />
molt satisfactòria, fins i tot quan els requereix un esforç. Una altra<br />
cosa és, però, el fet d’educar-los <strong>en</strong> uns valors i dur a terme la seva socialització<br />
efectiva.<br />
Els efectes de la irreflexió electiva <strong>en</strong> la parella són prou evid<strong>en</strong>ts. En<br />
una societat on l’individu ha guanyat pes específic, i on la pluralitat fa<br />
que cadascú sigui b<strong>en</strong> difer<strong>en</strong>t de qualsevol altre individu, fins i tot <strong>en</strong>cara<br />
que hom visqui <strong>en</strong> el mateix barri, vagi a la mateixa escola o treballi <strong>en</strong><br />
el mateix ofici, la irreflexió porta a obviar molts dels aspectes diverg<strong>en</strong>ts.<br />
En realitat, la reflexió seria molt àrdua i laboriosa, perquè conciliar caràcters<br />
tan heterog<strong>en</strong>is com t<strong>en</strong>im avui dia és prou difícil, i trobar persones<br />
adi<strong>en</strong>ts amb la pròpia personalitat, i amb les quals es pugui conviure, costa<br />
ara més que mai (això explica, seguram<strong>en</strong>t, que moltes dones joves decideixin<br />
ser mares solteres voluntàries, arribat un cert mom<strong>en</strong>t de la seva<br />
vida). Per tant, és fàcil <strong>en</strong>t<strong>en</strong>dre que la tria emocional de la parella de vegades<br />
pot ser percebuda com una loteria.<br />
De vegades, també, la intuïció fa que hom no triï emocionalm<strong>en</strong>t qualsevol<br />
parella, i, per tant, hi pot haver una certa ori<strong>en</strong>tació <strong>en</strong> la tria, d’acord<br />
amb les característiques que la persona deixa <strong>en</strong>treveure i d’altres<br />
que es pod<strong>en</strong> <strong>en</strong>trellucar. És a dir que, s<strong>en</strong>se que la tria sigui idònia, alm<strong>en</strong>ys<br />
hi podria haver espais de confluència i fins a cert punt es podria<br />
bastir un projecte compartit, <strong>en</strong>cara que sigui de forma<br />
Dos dels pitjors perills sobrevinguda. Ara bé, creiem que la proporció de fracas-<br />
de l’individualisme sos <strong>en</strong> les parelles triades per intuïció serà més alta que<br />
postmodern són el mite no <strong>en</strong> el cas de les parelles triades guiant-se pels s<strong>en</strong>ti-<br />
de l’autoconstrucció m<strong>en</strong>ts, però alhora també pel p<strong>en</strong>sam<strong>en</strong>t.<br />
personal i el mite de la Dos dels pitjors perills de l’individualisme postmo-<br />
guia emocional. dern són el mite de l’autoconstrucció personal i el mite<br />
de la guia emocional. Pel que fa al primer, és veritat que<br />
l’individu aprèn per mitjà de l’assaig i l’error, i que l’experim<strong>en</strong>t (i, de vegades,<br />
fins i tot el fracàs) són importants <strong>en</strong> l’itinerari d’apr<strong>en</strong><strong>en</strong>tatge dels<br />
individus. Ara bé, p<strong>en</strong>sar que hom es pot fer a si mateix d’aquesta manera<br />
150
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 151<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
és, <strong>en</strong> canvi, un reduccionisme de conseqüències extremam<strong>en</strong>t negatives.<br />
Dels fracassos personals, se n’aprèn, certam<strong>en</strong>t, però determinats fracassos<br />
<strong>en</strong>s marqu<strong>en</strong> i <strong>en</strong>s traumatitz<strong>en</strong> per sempre o bé t<strong>en</strong><strong>en</strong> conseqüències<br />
irreversibles. Si no hi hagués cap més manera d’apr<strong>en</strong>dre, això seria inevitable.<br />
Però aquest no és el cas: hom disposa de tots els coneixem<strong>en</strong>ts i les<br />
experiències de tants i tants homes i dones que <strong>en</strong>s han precedit, que han<br />
viscut, han p<strong>en</strong>sat i han teoritzat sobre cada f<strong>en</strong>om<strong>en</strong>, i que <strong>en</strong>s han llegat<br />
les seves conclusions o els seus consells. El conjunt de coneixem<strong>en</strong>ts<br />
exist<strong>en</strong>ts al voltant de cada cosa mai no s’hauri<strong>en</strong> de m<strong>en</strong>ysprear, per<br />
molt que hom vulgui fer-se a si mateix. En realitat, és a l’inrevés: la millor<br />
manera de fer-se a si mateix és fer-se a partir del camí que altres ja han fet<br />
i de l’<strong>en</strong>s<strong>en</strong>yam<strong>en</strong>t que <strong>en</strong> puguem treure.<br />
Pel que fa al segon, el mite de la guia emocional, cal dir que deixar-se<br />
portar només per les emocions –que no són exactam<strong>en</strong>t el mateix que els<br />
s<strong>en</strong>tim<strong>en</strong>ts– no suposa ori<strong>en</strong>tar-se sàviam<strong>en</strong>t, sinó que fa que hom sigui<br />
esclau dels seus desitjos, àdhuc dels més irracionals. Ser excessivam<strong>en</strong>t<br />
emocional, doncs, pot portar fàcilm<strong>en</strong>t al desastre personal <strong>en</strong> molts aspectes<br />
de la vida i, <strong>en</strong> particular, <strong>en</strong> la formació d’una parella.<br />
De fet, ni tan sols la mateixa reflexió no és cap garantia d’èxit <strong>en</strong> la<br />
tria. En el fons, el bon criteri rau <strong>en</strong> el conreu d’una certa «saviesa», a la<br />
qual hom no arriba només per mitjà de les emocions ni per mitjà de la reflexió.<br />
Aquesta «saviesa» requereix el fet de compr<strong>en</strong>dre<br />
els s<strong>en</strong>tim<strong>en</strong>ts i les emocions propis, i pressuposa una<br />
reflexió qualificada, a partir dels coneixem<strong>en</strong>ts exist<strong>en</strong>ts<br />
i de les experiències llegades pels altres. Més que la<br />
construcció d’un mateix, el que és important és la construcció<br />
del criteri. Però <strong>en</strong> l’actualitat el criteri es lliura<br />
sovint acríticam<strong>en</strong>t a les vel . Apr<strong>en</strong>dre a conviure<br />
<strong>en</strong> una parella actual és,<br />
s<strong>en</strong>s dubte, més difícil<br />
que fer-ho <strong>en</strong> el si de la<br />
família tradicional,<br />
leïtats de les emocions i del apuntalada per una<br />
desig no sols <strong>en</strong> la tria de parella, sinó fins i tot <strong>en</strong> les per<strong>en</strong>nitat reconeguda<br />
formes de conviure-hi.<br />
oficialm<strong>en</strong>t i sancionada<br />
Apr<strong>en</strong>dre a conviure <strong>en</strong> una parella actual és, s<strong>en</strong>s legalm<strong>en</strong>t i socialm<strong>en</strong>t.<br />
dubte, més difícil que fer-ho <strong>en</strong> el si de la família tradicional,<br />
apuntalada per una per<strong>en</strong>nitat reconeguda oficialm<strong>en</strong>t i sancionada<br />
legalm<strong>en</strong>t i socialm<strong>en</strong>t. Ara, però, les relacions han canviat i requereix<strong>en</strong><br />
altres habilitats per mant<strong>en</strong>ir-les. Gidd<strong>en</strong>s (1990 o 1992) parla<br />
151
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 152<br />
L’emergència de nous models familiars<br />
d’elles com de «relacions pures», i afirma que les habilitats comunicatives<br />
són l’instrum<strong>en</strong>t ess<strong>en</strong>cial que cal per des<strong>en</strong>volupar-se <strong>en</strong> elles. Aquestes<br />
relacions es basari<strong>en</strong>, doncs, <strong>en</strong> la comunicació emocional, una comunicació<br />
que pressuposaria la igualtat de les parts i aprofundiria <strong>en</strong> el respecte<br />
i la reciprocitat. Per tal d’assolir això, cal conrear les habilitats expressives<br />
i alhora la capacitat empàtica <strong>en</strong>vers l’altre. A la confiança, finalm<strong>en</strong>t,<br />
s’hi arribaria mitjançant el diàleg i la compr<strong>en</strong>sió mutus.<br />
Un altre dels aspectes que cal contemplar és el dèficit de diàleg <strong>en</strong> les<br />
parelles actuals. Seguram<strong>en</strong>t <strong>en</strong> les parelles d’avui hi ha més diàleg que<br />
no <strong>en</strong> les parelles tradicionals, però no n’hi ha tant com caldria, i això no<br />
és únicam<strong>en</strong>t un dels problemes actuals <strong>en</strong> la relació de parella, sinó que<br />
ho tornarem a trobar <strong>en</strong> la relació <strong>en</strong>tre pares (i mares) i fills. Alguns autors<br />
han argum<strong>en</strong>tat que les ori<strong>en</strong>tacions comunicatives de l’home i la<br />
dona, <strong>en</strong> una parella heterosexual, són difer<strong>en</strong>ts (Marina, 2000). M<strong>en</strong>tre<br />
que la dona, quan explica els problemes a la seva parella, sembla que cerca<br />
suport emocional, l’home li sol oferir solucions pràctiques, normalm<strong>en</strong>t<br />
no acompanyades d’expressions de suport. El desconeixem<strong>en</strong>t de<br />
l’altre i dels seus codis pot portar tant a la incapacitat empàtica com a la<br />
incomunicació; i la relació es dificulta <strong>en</strong>cara més si t<strong>en</strong>im <strong>en</strong> compte que<br />
homes i dones pod<strong>en</strong> cercar coses difer<strong>en</strong>ts <strong>en</strong> la vida de parella (Bernard,<br />
1982), i que res ni ningú no <strong>en</strong>s ha <strong>en</strong>s<strong>en</strong>yat a saber reconèixer <strong>en</strong> nosaltres<br />
mateixos i <strong>en</strong> l’altre aquestes necessitats.<br />
I de bell nou la irreflexió, la cultura de l’impuls i de l’impacte, tampoc<br />
no <strong>en</strong>s ajuda. La pèrdua de capacitat reflexiva i d’elaboració cognitiva i<br />
verbal d’algunes persones i d’alguns dels nostres joves fa difícil p<strong>en</strong>sar<br />
que <strong>en</strong> les seves relacions de parella hi pugui haver un diàleg profund. De<br />
vegades, n’hi ha prou de s<strong>en</strong>tir-ne les converses per adonar-se que moltes<br />
parelles potser mai no aconseguiran creuar la frontera de la superficialitat.<br />
La incomunicació, doncs, es perpetua.<br />
La parella associativa<br />
La parella associativa, pel seu interès humanista, és el model de parella<br />
més evolucionat que hem pogut g<strong>en</strong>erar al llarg de la història. Permet<br />
com mai abans la conciliació de la llibertat dels individus i del seu pot<strong>en</strong>cial<br />
de realització personal amb la construcció d’un projecte compartit<br />
152
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 153<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
i l’establim<strong>en</strong>t de llaços de solidaritat i reciprocitat basats <strong>en</strong> els afectes, i<br />
que alhora preserv<strong>en</strong> la llibertat dels membres i <strong>en</strong> respect<strong>en</strong> la individualitat.<br />
És <strong>en</strong> l’actualitat quan hom pot continuar ess<strong>en</strong>t individu i parella<br />
alhora, s<strong>en</strong>se haver de sacrificar per complet l’una dim<strong>en</strong>sió<br />
a l’altra, sinó f<strong>en</strong>t de la confluència d’ambdues En l’actualitat hom pot<br />
dim<strong>en</strong>sions un projecte factible, tot i que no incombus- continuar ess<strong>en</strong>t<br />
tible ni tampoc exempt de t<strong>en</strong>sions.<br />
individu i parella<br />
Dit això, cal especificar que la parella associativa no alhora, s<strong>en</strong>se haver de<br />
és una aliança fàcil. És, també, el tipus de parella més sacrificar per complet<br />
complexa que hem tingut. Requereix moltes més habili- una dim<strong>en</strong>sió a l’altra,<br />
tats personals <strong>en</strong> els dos membres que la compon<strong>en</strong>. Cal sinó f<strong>en</strong>t de la<br />
una especial reflexió <strong>en</strong> la tria de l’altre com a company confluència d’ambdues<br />
o companya de projecte compartit, perquè el des<strong>en</strong>vo- dim<strong>en</strong>sions un projecte<br />
lupam<strong>en</strong>t de l’individu avui dia fa que cadascú tingui factible.<br />
particularitats molt pròpies que l’alluny<strong>en</strong> de l’homog<strong>en</strong>eïtat<br />
<strong>en</strong> diversos aspectes. Cal, també, t<strong>en</strong>ir un projecte compartit on<br />
ambdues persones hi puguin t<strong>en</strong>ir un bon <strong>en</strong>caix. Cal respectar escrupolosam<strong>en</strong>t<br />
la individualitat de l’altre i els espais íntims i privats que vulgui<br />
t<strong>en</strong>ir, i conciliar al mateix temps les dinàmiques dels espais que s’han de<br />
compartir, tot assumint el principi d’igualtat <strong>en</strong> les relacions. Cal saber<br />
comunicar-se i cal ser emocionalm<strong>en</strong>t expressiu, tot promov<strong>en</strong>t el diàleg<br />
<strong>en</strong> el si de la relació. I cal, a més, t<strong>en</strong>ir un projecte comú de qualitat, on es<br />
comparteixin valors i cosmovisions, a més d’una visió de futur prou àmplia.<br />
També cal saber estimar, des d’un amor no escadusser <strong>en</strong> mostres<br />
d’afecte ni <strong>en</strong> solidaritat i reciprocitat <strong>en</strong>vers l’altre. I l’amor ha de portar<br />
a un compromís <strong>en</strong> la def<strong>en</strong>sa del projecte compartit i <strong>en</strong> la confiança i la<br />
lleialtat <strong>en</strong>vers l’altre, així com <strong>en</strong> l’assumpció de les responsabilitats que<br />
tot això comporti.<br />
Realm<strong>en</strong>t, complir amb èxit totes aquestes condicions no és fàcil. I <strong>en</strong><br />
l’actualitat els «valors» <strong>en</strong> alça no afavoreix<strong>en</strong> que hom pugui apr<strong>en</strong>dre<br />
tot això. D’una banda, t<strong>en</strong>im l’individualisme solipsista de què tant parl<strong>en</strong><br />
Lipovetsky i altres teòrics de la postmodernitat. És cert que hi ha g<strong>en</strong>t<br />
que no sap estimar i que només mira per ella <strong>en</strong> una relació. Però creiem<br />
que són una minoria; la majoria <strong>en</strong>cara és receptiva emocionalm<strong>en</strong>t a l’amor,<br />
i fins i tot l’<strong>en</strong>t<strong>en</strong><strong>en</strong> com un acte de lliurar-se a l’altre. El que passa és<br />
153
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 154<br />
L’emergència de nous models familiars<br />
que falla quelcom previ: hom no reflexiona, no construeix un projecte de<br />
vida per a si mateix, i tampoc no elabora un projecte compartit. D’altra<br />
banda, les habilitats comunicatives i dialògiques són força deficitàries, i<br />
fins i tot la forma de relacionar-se sovint no transita adequadam<strong>en</strong>t pel<br />
respecte mutu. En resum, poques persones han après a des<strong>en</strong>volupar-se<br />
correctam<strong>en</strong>t <strong>en</strong> el si d’una parella associativa.<br />
Determinades concepcions de l’amor <strong>en</strong> t<strong>en</strong><strong>en</strong> bona part de culpa. I és<br />
que sovint oscil . lem <strong>en</strong>tre l’amor narcisista, que és l’amor egoista i solipsista,<br />
i l’amor possessiu, que també és un altre tipus d’egoisme. Els subjectes<br />
acostum<strong>en</strong> a s<strong>en</strong>tir, <strong>en</strong> una relació de parella, que l’altre membre<br />
és propietat seva, i el posseeix<strong>en</strong> més que no se l’estim<strong>en</strong>. Ent<strong>en</strong>dre l’amor<br />
com un s<strong>en</strong>tim<strong>en</strong>t que hom aporta i dóna a l’altre, s<strong>en</strong>se demanar a<br />
canvi ni pressuposar res més que una certa reciprocitat, no és quelcom<br />
que estigui gaire estès. Fins i tot la construcció de la fidelitat s’ha fet com<br />
un acte de possessió, com una limitació del subjecte (limitació que, de fet,<br />
només ha posat límits a aquells –sobretot a aquelles– que t<strong>en</strong>i<strong>en</strong> posicions<br />
socialm<strong>en</strong>t subordinades, perquè, vistos els resultats, no ha estat<br />
gaire eficaç).<br />
L’amor no pot ser un acte limitador de ningú. L’amor és quelcom que<br />
hom dóna (ofereix) tot aspirant a ser correspost i, per tant, aspirant que al<br />
seu torn li ofereixin. Més <strong>en</strong>llà de la reciprocitat, no hi pot haver cap més<br />
regla, al marge dels pactes als quals arribi la parella de comú acord. L’amor<br />
a l’altre demana ser estimat i alhora estimar <strong>en</strong> un<br />
Tot apunta que avancem marc de confiança i lleialtat mútues de la parella. En<br />
cap a un <strong>format</strong> de canvi, el s<strong>en</strong>tim<strong>en</strong>t de traïció que hom percep quan l’al-<br />
parella que és el més tre s’<strong>en</strong>amora –o simplem<strong>en</strong>t es fixa– <strong>en</strong> algú altre, i la<br />
lliure i igualitari de tots ràpida transició que de vegades s’opera de l’amor a l’odi<br />
els que hem tingut fins per despit, pot d<strong>en</strong>otar que la socialització <strong>en</strong> l’amor<br />
ara i que relativitza el que s’ha rebut és bàsicam<strong>en</strong>t egoista i possessiva. Allò<br />
mite o el dogma de la que diu<strong>en</strong> de la gelosia, que d<strong>en</strong>ota estima, és un gran<br />
seva per<strong>en</strong>nitat. equívoc: la gelosia d<strong>en</strong>ota «amor», certam<strong>en</strong>t, però<br />
«amor» possessiu. És a dir, d<strong>en</strong>ota que el subjecte no ha<br />
après a estimar correctam<strong>en</strong>t. La qüestió clau seria preguntar-nos fins a<br />
quin punt l’amor pot ser amor si no és desinteressat. I, alhora, aquesta<br />
mateixa qüestió <strong>en</strong>s portaria a preguntar-nos fins a quin punt la construc-<br />
154
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 155<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
ció social de l’amor s’ha fet des d’una lògica de possessió monopolista<br />
i com ha repercutit aquest aspecte <strong>en</strong> les dinàmiques relacionals de la<br />
parella. 2<br />
En resum, doncs, són molts els equívocs i els interrogants que <strong>en</strong>cara<br />
arrosseguem <strong>en</strong> les relacions de parella. Tot apunta que avancem cap a un<br />
<strong>format</strong> de parella que és el més lliure i igualitari de tots els que hem tingut<br />
fins ara i que relativitza el mite o el dogma de la seva per<strong>en</strong>nitat. Però<br />
això no vol dir que aquest model sigui fàcil, i hi ha massa coses que desconeixem<br />
<strong>en</strong>cara del seu funcionam<strong>en</strong>t.<br />
De totes maneres, una cosa és que la parella es pugui tr<strong>en</strong>car i reconstituir<br />
i l’altra és que anem de «parella exprés» <strong>en</strong> «parella exprés» cercant<br />
no sabem b<strong>en</strong> bé què. A la parella estable (la que es consolida i inclou un<br />
projecte compartit), hom li ha de donar la transc<strong>en</strong>dència que té, sobretot<br />
perquè amb el temps suposa l’adquisició de responsabilitats (<strong>en</strong> especial<br />
quan hi ha desc<strong>en</strong>dència). Triar una parella amb vista al futur és, doncs,<br />
una de les decisions més transc<strong>en</strong>d<strong>en</strong>ts a les quals <strong>en</strong>s podem veure abocats<br />
<strong>en</strong> la nostra biografia. En conseqüència, cal ser reflexius i equilibrar<br />
tant els s<strong>en</strong>tim<strong>en</strong>ts com la racionalitat. El problema actual<br />
no és solam<strong>en</strong>t que la parella sigui massa fràgil, El problema actual no és<br />
sinó que l’<strong>en</strong>trada a la parella sol ser poc reflexiva, i és solam<strong>en</strong>t que la parella<br />
un pas <strong>en</strong> què sol<strong>en</strong> predominar les emocions superfi- sigui massa fràgil, sinó<br />
cials més que no la gravetat de la reflexió. Hom sol fer que l’<strong>en</strong>trada a la parella<br />
més cas al fet de deixar-se portar per les emocions que sol ser poc reflexiva.<br />
no a la raó (pròpia de la modernitat, i valor que va de baixa<br />
<strong>en</strong> els nostres temps), i, a més, molts d’aquests s<strong>en</strong>tim<strong>en</strong>ts es bas<strong>en</strong> <strong>en</strong><br />
«valors» molt superficials <strong>en</strong> comptes de valors profunds. Potser convindria<br />
que recuperéssim el s<strong>en</strong>tit de la l<strong>en</strong>titud, del fet de conèixer-se a poc<br />
a poc i de conèixer-se prou l’un a l’altre abans de consolidar res. Mai com<br />
ara la parella no ha tingut tantes possibilitats per assajar-se s<strong>en</strong>se gairebé<br />
cap límit abans d’establir-se. No deixa de ser una llàstima que la impulsivitat<br />
i la despreocupació inconsci<strong>en</strong>t portin a la precipitació. Seguram<strong>en</strong>t,<br />
una bona part de les ruptures de la parella es deu<strong>en</strong> a la constitució de<br />
«parelles <strong>en</strong> fals», parelles superficials, buides, s<strong>en</strong>se projecte compartit ni<br />
compromís, però també s<strong>en</strong>se s<strong>en</strong>tit de parella. És per tot això que la crisi<br />
actual de la parella és més aviat una crisi de s<strong>en</strong>tit, causada no tant per<br />
155
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 156<br />
L’emergència de nous models familiars<br />
una estructura que <strong>en</strong> permet una fàcil dissolució, sinó per unes actituds<br />
que no aport<strong>en</strong> un cim<strong>en</strong>t prou sòlid a les relacions que s’estableix<strong>en</strong>.<br />
Vigència de la família<br />
Però això no vol pas dir que la família es mori. De fet, la família és <strong>en</strong>cara<br />
la institució social que més ha perdurat al llarg de la història de la humanitat.<br />
Els éssers humans, fins i tot aquells que viu<strong>en</strong> instal . lats <strong>en</strong> l’individualisme<br />
solipsista i exacerbat, continu<strong>en</strong> ess<strong>en</strong>t éssers<br />
La família és <strong>en</strong>cara la emin<strong>en</strong>tm<strong>en</strong>t socials. En el fons, som <strong>en</strong> tant que <strong>en</strong>s re-<br />
institució social que més lacionem amb els altres. S<strong>en</strong>se els altres, res no seríem.<br />
ha perdurat al llarg de la És veritat que <strong>en</strong> la societat occid<strong>en</strong>tal postmoderna es<br />
història de la humanitat. don<strong>en</strong> cada cop més relacions <strong>en</strong> el si de microgrups on<br />
hom cerca una comunió d’interessos, i que aquestes formes<br />
de grup desplac<strong>en</strong> la presència omnímoda de la família, però no la<br />
substitueix<strong>en</strong> pas. En realitat, <strong>en</strong>cara no es coneix cap <strong>format</strong> de grup que<br />
assoleixi la int<strong>en</strong>sitat afectiva de la institució familiar, i, <strong>en</strong> cas de donarse,<br />
cal suposar que el <strong>format</strong> s’acostaria ràpidam<strong>en</strong>t a les essències familiars,<br />
tot i la plasticitat formal. Doncs bé, la imm<strong>en</strong>sa majoria dels individus<br />
necessit<strong>en</strong> <strong>en</strong>cara la int<strong>en</strong>sitat afectiva de l’àmbit familiar, i <strong>en</strong><br />
especial els infants, com veurem més <strong>en</strong>davant.<br />
La família no es mor, <strong>en</strong>tre d’altres coses perquè <strong>en</strong>cara no ha perdut totes<br />
les seves funcionalitats i perquè la funció que roman no troba una ubicació<br />
més favorable <strong>en</strong> cap altra institució social. Com <strong>en</strong>s han fet saber diversos<br />
antropòlegs i sociòlegs al llarg dels temps, les funcions històriques<br />
de la família han estat procurar la supervivència econòmica del grup familiar<br />
<strong>en</strong> erigir-se <strong>en</strong> unitat de producció i de consum, legitimar la desc<strong>en</strong>dència,<br />
educar i socialitzar les noves g<strong>en</strong>eracions, i dotar d’estabilitat afectiva<br />
els seus membres (Marina, 2000). D’un quant temps <strong>en</strong>çà, però, les<br />
institucions estatals han permès un relaxam<strong>en</strong>t de la funció de supervivència<br />
i han deixat s<strong>en</strong>se s<strong>en</strong>tit la funció de legitimar la desc<strong>en</strong>dència.<br />
Amb institucions com l’escola, han complem<strong>en</strong>tat la funció d’educació i<br />
socialització (però més la primera que no la segona, que continua necessitant<br />
l’àmbit familiar). Tanmateix, la funció de dotar d’estabilitat afectiva<br />
els individus que la form<strong>en</strong> no ha trobat, al capdavall, cap substitut, i no<br />
sols s’ha mantingut com a funció únicam<strong>en</strong>t vehiculable mitjançant la fa-<br />
156
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 157<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
mília, sinó que se n’ha pot<strong>en</strong>ciat la importància <strong>en</strong> un món competitiu<br />
i inhòspit per a l’individu.<br />
De fet, <strong>en</strong>tre els joves catalans, la valoració social de Entre els joves catalans,<br />
la família es manté força alta. Malgrat ser les g<strong>en</strong>era- la valoració social de<br />
cions més postmodernes que t<strong>en</strong>im, això no treu que la família es manté<br />
pràcticam<strong>en</strong>t tots p<strong>en</strong>sin que la família és quelcom molt força alta.<br />
o bastant important <strong>en</strong> les seves vides i que el grau d’acord<br />
assolit <strong>en</strong> aquest punt sigui fins i tot més alt que el que fa referència<br />
als amics i els coneguts. És el que reflecteix el gràfic segü<strong>en</strong>t.<br />
Respostes com a molt+bastant important<br />
120,00%<br />
100,00%<br />
80,00%<br />
60,00%<br />
40,00%<br />
20,00%<br />
0,00%<br />
Grau d’importància <strong>en</strong> la vida dels joves <strong>en</strong>questats de difer<strong>en</strong>ts aspectes (2000)<br />
98,80%<br />
96,50%<br />
Família Amics<br />
i coneguts<br />
91,50%<br />
85,40%<br />
14,60%<br />
10,40%<br />
Temps lliure Treball Política Religió<br />
Aspectes<br />
Font: G<strong>en</strong>eralitat de Catalunya (2002):<br />
Joves i valors. Els joves catalans <strong>en</strong> l’Enquesta Europea de Valors.<br />
Pel que fa a la població adulta, la valoració social que es fa de la família<br />
és també alta, però es posa especialm<strong>en</strong>t <strong>en</strong> relleu <strong>en</strong> dades com les<br />
que mostra el segü<strong>en</strong>t gràfic, que reflecteix<strong>en</strong> <strong>en</strong> quin grau hom té al p<strong>en</strong>sam<strong>en</strong>t<br />
la família com quelcom a què es pot recórrer <strong>en</strong> determinades adversitats.<br />
L’objecte de la pregunta que dóna orig<strong>en</strong> al gràfic és indagar <strong>en</strong> quines<br />
persones o institucions cercari<strong>en</strong> suport els individus <strong>en</strong>questats <strong>en</strong> casos<br />
de necessitat (es desglossa per tipus de necessitat concreta). Com es des-<br />
157
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 158<br />
L’emergència de nous models familiars<br />
prèn de les dades, <strong>en</strong> cas de malaltia, un 60% dels <strong>en</strong>questats recorreria<br />
als pares o a la parella (és a dir, a la família més propera), m<strong>en</strong>tre que un<br />
16% recorreria a d’altres familiars. En resum, doncs, més de tres quartes<br />
parts dels <strong>en</strong>questats recorreria a la família <strong>en</strong> cas de caure malalt. En cas<br />
de t<strong>en</strong>ir problemes personals o afectius, es recorreria a la família <strong>en</strong> quasi<br />
un 42% dels casos (<strong>en</strong> un 30%, als pares o a la parella). I finalm<strong>en</strong>t, <strong>en</strong><br />
cas de t<strong>en</strong>ir problemes econòmics, també un 43% recorreria a la família<br />
(quasi un 30% als pares o a la parella).<br />
% d’<strong>en</strong>questats/des<br />
D’aquí la perdurabilitat de la institució familiar (però no de les famílies<br />
concretes, i <strong>en</strong>cara m<strong>en</strong>ys de les parelles): el monopoli de les relacions<br />
d’alta int<strong>en</strong>sitat afectivo-sexual (que inclou<strong>en</strong> la cura de persones), d’una<br />
banda, i el mant<strong>en</strong>im<strong>en</strong>t de la funció socialitzadora de la prole, de l’altra,<br />
més el suport econòmic als seus membres, del qual ja no depèn, però sí<br />
que ajuda, la supervivència dels individus que <strong>en</strong> form<strong>en</strong> part. En conclusió,<br />
creiem que no admet cap m<strong>en</strong>a de dubte que la institució familiar no<br />
solam<strong>en</strong>t no es mor, sinó que gaudeix de bona salut.<br />
158<br />
70,00%<br />
60,00%<br />
50,00%<br />
40,00%<br />
30,00%<br />
20,00%<br />
10,00%<br />
0,00%<br />
Persones <strong>en</strong> qui se cercaria suport <strong>en</strong> casos de necessitat, a Catalunya (2006)<br />
60,51%<br />
16,14%<br />
30,54%<br />
11,25%<br />
29,70%<br />
Malaltia Problemes personals i/o afectius Manca de recursos econòmics<br />
Tipus de problema<br />
Pares o parella Altres familiars<br />
Font: Elaboració pròpia a partir de les dades de l’Idescat.<br />
13,30%
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 159<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
La democratització de la família: un projecte inacabat<br />
Efectivam<strong>en</strong>t, la família no es mor, però això no vol dir que no canviï, com<br />
ja hem vist. El canvi fonam<strong>en</strong>tal vinculat a la família associativa és l’emergència<br />
i la consolidació de la llibertat individual com un nou valor compartit<br />
pels membres de la parella. Però el valor de la llibertat individual<br />
no sols es plasma <strong>en</strong> l’autonomia dels fundadors del vincle, sinó que es<br />
projecta <strong>en</strong> l’autonomia per a la vida que adquireix<strong>en</strong> els dos membres de<br />
la parella. Sovint, tots dos són indep<strong>en</strong>d<strong>en</strong>ts econòmicam<strong>en</strong>t, i així la parella<br />
es fonam<strong>en</strong>ta <strong>en</strong> una relació d’igualtat i s<strong>en</strong>se cap<br />
dep<strong>en</strong>dència material de l’un <strong>en</strong>vers l’altre. En les pare- Ara el que és habitual<br />
lles heterosexuals, aquesta lògica igualitària parteix de és que els dos membres<br />
l’equiparació dels rols productius dels seus membres, i de la parella treballin<br />
és una novetat relativa <strong>en</strong> la història. Ara el que és habi- inserits <strong>en</strong> el mercat<br />
tual és que els dos membres de la parella treballin inse- laboral.<br />
rits <strong>en</strong> el mercat laboral. Aquesta circumstància ha estat<br />
cabdal a l’hora de democratitzar la parella i la família per mitjà de la democratització<br />
de les relacions <strong>en</strong>tre l’home i la dona <strong>en</strong> les parelles heterosexuals.<br />
La democràcia de la parella<br />
En la majoria de les famílies actuals, el treball dels dos membres que conform<strong>en</strong><br />
la parella es veu com una necessitat econòmica, ja que l’<strong>en</strong>trada<br />
de dos ingressos <strong>en</strong> una llar suposa un increm<strong>en</strong>t substancial del poder<br />
adquisitiu de la unitat familiar i de la seva capacitat de consum, alhora<br />
que dóna una major cobertura prev<strong>en</strong>tiva <strong>en</strong> el cas que algun d’ells perdi<br />
transitòriam<strong>en</strong>t la feina. Si t<strong>en</strong>im <strong>en</strong> compte els estils de vida i les pautes<br />
de consum de la societat catalana actual, és lògic que el treball dual <strong>en</strong><br />
una parella es vegi com quelcom pràcticam<strong>en</strong>t inevitable.<br />
Al seu torn, però, també s’ha produït un interessant canvi <strong>en</strong> els valors<br />
i <strong>en</strong> les percepcions sobre el treball (Obeso, 2008). En les dones que pod<strong>en</strong><br />
seguir una carrera laboral vocacional, el treball no és només una qüestió<br />
instrum<strong>en</strong>tal econòmica, sinó que es percep positivam<strong>en</strong>t com un lloc on<br />
es pot cercar la pròpia autorealització, com quelcom que les fa més autònomes<br />
i les <strong>en</strong>riqueix. Al mateix temps, per al col . lectiu de dones treballadores,<br />
el treball productiu atorga una indep<strong>en</strong>dència <strong>en</strong>vers la parella i la<br />
159
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 160<br />
L’emergència de nous models familiars<br />
família que mai no havi<strong>en</strong> tingut moltes de les seves mares o les seves<br />
àvies <strong>en</strong> el passat.<br />
D’altra banda, <strong>en</strong>cara que d’una manera més matisada, continuem vivint<br />
<strong>en</strong> una societat productivista, i la valoració que es fa del treball és ess<strong>en</strong>cialm<strong>en</strong>t<br />
positiva, m<strong>en</strong>tre que una dona que no treballi i es dediqui<br />
únicam<strong>en</strong>t a fer de mestressa de casa es valora avui dia<br />
Si t<strong>en</strong>im <strong>en</strong> compte els negativam<strong>en</strong>t, no sols <strong>en</strong> termes d’empobrim<strong>en</strong>t del<br />
estils de vida i les projecte vital, sinó <strong>en</strong> termes de poca solidaritat fami-<br />
pautes de consum de la liar pel fet que no aporta ingressos a la llar. La figura de<br />
societat catalana actual, la «dona mantinguda» econòmicam<strong>en</strong>t pel marit, <strong>en</strong> l’i-<br />
és lògic que el treball maginari social, cada cop es vincula més a actituds indo-<br />
dual <strong>en</strong> una parella es l<strong>en</strong>ts i aprofitades de la mateixa dona. Per descomptat,<br />
vegi com quelcom el mateix cas invertit, el d’un «marit mantingut» econò-<br />
pràcticam<strong>en</strong>t inevitable. micam<strong>en</strong>t per la muller, <strong>en</strong>cara comporta una sanció social<br />
més dura.<br />
L’<strong>en</strong>trada de les dones al mercat laboral de forma no secundària i com<br />
a subjecte propi amb els mateixos drets que els homes ha contribuït,<br />
doncs, a fer que les famílies es democratitzin. Però la batalla de la democratització<br />
integral, que implicaria la pressuposició dels mateixos drets i<br />
deures per als dos membres de la parella i el consegü<strong>en</strong>t repartim<strong>en</strong>t simètric<br />
de tasques i funcions, dista molt d’estar guanyada. No cal dir que<br />
s’ha guanyat <strong>en</strong> el discurs, i com<strong>en</strong>ça a ser un valor final donat per descomptat<br />
que homes i dones han de compartir les tasques de la llar i les tasques<br />
de criança dels fills i de cura dels familiars dep<strong>en</strong>d<strong>en</strong>ts. Però aquest<br />
discurs no acaba de traduir-se <strong>en</strong> actituds i actuacions reals, és a dir, no<br />
acaba d’esdev<strong>en</strong>ir un valor instrum<strong>en</strong>tal per a molts homes.<br />
El gràfic segü<strong>en</strong>t reflecteix claram<strong>en</strong>t aquesta situació <strong>en</strong> exposar la<br />
relació exist<strong>en</strong>t <strong>en</strong>tre les hores que els homes i les dones dediqu<strong>en</strong> a difer<strong>en</strong>ts<br />
activitats. Com veiem, a l’escassa distància (només una hora i vint<br />
minuts) que hi ha <strong>en</strong>tre ells quant al temps diari dedicat al treball productiu<br />
–remunerat–, es contraposa marcadam<strong>en</strong>t la profunda asimetria que<br />
es dóna <strong>en</strong> la realització de les tasques domèstico-familiars, activitat a la<br />
qual les dones dediqu<strong>en</strong> 4 hores i 37 minuts, més del doble de temps que<br />
els homes (<strong>en</strong> concret, 2 hores i 23 minuts més), i això els suposa un afegit<br />
de més de la meitat de la seva jornada laboral. En total, les dones dedi-<br />
160
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 161<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
qu<strong>en</strong> una mitjana d’11 hores i 43 minuts al temps de treball global, m<strong>en</strong>tre<br />
que els homes <strong>en</strong> dediqu<strong>en</strong> 10 hores i 40 minuts. El contrast es fa també<br />
evid<strong>en</strong>t <strong>en</strong> el còmput del que podríem anom<strong>en</strong>ar temps destinat a les<br />
activitats lúdiques o d’oci. En el cas dels homes s’hi destin<strong>en</strong> 4 hores i 17<br />
minuts de mitjana diària, m<strong>en</strong>tre que <strong>en</strong> el cas de les dones s’hi destin<strong>en</strong><br />
3 hores i 21 minuts.<br />
Hores i minuts<br />
9<br />
8<br />
7<br />
6<br />
5<br />
4<br />
3<br />
2<br />
1<br />
0<br />
Temps destinat a difer<strong>en</strong>ts activitats per gènere, a Catalunya (2003)<br />
8,26<br />
7,06<br />
2,14<br />
4,37<br />
Treball remunerat Llar i família Esport i activitats<br />
Activitats<br />
a l’aire lliure<br />
Homes Dones<br />
Aficions i jocs<br />
Brullet (2006) al . lega que una de les raons d’aquestes resistències culturals<br />
dels homes a compartir el treball domèstic és que aquest és un camp<br />
que domin<strong>en</strong> m<strong>en</strong>ys, com també que és una m<strong>en</strong>a de treball no remunerat,<br />
quan ells han estat educats per ser, fonam<strong>en</strong>talm<strong>en</strong>t, els qui fessin les<br />
activitats remunerades. Per això molts homes es «refugi<strong>en</strong>» <strong>en</strong> les jornades<br />
laborals ext<strong>en</strong>ses, i d’altres simplem<strong>en</strong>t s’abs<strong>en</strong>t<strong>en</strong> de la llar. En altres<br />
casos, procur<strong>en</strong> «ajudar» <strong>en</strong> les tasques domèstiques, però no acab<strong>en</strong> de<br />
corresponsabilitzar-se’n, atès que aquestes tasques són p<strong>en</strong>sades i gestionades<br />
bàsicam<strong>en</strong>t per les dones. Són pocs, realm<strong>en</strong>t, els casos <strong>en</strong> què es<br />
dóna un repartim<strong>en</strong>t efectiu del treball domèstico-familiar. La conseqüèn-<br />
2,18<br />
1,53 1,59<br />
Font: Elaboració pròpia a partir de les dades de l’Idescat.<br />
1,28<br />
161
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 162<br />
L’emergència de nous models familiars<br />
cia d’això és que són les dones les qui assumeix<strong>en</strong> una doble presència<br />
(Balbo, 1979), que les sobrecarrega de feina, <strong>en</strong> especial quan les càrregues<br />
familiars s’int<strong>en</strong>sifiqu<strong>en</strong>, és a dir, quan vén<strong>en</strong> els fills i m<strong>en</strong>tre aquests<br />
fills són m<strong>en</strong>ors, o quan els familiars de més edat emmalalteix<strong>en</strong> o es fan<br />
dep<strong>en</strong>d<strong>en</strong>ts de tercers.<br />
Perquè fins i tot la realització del treball domèstico-familiar es veu sotmesa<br />
a una especialització interna segons les tasques, de tal manera que,<br />
de les tasques que correspon<strong>en</strong> a la cura dels fills, se n’<strong>en</strong>carrega sovint la<br />
mare, m<strong>en</strong>tre que els homes s’especialitz<strong>en</strong> <strong>en</strong> les reparacions de la llar.<br />
Aquesta asimetria qualitativa, que també es dóna <strong>en</strong> les tasques correspon<strong>en</strong>ts<br />
a la cura de la g<strong>en</strong>t gran o <strong>en</strong> altres tasques de la llar, com cuinar,<br />
netejar, fer la bugada, planxar, etc., se’ns mostra parcialm<strong>en</strong>t <strong>en</strong> aquest<br />
gràfic.<br />
En realitat, el treball domèstic és desvalorat per tots dos gèneres. Les<br />
activitats que <strong>en</strong> deriv<strong>en</strong> són profundam<strong>en</strong>t insatisfactòries pel fet de ser<br />
rutinàries, no remunerades, i pel baix valor social que hom els atribueix<br />
(Alberdi, 1999). No és, per tant, res de vocacional, i el seu repartim<strong>en</strong>t efec-<br />
162<br />
% Llars<br />
70<br />
60<br />
50<br />
40<br />
30<br />
20<br />
10<br />
0<br />
11<br />
Distribució del treball domèstico-familiar a les llars catalanes (2007)<br />
61<br />
7<br />
Fer reparacions<br />
a casa<br />
43<br />
29<br />
25<br />
Fer tràmits<br />
administratius<br />
55<br />
Cura d’infants<br />
malalts<br />
Tasques<br />
Portar infants<br />
a l’escola<br />
Font: Elaboración pròpia a partir de les dades de l’Idescat.<br />
5<br />
Reunions amb<br />
professorat<br />
Mare o parella del pare Pare o parella de la mare Ambdós conjuntam<strong>en</strong>t<br />
33<br />
30<br />
7<br />
17<br />
51<br />
6<br />
41
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 163<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
tiu, a nivell de corresponsabilitat, forma part del compromís de reciprocitat<br />
que els dos membres de la parella hauri<strong>en</strong> d’observar. A l’hora de la veritat,<br />
però, són les dones les que l’assumeix<strong>en</strong>, m<strong>en</strong>tre que els homes, majoritàriam<strong>en</strong>t,<br />
refus<strong>en</strong> implicar-s’hi.<br />
Això fa que l’ideal de democratització de la família associativa resti <strong>en</strong>cara<br />
molt lluny de ser realitat. Òbviam<strong>en</strong>t, les relacions <strong>en</strong>tre els membres<br />
de la parella són més democràtiques que <strong>en</strong> els temps pretèrits, però<br />
els rols continu<strong>en</strong> ess<strong>en</strong>t asimètrics, i ho continu<strong>en</strong> ess<strong>en</strong>t <strong>en</strong> detrim<strong>en</strong>t<br />
de la part fem<strong>en</strong>ina. Les evidències empíriques són múltiples: les <strong>en</strong>questes<br />
i les recerques realitzades continu<strong>en</strong> reflectint la major dedicació dels<br />
homes al treball productiu, la major dedicació de les dones al treball domèstico-familiar<br />
i la major disposició de temps lliure per part dels homes<br />
(Ramos, 1990).<br />
Curiosam<strong>en</strong>t, la asimetria dels rols assumits <strong>en</strong>tre els membres de la<br />
parella, <strong>en</strong> la família associativa, no es vincula tan fàcilm<strong>en</strong>t com l’individualisme<br />
a la fragilitat del vincle. En canvi, podria t<strong>en</strong>ir importància <strong>en</strong><br />
les derivacions <strong>en</strong>tròpiques d’aquest tipus de família. Alguns<br />
estudis mostr<strong>en</strong> com les dones actuals viu<strong>en</strong> l’ab- Les dones actuals viu<strong>en</strong><br />
s<strong>en</strong>tisme de les seves parelles de les tasques de la llar l’abs<strong>en</strong>tisme de les<br />
com una injustícia flagrant i una ruptura del compro- seves parelles de les<br />
mís per part d’ells, sobretot perquè <strong>en</strong> el discurs sí que tasques de la llar com<br />
accept<strong>en</strong> una igualtat de rols que després no practiqu<strong>en</strong>. una injustícia flagrant<br />
Segons l’Enquesta de Condicions de Treball del 2007, i una ruptura del<br />
el 45,8% de les dones catalanes assalariades responi<strong>en</strong> compromís per part<br />
que t<strong>en</strong>i<strong>en</strong> dificultats per tal de conciliar la seva vida labo- d’ells, sobretot perquè<br />
ral amb la seva vida familiar. En el cas dels homes, els qui <strong>en</strong> el discurs sí que<br />
manifest<strong>en</strong> t<strong>en</strong>ir aquest mateix problema són el 29,7%. accept<strong>en</strong> una igualtat<br />
Al seu torn, m<strong>en</strong>tre que el 21,9% dels homes diu<strong>en</strong> que és de rols que després<br />
la seva dona qui s’<strong>en</strong>carrega principalm<strong>en</strong>t de la criança no practiqu<strong>en</strong>.<br />
dels seus fills m<strong>en</strong>ors de 15 anys, només el 2,5% de les dones<br />
diu que és el seu marit qui compleix aquest rol. Una altra distància espectacular,<br />
dins la mateixa <strong>en</strong>questa, és que, m<strong>en</strong>tre que els homes diu<strong>en</strong><br />
<strong>en</strong> un 57,8% que la criança dels fills es fa de manera compartida, <strong>en</strong> la percepció<br />
de les dones aquest perc<strong>en</strong>tatge baixa fins al 24,1% (m<strong>en</strong>ys de la meitat),<br />
s<strong>en</strong>yal que les percepcions tampoc no són simètriques.<br />
163
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 164<br />
L’emergència de nous models familiars<br />
Perc<strong>en</strong>tatge<br />
T<strong>en</strong>int <strong>en</strong> compte aquesta panoràmica, caldria poder esbrinar fins a<br />
quin punt <strong>en</strong> el deterioram<strong>en</strong>t dels s<strong>en</strong>tim<strong>en</strong>ts que <strong>en</strong>forteix<strong>en</strong> la relació<br />
de parella no hi té un paper important el s<strong>en</strong>tim<strong>en</strong>t de decepció de les dones<br />
<strong>en</strong> veure que l’altre membre no s’implica tant com convindria <strong>en</strong> les<br />
feines de la llar i <strong>en</strong> la cura i l’at<strong>en</strong>ció als fills i altres possibles persones<br />
dep<strong>en</strong>d<strong>en</strong>ts.<br />
Cal p<strong>en</strong>sar que, <strong>en</strong> els temps que vivim, no sols cal dur a terme les tasques<br />
de la llar i la criança dels fills. L’augm<strong>en</strong>t de l’esperança de vida de la<br />
població fa que les persones visquin més anys, però també fa que la preval<strong>en</strong>ça<br />
de malalties neurodeg<strong>en</strong>eratives (com ara l’Alzheimer) sigui molt<br />
més alta. Els nostres ancians viu<strong>en</strong> més temps, però sovint es fan dep<strong>en</strong>d<strong>en</strong>ts<br />
de tercers <strong>en</strong> els darrers anys de la seva vida, <strong>en</strong> la s<strong>en</strong>ectud avançada.<br />
Quan això passa, torna a ser la família la que n’assumeix la cura, atès<br />
que l’Estat espanyol és un estat del b<strong>en</strong>estar força més subdes<strong>en</strong>volupat<br />
que no el dels països nòrdics, per exemple. A l’economista i politòleg Vic<strong>en</strong>ç<br />
Navarro li agrada explicar que, quan la seva sogra (sueca) va caure i<br />
es va tr<strong>en</strong>car el fèmur, l’estat suec li va proporcionar persones tècnica-<br />
164<br />
60,00%<br />
50,00%<br />
40,00%<br />
30,00%<br />
20,00%<br />
10,00%<br />
0,00%<br />
Percepció de les dificultats de conciliar vida laboral i familiar, i de la<br />
responsabilitat <strong>en</strong> la criança dels fills/es, per homes i dones a Catalunya (2007)<br />
29,70%<br />
45,80%<br />
21,90%<br />
2,50%<br />
T<strong>en</strong><strong>en</strong> dificultats <strong>en</strong> conciliar Declar<strong>en</strong> criança fills/es<br />
per l’altre membre<br />
Percepcions<br />
Homes Dones<br />
Font: Elaboració pròpia a partir de les dades de l’Enquesta<br />
de Condicions de Treball a Catalunya (2007)<br />
57,10%<br />
24,10%<br />
Declar<strong>en</strong> criança fills/es<br />
compartida
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 165<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
m<strong>en</strong>t qualificades perquè <strong>en</strong> tinguessin cura, que li fei<strong>en</strong> cinc visites al<br />
dia (al matí, al migdia, a la tarda, al vespre i a la matinada) per cobrir les<br />
seves necessitats i indep<strong>en</strong>d<strong>en</strong>tm<strong>en</strong>t que tingués altres familiars que l’acompanyessin.<br />
En canvi, quan va ser la mare d’<strong>en</strong> Vic<strong>en</strong>ç Navarro (catalana)<br />
la que va caure i es va tr<strong>en</strong>car el fèmur, les opcions d’assistència es reduï<strong>en</strong><br />
a pagar algú perquè fes aquestes funcions, o bé havia de ser la<br />
mateixa família qui les assumís. El pagam<strong>en</strong>t de personal altam<strong>en</strong>t qualificat,<br />
que seria l’opció desitjable, és, malgrat tot, inassolible per a moltes<br />
famílies de r<strong>en</strong>des humils. En conseqüència, el resultat és que qui acaba<br />
t<strong>en</strong>int cura de la persona malalta és la família (això vol dir, les dones), o<br />
bé, <strong>en</strong> els casos <strong>en</strong> què es pot permetre un sacrifici econòmic, es contracta<br />
personal d’acompanyam<strong>en</strong>t i/o de cura que normalm<strong>en</strong>t són també dones,<br />
immigrants extracomunitàries, s<strong>en</strong>se cap m<strong>en</strong>a de títol, cred<strong>en</strong>cial<br />
ni coneixem<strong>en</strong>t tècnic sobre les tasques que s’han de dur a terme.<br />
Doncs bé, si l’estat del b<strong>en</strong>estar no es des<strong>en</strong>volupa sufici<strong>en</strong>tm<strong>en</strong>t a l’Estat<br />
espanyol, cal p<strong>en</strong>sar que caminem cap a una societat on cada cop hi<br />
haurà més g<strong>en</strong>t gran dep<strong>en</strong>d<strong>en</strong>t, i les tasques de cura requerides les hauran<br />
d’assumir les famílies, algunes de les quals no podran exterioritzar les<br />
funcions ni <strong>en</strong> la mà d’obra immigrant extracomunitària. En aquest context,<br />
una parella poc cooperadora, que no faci res o faci poc per descarregar<br />
la dona de la sobrecàrrega de treball productiu i domèstico-familiar,<br />
no és una parella gaire desitjable per a un projecte de família o de vida<br />
compartida. Ja és una altra història si les dones de les g<strong>en</strong>eracions v<strong>en</strong>idores<br />
actuaran <strong>en</strong> conseqüència o es resignaran a trobar alm<strong>en</strong>ys<br />
una parella que de tant <strong>en</strong> tant «les ajudi». Però la En les parelles actuals<br />
nostra hipòtesi és que <strong>en</strong> les parelles actuals –i potser <strong>en</strong>- –i potser <strong>en</strong>cara més <strong>en</strong><br />
cara més <strong>en</strong> les del futur– la manca de compromís dels les del futur– la manca<br />
homes a la llar serà un dels elem<strong>en</strong>ts clau de la fragilitat de compromís dels<br />
de les parelles.<br />
homes a la llar serà un<br />
Hi ha, però, un camí alternatiu, no m<strong>en</strong>ys llunyà pel dels elem<strong>en</strong>ts clau de la<br />
fet que sigui obvi: la resocialització dels homes per tal fragilitat de les parelles.<br />
que assumeixin una vegada per totes els rols expressius<br />
d’una família: la cura i la criança dels fills (possiblem<strong>en</strong>t aquest serà l’aspecte<br />
on hi haurà m<strong>en</strong>ys resistències), però també l’at<strong>en</strong>ció als adults dep<strong>en</strong>d<strong>en</strong>ts<br />
i les tasques de la llar. En aquests dos camps és on seguram<strong>en</strong>t<br />
165
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 166<br />
L’emergència de nous models familiars<br />
costarà més assolir els objectius. Però fins que la família associativa no sigui<br />
pl<strong>en</strong>am<strong>en</strong>t simètrica no podrem parlar d’una família associativa completa.<br />
Fins al mom<strong>en</strong>t <strong>en</strong> què això arribi, com a màxim podrem parlar d’una<br />
família associativa imperfecta o inacabada.<br />
La democratització de la desc<strong>en</strong>dència i de l’<strong>en</strong>torn social<br />
La democratització de la família associativa té, a més, altres dim<strong>en</strong>sions<br />
que cal contemplar. Així, trobem que la democratització no s’ha produït<br />
només <strong>en</strong>tre els membres de la parella, sinó que també es trasllada a la<br />
desc<strong>en</strong>dència i a les relacions <strong>en</strong>tre pares, mares i fills. Hi ha, doncs, una<br />
horitzontalització de les relacions familiars, que afecta<br />
En una família decisivam<strong>en</strong>t les relacions d’autoritat internes. En una<br />
democràtica, les família democràtica, les jerarquies minv<strong>en</strong>: desaparei-<br />
jerarquies minv<strong>en</strong>: x<strong>en</strong> <strong>en</strong> la parella i t<strong>en</strong>deix<strong>en</strong> a esdev<strong>en</strong>ir jerarquies dia-<br />
desapareix<strong>en</strong> <strong>en</strong> la lògiques <strong>en</strong>vers els fills i les filles, la qual cosa no està<br />
parella i t<strong>en</strong>deix<strong>en</strong> a exempta de dificultats. Però, de la democratització inhe-<br />
esdev<strong>en</strong>ir jerarquies r<strong>en</strong>t a les relacions <strong>en</strong>tre pares, mares i fills, <strong>en</strong> parlem<br />
dialògiques <strong>en</strong>vers els a bastam<strong>en</strong>t més <strong>en</strong>davant, de manera que ara <strong>en</strong>s c<strong>en</strong>-<br />
fills i les filles, la qual trarem <strong>en</strong> una altra dim<strong>en</strong>sió de la democratització de<br />
cosa no està exempta la família. Aquesta dim<strong>en</strong>sió és ara externa i té a veure<br />
de dificultats. amb el medi social i no amb l’àmbit familiar.<br />
En capítols anteriors hem parlat de la plasticitat formal<br />
de la família, això és, de la família plàstica. Doncs bé, una condició necessària<br />
perquè aquest f<strong>en</strong>om<strong>en</strong> pugui existir és l’obertura i la tolerància<br />
del medi social, d’allò que serà l’<strong>en</strong>torn de la família (o les famílies). És a<br />
dir, cal democratitzar l’<strong>en</strong>torn social per tal que accepti i toleri amb normalitat<br />
la família plàstica i, per tant, qualsevol tipus de model familiar,<br />
sempre que pugui <strong>en</strong>trar <strong>en</strong> la definició de família que hem fet prèviam<strong>en</strong>t.<br />
La societat ha de ser, doncs, una societat inclusiva del fet familiar,<br />
no discriminadora. És un repte important, perquè <strong>en</strong> cas contrari el fet familiar<br />
pot ser estigmatitzat, amb conseqüències extremam<strong>en</strong>t negatives<br />
per a tothom, però sobretot per als infants que creixin <strong>en</strong> els models no<br />
habituals.<br />
En aquest punt podem trobar motius per a l’optimisme. Fora de sectors<br />
minoritaris, el gros del cos social és força tolerant amb aquestes situa-<br />
166
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 167<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
cions. Avui dia ja no és cap estigma ser fill o filla de pares separats o divorciats,<br />
o d’una parella de fet, o d’una mare sola o un pare sol. Fins i tot sabem<br />
que els fills de famílies homopar<strong>en</strong>tals –fins ara les formades per<br />
una parella de dues dones– no pateix<strong>en</strong> gairebé cap situació estigmàtica<br />
ni a l’escola ni <strong>en</strong>lloc. En el futur, veurem fills i filles de famílies homopar<strong>en</strong>tals<br />
formades per una parella d’homes, i potser algun altre cas innovador.<br />
Cal esperar que des d’institucions com l’escola s’incideixi especialm<strong>en</strong>t<br />
a mostrar que la diversitat no ha de ser percebuda com un<br />
problema, sinó que pot ser un <strong>en</strong>riquim<strong>en</strong>t. És l’altra democratització<br />
p<strong>en</strong>d<strong>en</strong>t: que tothom <strong>en</strong>t<strong>en</strong>gui que els models familiars també pod<strong>en</strong> ser<br />
plurals i que la formació d’una família és quelcom inher<strong>en</strong>t a la llibertat<br />
dels subjectes que decideix<strong>en</strong> fundar-la voluntàriam<strong>en</strong>t. Anem <strong>en</strong> aquesta<br />
direcció, <strong>en</strong> la de normalitzar el fet de la diversitat familiar, de la família<br />
plàstica.<br />
Bibliografia<br />
Abbott, M.: Family affairs: a history of the family in 20th c<strong>en</strong>tury Britain. Londres:<br />
Routledge, 2003.<br />
Agger, B.; Shelton, B. A.: Fast families, virtual childr<strong>en</strong>: a critical sociology of families<br />
and schooling. Boulder: Paradigm Publishers, 2007.<br />
Airhart, P. D.; B<strong>en</strong>droth, M. L.: Faith traditions and the family. Louisville<br />
(K<strong>en</strong>tucky): Westminster John Knox, 1996.<br />
Alabart, A.: La cohabitación <strong>en</strong> España: un estudio <strong>en</strong> Madrid y Barcelona. Madrid:<br />
C<strong>en</strong>tro de Investigaciones Sociológicas, 1988.<br />
Alberdi, I.: ¿El fin de la familia?. Barcelona: Bruguera, 1977.<br />
Alberdi, I.: Familia. Madrid: Cáritas Española, 1995.<br />
Alberdi, I.: La nueva familia española. Madrid: Taurus, 1999.<br />
Alberdi, I.; Alberdi, C.: Informe sobre la situación de la familia <strong>en</strong> España. Madrid:<br />
Ministerio de Asuntos Sociales, C<strong>en</strong>tro de Publicaciones, 1995.<br />
Aldous, J.: Family careers: rethinking the developm<strong>en</strong>tal perspective. Thousand<br />
Oaks, Califòrnia: Sage, 1996.<br />
Alexander, J. C.; Thompson, K.: A contemporary introduction to sociology: culture<br />
and society in transition. Boulder: Paradigm Publishers, 2008.<br />
Alfaro, M. E.; Linares, E.; Aparicio, M.: Trabajo social con familias. Madrid:<br />
Cáritas Española, Dirección G<strong>en</strong>eral de Acción Social, 1991.<br />
167
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 168<br />
L’emergència de nous models familiars<br />
Allan, G. A.: The sociology of the family: a reader. Oxford: Blackwell, 1999.<br />
Almeda, E.; Flaquer, L.: Las familias monopar<strong>en</strong>tales <strong>en</strong> España: un <strong>en</strong>foque crítico.<br />
Córdoba: Instituto de Estudios Sociales Avanzados de Andalucía,<br />
1995.<br />
Alvira, R.: El lugar al que se vuelve: reflexiones sobre la familia. Pamplona: EUN-<br />
SA, 2004.<br />
Amorós, C.: Hacia una crítica de la razón patriarcal. Barcelona: Anthropos, 1991.<br />
Anderson, M.; Suárez, E. L.; Pineda, M.: Sociología de la familia. Ciutat de<br />
Mèxic: Fondo de Cultura Económica, 1980.<br />
Andrés-Gallego, J.; Pérez Adán, J.: P<strong>en</strong>sar la familia. Madrid: Ediciones Internacionales<br />
Universitarias, 2001.<br />
Andrés Orizo, F.; Roque, M. A.: Els catalans a l’<strong>en</strong>questa europea de valors: Catalunya<br />
2001. Barcelona: Institut Català de la Mediterrània d’Estudis i<br />
Cooperació, Proa, 2001.<br />
Antier, E.; Gross, M.: Deux papas, deux mamans, qu’<strong>en</strong> p<strong>en</strong>ser: débat sur l’homopar<strong>en</strong>talité.<br />
París: Calmann-Lévy, 2007.<br />
Arbós, X.; Castiñeira, A.: Perspectives de la modernitat avançada. Barcelona:<br />
Enciclopèdia Catalana, 1994.<br />
Archambault, P.; Segal<strong>en</strong>, M.: Les <strong>en</strong>fants des familles desunies <strong>en</strong> France: leurs<br />
trajectoires, leur dev<strong>en</strong>ir. París: Institut National d’Études Démographiques,<br />
2007.<br />
Ariès, P.: C<strong>en</strong>turies of childhood. Londres: Cape, 1960.<br />
Ariès, P.: L’<strong>en</strong>fant et la vie familiale sous l’Anci<strong>en</strong>t Régime. París: Seuil, 1973.<br />
Ariès, P.; Duby, G.: Historia de la vida privada. Madrid: Taurus, 1991.<br />
Arribas González, L.: Familia como institución represora. Madrid: Universidad<br />
Complut<strong>en</strong>se de Madrid, Servicio de Publicaciones, 2002.<br />
Arroyo, A.; Del Campo, S.: Las familias monopar<strong>en</strong>tales <strong>en</strong> España: ¿una desviación<br />
u otra forma de organización social? Madrid: Universidad Complut<strong>en</strong>se<br />
de Madrid, 2002.<br />
Artola, A.; Piezzi, R. S.: La familia <strong>en</strong> la sociedad pluralista. Bu<strong>en</strong>os Aires: Espacio,<br />
2000.<br />
ASEP: Enquesta Mundial de Valors, 1999-2000. Microdades disponibles a<br />
www.jdsurvey.com, 2004.<br />
Asociación pro-derechos humanos: La viol<strong>en</strong>cia familiar: Actitudes y repres<strong>en</strong>taciones<br />
sociales. Madrid: Fundam<strong>en</strong>tos, 1999.<br />
168
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 169<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
Attias-Donfut, C.; Segal<strong>en</strong>, M.: Grands-par<strong>en</strong>ts. La famille à travers les générations.<br />
París: O. Jacob, 2007.<br />
Ayala, L.; Martínez, R.; Sastre, M.: Familia, infancia y privación social: estudio<br />
de las situaciones de pobreza <strong>en</strong> la infancia. Madrid: Fundación Foessa, Cáritas<br />
Española, 2006.<br />
Baca, M.; Eitz<strong>en</strong>, S. D.: Diversity in families. Nova York: Longman, 1999.<br />
Baker, M.: Choices and constraints in family life. Nova York: Oxford University<br />
Press, 2007.<br />
Balbo, L.: «La doppia pres<strong>en</strong>za». Inchiesta, 32 (1979).<br />
Ballester, L.: Estratègies familiars i socials dels joves front a les necessitats: el cas<br />
de Mallorca. Bellaterra: Universitat Autònoma de Barcelona, 2006.<br />
Barbagli, M.: Famiglia e mutam<strong>en</strong>to sociale. Bolonya: Società Editrice Il Mulino,<br />
1977.<br />
Barbeau, C. C.: Future of the family. Londres: Collier-Macmillan, 1971.<br />
Barraca, J.: Hijos que no se van: la dificultad de abandonar el hogar. Bilbao: Desclée<br />
De Brouwer, 2000.<br />
Barbère, M. A.: La division familiale du travail: la vie <strong>en</strong> double. París: Presses<br />
Universitaires de France, 1992.<br />
Bateson, G.: La nueva comunicación. Barcelona: Kairós, 1994.<br />
Bauman, Z.: La globalización: consecu<strong>en</strong>cias humanas. Bu<strong>en</strong>os Aires: Fondo de<br />
Cultura de Arg<strong>en</strong>tina, 1999.<br />
Bauman, Z.: La sociedad individualizada. Madrid: Cátedra, 2001.<br />
Bauman, Z.: Modernidad líquida. Ciutat de Mèxic: Fondo de Cultura Económica,<br />
2005.<br />
Beck, U.: «La reinv<strong>en</strong>ción de la política: hacia una teoría de la teoría de la<br />
modernización reflexiva». A Beck, U.; Gidd<strong>en</strong>s, A.; Lash, S.: Modernización<br />
reflexiva: política, tradición y estética <strong>en</strong> el ord<strong>en</strong> social moderno. Madrid:<br />
Alianza, 1997.<br />
Beck, U.; Beck-Gernsheim, E.: El normal caos del amor. Barcelona: El Roure, 1998.<br />
Beck, U.; Beck-Gernsheim, E.: La individualización. Barcelona: Paidós, 2002.<br />
Beck-Gernsheim, E.: La reinv<strong>en</strong>ción de la familia. Barcelona, Paidós, 2003.<br />
Becker, G. S.; Peraita, C.: Tratado sobre la familia. Madrid: Alianza, 1987.<br />
Bell, D.: La sociedad post-industrial. Barcelona: Ariel, 1973.<br />
Beltrán, J.: Familia, juv<strong>en</strong>tud y nuestros mayores: la actitud proactiva. La Corunya:<br />
Fundación Caixa Galicia, 2001.<br />
169
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 170<br />
L’emergència de nous models familiars<br />
Beltrán, J.; Pérez Sánchez, L. F.: Educar para el siglo XXI: crecer, p<strong>en</strong>sar y convivir<br />
<strong>en</strong> familia. Madrid: CCS, 2000.<br />
Berger, S. K.; Thompson, R. A.: Psicología del desarrollo: Infancia y adolesc<strong>en</strong>cia.<br />
Madrid: Médica Hispanoamericana, 1997.<br />
Bernard, J.: The future of marriage. New Hav<strong>en</strong>: Yale University Press, 1982.<br />
Bernstein, R.: La madre soltera fr<strong>en</strong>te a la sociedad. Bu<strong>en</strong>os Aires: Marymar,<br />
1974.<br />
Bertaux, D.; Thompson, P. R.: Betwe<strong>en</strong> g<strong>en</strong>erations: family models, myths & memories.<br />
Londres: Transaction, 2005.<br />
Bertram, W. B.: The House of Percy. Nova York: Oxford University Press, 1994.<br />
Bestard, J.: Par<strong>en</strong>tesco y modernidad. Barcelona: Paidós, 1998.<br />
Besson, J.; Galtier, M.: Mes papas, mes mamans, et moi: la place de l’<strong>en</strong>fant dans<br />
les nouvelles par<strong>en</strong>talités. Ramonville Saint-Agne: Éditions Erès, 2007.<br />
Bianchi, S. M.; Robinson, J. P.; Milkie, M. A.: Changing rhythms of American<br />
family life. Nova York: Russell Sage Foundation, 2006.<br />
Bimbi, F.: Le Madri sole: metafore della famiglia ed esclusione sociale. Roma: Carocci,<br />
2000.<br />
Bindé, J. (ed.): Cap on van els valors?: 51 intel·lectuals reflexion<strong>en</strong> sobre el civisme,<br />
l’educació i els valors <strong>en</strong> el llindar del segle XXI. Barcelona: C<strong>en</strong>tre Unesco<br />
de Catalunya, 2005.<br />
Borobio, D.: Familia i cultura: la familia <strong>en</strong> el umbral del año 2000. Salamanca:<br />
Publicaciones de la Universidad Pontificia de Salamanca, 1998.<br />
Bourdieu, P.: Sobre la televisión. Barcelona: Anagrama, 1997.<br />
Bourdieu, P.: Razones prácticas. Barcelona: Anagrama, 1998.<br />
Bradshaw, J.: Abs<strong>en</strong>t fathers?. Londres: Routledge, 1999.<br />
Braun, S.: Father courage: what happ<strong>en</strong>s wh<strong>en</strong> m<strong>en</strong> put family first. Nova York:<br />
Harcourt, 2000.<br />
Bresard, S.: La pareja sin hijos. Bilbao: M<strong>en</strong>sajero, 1975.<br />
Bronf<strong>en</strong>br<strong>en</strong>ner, U.: La ecología del desarrollo humano. Bu<strong>en</strong>os Aires: Paidós,<br />
1979.<br />
Bronf<strong>en</strong>br<strong>en</strong>ner, U.: American research on the developm<strong>en</strong>t of childr<strong>en</strong> in their<br />
<strong>en</strong>vironm<strong>en</strong>t. París: UNESCO, 1979.<br />
Brullet, C.: «Cap a un sistema postpatriarcal?». A Diversos autors: Construint<br />
els drets de les dones: dels conceptes g<strong>en</strong>erals a les polítiques locals. Barcelona:<br />
Servei de Promoció de Polítiques d’Igualtat Dona-Home, 2006.<br />
170
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 171<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
Brullet, C.; Torrabadella, L.: «Infants i famílies: situacions i condicions<br />
de vida». A Gómez-Granell, C. et al. (eds.): La infància i les famílies a inicis<br />
del segle XXI. Barcelona: Institut d’Infància i Món Urbà, 2002.<br />
Brullet, C.; Torrabadella, L.: «La infancia <strong>en</strong> las dinámicas de transformación<br />
familiar». A Gómez-Granell, C. et al. (eds.): Infancia y familias: realidades<br />
y t<strong>en</strong>d<strong>en</strong>cias. Barcelona: Ariel, 2004.<br />
Burguière, A.: Histoire de la famille. París: Armand Colin, 1986.<br />
Burton-Jeangros, C.: Cultures familiales du risque. París: Anthropos, 2004.<br />
Buxarrais, R. M.; Zeledón, M. P.: Las familias y la educación <strong>en</strong> valores democráticos.<br />
Barcelona: Claret, 2007.<br />
Cadoret, A.: Padres como los demás: homosexualidad y par<strong>en</strong>tesco. Barcelona:<br />
Gedisa, 2003.<br />
Cardús, S.: El desconcert de l’educació: les claus per <strong>en</strong>t<strong>en</strong>dre el paper de la família,<br />
l’escola, els adolesc<strong>en</strong>ts, els valors, la televisió... i la incertesa del futur. Barcelona:<br />
La Campana, 2000.<br />
Cardús, S.: B<strong>en</strong> educats. Barcelona: La Campana, 2003.<br />
Cáritas Española: La familia. Madrid: Cáritas Española, 1995.<br />
Carli, S.: De la familia a la escuela: infancia, socialización y subjetividad. Bu<strong>en</strong>os<br />
Aires: Santillana, 1999.<br />
Carrillo, I.: És possible educar <strong>en</strong> valors <strong>en</strong> família?. Barcelona: Graó, 2007.<br />
Carrington, V.: New times: new families. Dordrecht: Kluwer Academic, 2002.<br />
Casado, D.: ¿Hacia dónde va la familia española?. Madrid: Fundación FOES-<br />
SA, 1971.<br />
Castiñeira, A.: Catalunya com a projecte. Barcelona, Proa, 2001.<br />
Castiñeira, A.: Ens fan o <strong>en</strong>s fem? La transmissió de valors, avui. Barcelona, Pòrtic,<br />
2004.<br />
Castiñeira, A.; Calsina, M. (coords.): Catalunya, reptes ètics. Barcelona, Proa,<br />
2006.<br />
Cebrián, I.; Mor<strong>en</strong>o, G.: Tipos de hogares y su incid<strong>en</strong>cia <strong>en</strong> las decisiones laborales.<br />
Madrid: Ministerio de Trabajo y Seguridad Social, 1993.<br />
C<strong>en</strong>tro de Investigaciones Sociológicas: Perman<strong>en</strong>cia y cambio <strong>en</strong> la familia<br />
española. Madrid: C<strong>en</strong>tro de Investigaciones Sociológicas, 1990.<br />
Cerdà, M.; Esteve, G.; Losa, B.; Pérez, M.; Sempere, M.: Estudi qualitatiu de m<strong>en</strong>ors<br />
i joves amb mesures d’internam<strong>en</strong>t per delictes de violència intrafamiliar.<br />
Barcelona: C<strong>en</strong>tre d’Estudis Jurídics i Formació Especialitzada, 2006.<br />
171
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 172<br />
L’emergència de nous models familiars<br />
Chacón, F.: La historia de la familia: debates metodológicos y problemas conceptuales.<br />
Còrdova: Instituto de Estudios Sociales Avanzados de Andalucía,<br />
1995.<br />
Charton, L.: Familles contemporaines et temporalités. París: L’Harmattan, 2006.<br />
Chibucos, T. R.; Leite, R. W.; Weis, D. L.: Readings in family theory. Thousand<br />
Oaks, Califòrnia: Sage, 2005.<br />
Cheal, D.: Family and the state of theory. Hemel Hempstead: Harvester<br />
Whetsheaf, 1991.<br />
Cicchelli-Pugeault, C.; Cicchelli, V.: Las teorías sociológicas de la familia.<br />
Bu<strong>en</strong>os Aires: Nueva Visión, 1999.<br />
Cooper, D.; Alfaya, J.: La muerte de la familia. Barcelona: Ariel, 1976.<br />
Cortina, A.: Hasta un pueblo de demonios. Madrid: Taurus, 1998.<br />
Cruz, P.: Percepción social de la familia <strong>en</strong> España. Madrid: C<strong>en</strong>tro de Investigaciones<br />
Sociológicas, 1995.<br />
Déchaux, J.-H.: Sociologie de la famille. París: La Decouverte, 2007.<br />
Daly, K. J.: Families and time: keeping pace in a hurried culture. Thousand<br />
Oaks, Califòrnia: Sage, 1996.<br />
Dallera, O. A.: Límites difusos: la flexibilización de las instituciones: familia y escuela.<br />
Bu<strong>en</strong>os Aires: Magisterio del Río de la Plata, 2006.<br />
Davis, K.: «Reproductive Institutions and the Pressure for Population». Sociological<br />
Review, 29 (1937).<br />
Del Campo Urbano, S.: Familias: sociología y política. Madrid: Editorial Complut<strong>en</strong>se,<br />
1995.<br />
Delaisi, G.: Famille à tout prix. París: Seuil, 2008.<br />
D<strong>en</strong>nis, N.; Erdos, G.: Families without fatherhood. Londres: IEA Health and<br />
Welfare Unit, 1993.<br />
Develay, M.; Amo, T. D.: Padres, escuela e hijos. Sevilla: Díada, 2001.<br />
Diversos autors: Joves i valors: els joves catalans <strong>en</strong> l’<strong>en</strong>questa europea de valors.<br />
Barcelona: G<strong>en</strong>eralitat de Catalunya, 2002.<br />
Diversos autors: Informe sobre la jov<strong>en</strong>tut al 2005. Barcelona: Observatori<br />
Català de la Jov<strong>en</strong>tut, 2005.<br />
Diversos autors: Violència dels joves <strong>en</strong> la família. Barcelona: C<strong>en</strong>tre d’Estudis<br />
Jurídics i Formació Especialitzada, 2007.<br />
Domínguez-Alcón, C.: Conciliación y empleabilidad: informe final. Barcelona:<br />
Universitat de Barcelona, 2004.<br />
172
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 173<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
Donald, M.: La familia marginal: las otras familias. Madrid: Instituto de Sociología<br />
Aplicada de Madrid, 1994.<br />
Donati, P.: Manual de sociología de la familia. Pamplona: Instituto de Ci<strong>en</strong>cias<br />
para la Familia, 1998.<br />
Donzelot, J.: La policía de las familias. València: Pre-Textos, 1998.<br />
Dortier, J. F.: Familles. Perman<strong>en</strong>ce et metamorphoses: histoire, recomposition,<br />
par<strong>en</strong>té, transmission. Auxerre: Sci<strong>en</strong>ces humaines, 2002.<br />
Elías, N.: La sociedad de los individuos. Barcelona: P<strong>en</strong>ínsula, 1990.<br />
Elzo, J.: «Para una sociología del estudio de los valores». A C. I. S. (ed.): La<br />
Sociedad: teoría e investigación empírica. Libro hom<strong>en</strong>aje a José Jiménez Blanco.<br />
Madrid: C<strong>en</strong>tro de Investigaciones Sociológicas, 2002, p. 819-840.<br />
Elzo, J.: «Familia y religión: ¿libertad religiosa o confrontación?». A Borobio,<br />
D. (ed.): Familia e interculturalidad. Salamanca: Publicaciones de la<br />
Universidad Pontificia de Salamanca, 2003.<br />
Elzo, J.: «Un contrato social para una familia educadora». Educación y futuro,<br />
12 (2005), p. 151-160.<br />
Elzo, J.: «La educación familiar <strong>en</strong> un mundo <strong>en</strong> cambio». A Álvarez, M. I.;<br />
Berástegui, A. (coords.): Educación y familia. Madrid: Universidad Pontificia<br />
de Comillas, 2006, p. 1-21.<br />
Engels, F.: El orig<strong>en</strong> de la familia, de la propiedad privada y del Estado. Madrid:<br />
Fundam<strong>en</strong>tos, 1970.<br />
Engelstad, F.: Family change: practices, policies, and values. Stamford: JAI<br />
Press, 1999.<br />
Erikson, E. H.: Childr<strong>en</strong> and Society. Londres: P<strong>en</strong>guin Books, 1967.<br />
Escámez, J.; Gil, R.: La educación <strong>en</strong> la responsabilidad. Barcelona: Paidós, 2001.<br />
Esping-Anders<strong>en</strong>, G.: Los tres mundos del Estado del Bi<strong>en</strong>estar. València: Alfons<br />
el Magnànim, 1993.<br />
Esping-Anders<strong>en</strong>, G.: Fundam<strong>en</strong>tos sociales de las economías post-industriales.<br />
Barcelona: Ariel, 1999.<br />
Evans, J.; Shah, P. M.: Child care programmes as an <strong>en</strong>try point for maternal and<br />
child health compon<strong>en</strong>ts of primary health care. Ginebra: WHO, 1993.<br />
Feinstein, L.; Duckworth, K.; Sabates, R.: Education and the family: passing<br />
success across the g<strong>en</strong>erations. Londres-Nova York: Routledge, 2008.<br />
Ferguson, S. J.: Shifting the c<strong>en</strong>ter: understanding contemporary families.<br />
Mountain View: Mayfield, 2001.<br />
173
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 174<br />
L’emergència de nous models familiars<br />
Fernández Cordón, J. A.; Tobío, C.: Las familias monopar<strong>en</strong>tales <strong>en</strong> España.<br />
Madrid: Ministerio de Trabajo y Asuntos Sociales, 1999.<br />
Flaquer, L.: De la vida privada. Barcelona: Edicions 62, 1982.<br />
Flaquer, L.: El destino de la familia. Barcelona: Ariel, 1998.<br />
Flaquer, L.: La estrella m<strong>en</strong>guante del padre. Barcelona: Ariel, 1999.<br />
Flaquer, L.: Les polítiques familiars <strong>en</strong> una perspectiva comparada. Barcelona:<br />
Fundació La Caixa, 2000.<br />
Flaquer, L.: Políticas familiares <strong>en</strong> la Unión Europea. Barcelona: Institut de<br />
Ciències Polítiques i Socials, 2002.<br />
Fox, B.: Family patterns, g<strong>en</strong>der relations. Nova York: Oxford University Press,<br />
2001.<br />
Fromm, E.: La familia. Barcelona: P<strong>en</strong>ínsula, 1972.<br />
Frydman, R.; Flis-Trèves, M.: Familles bousculées, inv<strong>en</strong>tées, magnifiées. París:<br />
Jacob, 2007.<br />
Fukuyama, F.: El fin de la Historia. Barcelona: Planeta, 1997.<br />
Gaborit, P.: Les hommes <strong>en</strong>tre travail et famille. París: L’Harmattan, 2007.<br />
Garrido, V.: Los hijos tiranos: el síndrome del emperador. Barcelona: Ariel, 2005.<br />
Gaviria, S.: Juv<strong>en</strong>tud y familia <strong>en</strong> Francia y España. Madrid: C<strong>en</strong>tro de Investigaciones<br />
Sociológicas, 2007.<br />
Gelles, R. J.; Gelles, J. S.: Contemporary families: a sociological view. Thousand<br />
Oaks, Califòrnia: Sage, 1995.<br />
Ghazal, M.: Niño, ¡come y calla!: un modelo eficaz para mejorar las relaciones <strong>en</strong>tre<br />
padres e hijo. Madrid: Pirámide, 1993.<br />
Ghysels, J.: Work, family and childcare: an empirical analysis of European households.<br />
Chelt<strong>en</strong>ham: Edward Elgar, 2004.<br />
Gidd<strong>en</strong>s, A.: Consecu<strong>en</strong>cias de la modernidad. Madrid: Alianza, 1990.<br />
Gidd<strong>en</strong>s, A.: La transformación de la intimidad. Madrid: Cátedra, 1992.<br />
Gidd<strong>en</strong>s, A.: La constitución de la sociedad. Bu<strong>en</strong>os Aires: Amorrortu, 1995.<br />
Gil Calvo, E.: «Los hijos son de la mujer». A Castaño, C.; Palacios, S.: Salud,<br />
dinero y amor: cómo viv<strong>en</strong> las mujeres españolas de hoy. Madrid: Alianza,<br />
1996.<br />
Gil Calvo, E.: El nuevo sexo débil: los dilemas del varón posmoderno. Madrid: Temas<br />
de Hoy, 1997.<br />
Gil Calvo, E.: Nacidos para cambiar. Cómo construimos nuestras biografías. Madrid:<br />
Taurus, 2001.<br />
174
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 175<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
Gillies, V.; Ribb<strong>en</strong>s McCarthy, J.; Holland, J.: Young people and family life:<br />
analysing and comparing disciplinary discourses. Oxford: C<strong>en</strong>tre for Family<br />
and Household Research, Oxford Brookes University, 1999.<br />
Gim<strong>en</strong>o, A.: La familia: el desafío de la diversidad. Barcelona: Ariel, 1999.<br />
Golombok, S.: «Childr<strong>en</strong> Raised in Fatherless Families from Infancy: Family<br />
Relationships and the Socioemotional Developm<strong>en</strong>t of Childr<strong>en</strong><br />
of Lesbian and Single Heterosexual Mothers». Journal Child Psychology<br />
and Psychiatry, 38 (1997), p. 783-791.<br />
Golombok, S.: «Lesbian Mother Families». A Bainhan, S.; Sclater, D.; Richards,<br />
M. (eds.): What is a Par<strong>en</strong>t? A socio-legal analysis. Oxford: Hart Publishing,<br />
1999.<br />
Golombok, S.; Tasker, F.: «Do par<strong>en</strong>ts influ<strong>en</strong>ce the sexual ori<strong>en</strong>tation of<br />
their childr<strong>en</strong>: findings from a longitudinal study of lesbian families».<br />
Developm<strong>en</strong>tal Psychology, 32 (1996), p. 3-11.<br />
Golombok, S. et al.: «Childr<strong>en</strong> with Lesbian Par<strong>en</strong>ts: A Community Study».<br />
Developm<strong>en</strong>tal Psychology, 39 (2003), p. 20-33.<br />
Gómez-Granell, C. et al.: La infància i les famílies a inicis del segle XXI. Barcelona:<br />
Ariel, 2002.<br />
Gómez-Granell, C. et al.: Infancia y familias: realidades y t<strong>en</strong>d<strong>en</strong>cias. Barcelona:<br />
Ariel, 2004.<br />
González González, E.: Padres, hijos y amigos: la educación de los adolesc<strong>en</strong>tes.<br />
Madrid: CCS, 2005.<br />
Goode, W. J.: The family. Englewood Cliffs, Nova Jersey: Pr<strong>en</strong>tice-Hall, 1964.<br />
Gorz, A.: Miserias del pres<strong>en</strong>te, riqueza de lo posible. Bu<strong>en</strong>os Aires: Paidós,<br />
1998.<br />
Gracia Fuster, E.; Musitu, G.: Psicología social de la familia. Barcelona: Paidós,<br />
2000.<br />
Gubrium, J. F. ; Holstein, J. A.: What is family?. Mountain View, Califòrnia:<br />
Mayfield, 1990.<br />
Gutiérrez-Domènech, M.: «Par<strong>en</strong>tal Employm<strong>en</strong>t and Time with Childr<strong>en</strong><br />
in Spain». Working Papers, 1. Barcelona, La Caixa, 2007.<br />
Hakim, C.: Modelos de familia <strong>en</strong> las sociedades modernas. Madrid: C<strong>en</strong>tro de<br />
Investigaciones Sociológicas, 2005.<br />
Hans<strong>en</strong>, K. V.: Not-so-nuclear families: class, g<strong>en</strong>der, and networks of care. New<br />
Brunswick (Nova Jersey): Rutgers University Press, 2005.<br />
175
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 176<br />
L’emergència de nous models familiars<br />
Harrington, M.; Herd, P.: Market fri<strong>en</strong>dly or family fri<strong>en</strong>dly?: the state and g<strong>en</strong>der<br />
inequality in old age. Nova York: Russell Sage Foundation, 2007.<br />
Hein<strong>en</strong>, J.: Configurations familiales et vie domestique. París: L’Harmattan,<br />
2001.<br />
Hernández Aristu, J.; López Blasco, A.: La familia ante el cambio social: actitudes,<br />
prospectiva y nuevos retos. València: Nau Llibres, 2001.<br />
Hoffman, L. W.; Youngblade, L. M.: Mothers at work: effects on childr<strong>en</strong>’s wellbeing.<br />
Cambridge: Cambridge University Press, 1999.<br />
Hradil, S.: Die single-gesellschaft. Munic: Beck, 1995.<br />
Iglesias de Ussel, J.: Trabajo y familia <strong>en</strong> España. Còrdova: Instituto de Estudios<br />
Sociales Avanzados de Andalucía, 1995.<br />
Iglesias de Ussel, J.: La familia y el cambio político <strong>en</strong> España. Madrid: Tecnos,<br />
1998.<br />
Iglesias de Ussel, J.; Meil Landwerlin, G.: La política familiar <strong>en</strong> España.<br />
Barcelona: Ariel, 2001.<br />
Infante, L.: La viol<strong>en</strong>cia familiar: actitudes y repres<strong>en</strong>taciones sociales. Madrid:<br />
Fundam<strong>en</strong>tos, 1999.<br />
Inglehart, D.: El cambio cultural <strong>en</strong> las sociedades industriales avanzadas. Madrid:<br />
C<strong>en</strong>tro de Investigaciones Sociológicas, 1991.<br />
Inglehart, D.: Modernización y posmodernización. El cambio cultural, económico<br />
y político <strong>en</strong> 43 sociedades. Madrid: C<strong>en</strong>tro de Investigaciones Sociológicas,<br />
1998.<br />
Inglehart, D.: «Globalization and Postmodern Values». The Washington<br />
Quarterly, 23 (2000), p. 215-228.<br />
Jelin, E.: Pan y afectos: la transformación de las familias. Bu<strong>en</strong>os Aires: Fondo<br />
de Cultura Económica, 1998.<br />
Jeynes, W.: Divorce, family structure, and the academic success of childr<strong>en</strong>. Nova<br />
York: The Haworth Press, 2002.<br />
Jonas, N.: La famille. Rosny: Bréal, 2007.<br />
Kirkpatrick, M.; Smith, C.; Roy, P.: «Lesbian mothers and their childr<strong>en</strong>: a<br />
comparative survey». American Journal of Orthopsychology, 51 (1981), p.<br />
545-551.<br />
Kurdek, L. A.: «Areas of Conflict for Gay, Lesbian, and Heterosexual Couples:<br />
what couples argue about influ<strong>en</strong>ces relationship satisfaction.<br />
Journal of Marriage, and the Family, 56 (1994), p. 923-934.<br />
176
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 177<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
Lacasa, P.: Familias y escuelas: caminos de la ori<strong>en</strong>tación educativa. Madrid: Visor,<br />
1997.<br />
Lévi-Strauss, C.; Cevasco, M. T.: Las estructuras elem<strong>en</strong>tales del par<strong>en</strong>tesco.<br />
Bu<strong>en</strong>os Aires: Paidós, 1969.<br />
Lévi-Strauss, C.; Spiro, M. E.; Gough, K.: Polémica sobre el orig<strong>en</strong> y la universalidad<br />
de la familia. Barcelona: Anagrama, 1991.<br />
Lipovetsky, G.: La era del vacío: <strong>en</strong>sayos sobre el individualismo contemporáneo.<br />
Barcelona: Anagrama, 1983.<br />
Lipovetsky, G.: El crepúsculo del deber: la ética indolora de los nuevos tiempos democráticos.<br />
Barcelona: Anagrama, 1994.<br />
Lipovetsky, G.: «La familia ante el reto de la tercera mujer: amor y trabajo».<br />
A Diversos autors: La familia <strong>en</strong> la sociedad del siglo XXI. Madrid:<br />
Fundación de Ayuda contra la Drogadicción, 2003.<br />
Lo Verde, F. M.; Pirrone, M. A.: Letture di sociologia della famiglia. Roma: Carocci,<br />
2003.<br />
López Hernández, D.; Montoro, C.; Caparrós, N.: Familia y cambio social <strong>en</strong><br />
la España del siglo XX. Madrid: Rialp, 2006.<br />
López Pintor, R.; Toharia, J. J.: Separación y divorcio <strong>en</strong> España: un informe sociológico.<br />
Madrid: Ministerio de Trabajo y Seguridad Social, 1989.<br />
Lyotard, J.-F.: La condición postmoderna: informe sobre el saber. Madrid: Cátedra,<br />
1989.<br />
Mac Innes, J.: La sociología de la familia y la fecundidad: algunas contribuciones<br />
clásicas y su relevancia contemporánea. Bellaterra: Universitat Autònoma<br />
de Barcelona, 2003.<br />
Maganto, J. M.; Bartau, I.: Corresponsabilidad familiar: fom<strong>en</strong>tar la cooperación<br />
y responsabilidad de los hijos. Madrid: Pirámide, 2004.<br />
Maier, C.: No kid: quarante raisons de ne pas avoir d’<strong>en</strong>fant. París: Michalon,<br />
2007.<br />
Manciaux, M. (ed.): La resili<strong>en</strong>cia: resistir y rehacerse. Barcelona: Gedisa, 2003.<br />
Marina, J. A.: Crónicas de la ultramodernidad. Barcelona: Anagrama, 2000.<br />
Marina, J. A.: El laberinto s<strong>en</strong>tim<strong>en</strong>tal. Barcelona: Anagrama, 2006.<br />
Martín López, E.: Textos de sociología de la familia: una relectura de los clásicos<br />
(Linton, Tönnies, Weber y Simmel). Madrid: Rialp, 1993.<br />
Martín López, E.: Familia y sociedad: una introducción a la sociología de la familia.<br />
Madrid: Rialp, 2000.<br />
177
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 178<br />
L’emergència de nous models familiars<br />
Martín Serrano, M.; Velarde, O.: Informe Juv<strong>en</strong>tud <strong>en</strong> España 96. Madrid:<br />
Instituto de la Juv<strong>en</strong>tud, 1996.<br />
Megías, E. (ed.): Hijos y Padres: comunicación y conflictos. Madrid: Fundación<br />
de Ayuda contra la Drogadicción, 2002.<br />
Meil Landwerlin, G.: La postmodernización de la familia española. Madrid:<br />
Ac<strong>en</strong>to, 1999.<br />
Meil Landwerlin, G.: Imág<strong>en</strong>es de la solidaridad familiar. Madrid: C<strong>en</strong>tro de<br />
Investigaciones Sociologicas, 2000.<br />
Meil Landwerlin, G.: Las uniones de hecho <strong>en</strong> España. Madrid: Siglo XXI, 2003.<br />
Meil Landwerlin, G.: Pares i fills a l’Espanya actual. Barcelona: La Caixa, 2006.<br />
Mellén, T.; Sáez, L.: Joves i valors. Barcelona: ESADE, Fundació Lluís Carulla,<br />
2007.<br />
Miret, P.: Matrimonis amb rols complem<strong>en</strong>taris a Catalunya: 1985-1999. Bellaterra:<br />
Universitat Autònoma de Barcelona, 2003.<br />
Mitterauer, M.; Sieder, R.: The European Family. Chicago, Chicago University<br />
Press, 1982.<br />
Mont<strong>en</strong>egro, J.: Los valores <strong>en</strong> la sociedad contemporánea (familia, escuela, medio<br />
ambi<strong>en</strong>te, coeducación, sexismo...). Saragossa: Egido, 1998.<br />
Montero, Y.: Televisión, valores y adolesc<strong>en</strong>cia. Barcelona: Gedisa, 2006.<br />
Mor<strong>en</strong>o Mínguez, A.: Cambios <strong>en</strong> la fecundidad y el empleo fem<strong>en</strong>ino <strong>en</strong> los estados<br />
de bi<strong>en</strong>estar del sur de Europa <strong>en</strong> perspectiva comparada: el papel del<br />
mercado laboral, la familia y las políticas familiares. Bellaterra: Universitat<br />
Autònoma de Barcelona, 2005.<br />
Nazio, T.: Cohabitation, family, and society. Nova York: Routledge, 2008.<br />
Neyrand, G.; Rossi, P.: Monopar<strong>en</strong>talité précaire et femme sujet. Ramonville<br />
Saint-Agne: Erès, 2007.<br />
Nieto, M. A.: Socialización, reproducción y cambio: la familia. Madrid: Universidad<br />
Complut<strong>en</strong>se de Madrid, 2005.<br />
O’Connor, J. S.: «From Wom<strong>en</strong> in the Welfare State to G<strong>en</strong>dering Welfare<br />
State Regims». Curr<strong>en</strong>t Sociology, 44 (1996).<br />
Offe, C.: La sociedad del trabajo: problemas estructurales y perspectivas de futuro.<br />
Madrid: Alianza, 1992.<br />
Oinon<strong>en</strong>, E.: Families in converging Europe: a comparison of forms, structures<br />
and ideals. Nova York: Palgrave Macmillan, 2007.<br />
Ortega, F. (ed.): La flotante id<strong>en</strong>tidad sexual: la construcción del género <strong>en</strong> la<br />
178
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 179<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
vida cotidiana de la juv<strong>en</strong>tud. Madrid: Dirección G<strong>en</strong>eral de la Mujer, Comunidad<br />
de Madrid, 1993.<br />
Palacios, J.: «La familia: orig<strong>en</strong> y concepto». A Buxarrais, R. M.; Zeledón,<br />
M. P.: Las familias y la educación <strong>en</strong> valores democráticos. Barcelona: Claret,<br />
2007, p. 13-34.<br />
Palacios, J.; Rodrigo, M. J.: «La familia como contexto de desarrollo humano».<br />
A Rodrigo, M. J.; Palacios, J. (coords.): Familia y desarrollo humano.<br />
Madrid, Alianza, 1998, p. 25-44.<br />
Pardo, M.: La etiología de la viol<strong>en</strong>cia y el maltrato doméstico contra las mujeres.<br />
Pamplona: Nafarroako Unibertsitate Publikoa, 2000.<br />
Parella, S.: La relació <strong>en</strong>tre política familiar i estructura social: el cas espanyol.<br />
Revista Catalana de Sociologia, 12 (2000), p. 119-139.<br />
Parsons, T.: Family, socialization and interaction process. Londres: Routledge<br />
& Kegan Paul, 1956.<br />
Parsons, T.; Bales, R. F.: Family: Socialization and Interaction Process. Gl<strong>en</strong>coe,<br />
Illinois: Free Press, 1955.<br />
Pastor, G.: La familia <strong>en</strong> España: sociología de un cambio. Salamanca: Sígueme,<br />
2002.<br />
Patterson, C. J.: «Childr<strong>en</strong> of lesbian and gay par<strong>en</strong>ts». Child Developm<strong>en</strong>t,<br />
63 (1992), p. 1025-1042<br />
Peiró, S.; Mayor Zaragoza, F.: Educación del niño <strong>en</strong> riesgo: situaciones marginales<br />
y neglig<strong>en</strong>cia; fundam<strong>en</strong>tos, problemática y lineami<strong>en</strong>tos pedagógicos.<br />
Las Gabias, Granada: Adhara, 1993.<br />
Peñafiel, A.; Rodríguez Sánchez, A.: Familia y m<strong>en</strong>talidades. Múrcia: Universidad<br />
de Murcia, 1997.<br />
Pérez Adán, J.: Rep<strong>en</strong>sar la familia. Madrid: Ediciones Internacionales Universitarias,<br />
2005.<br />
Pérez Adán, J.; Ros, J.: Sociología de la familia y de la sexualidad. València:<br />
Edicep, 2004.<br />
Pérez Alonso-Geta, P. M.; Cánovas, P.: Valores y pautas de interacción familiar<br />
<strong>en</strong> la adolesc<strong>en</strong>cia. Madrid: Fundación Santa María, 2002.<br />
Pérez Díaz, V.; Rodríguez, J. C.; Sánchez Ferrer, L.: La família espanyola davant<br />
l’educació dels seus fills. Barcelona: Fundació La Caixa, 2001.<br />
Poittevin, A.: Enfants de familles recomposées: sociologie des nouveaux li<strong>en</strong>s fraternels.<br />
R<strong>en</strong>nes: Presses universitaires de R<strong>en</strong>nes, 2006.<br />
179
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 180<br />
L’emergència de nous models familiars<br />
Reher, D. S.: La familia <strong>en</strong> España: pasado y pres<strong>en</strong>te. Madrid: Alianza, 1996.<br />
Reich, R. B.: El trabajo de las naciones. Madrid: Javier Vergara, 1993.<br />
Ramos, R.: Cronos dividido. Madrid: Instituto de la Mujer, 1990.<br />
Ríos, J. A.: El malestar <strong>en</strong> la familia. Madrid: C<strong>en</strong>tro de Estudios Ramón Areces,<br />
1998.<br />
Rodríguez, J. A.: Envejecimi<strong>en</strong>to y familia. Madrid: C<strong>en</strong>tro de Investigaciones<br />
Sociológicas, 1994.<br />
Rodríguez San Julián, E.; Megías, I.: La brecha g<strong>en</strong>eracional <strong>en</strong> la educación<br />
de los hijos. Madrid: Fundación de Ayuda contra la Drogadicción, 2005.<br />
Roigé, X.: «¿Tanto está cambiando la familia? Transformaciones y continuidades<br />
<strong>en</strong> el par<strong>en</strong>tesco». Revista de Occid<strong>en</strong>te, 199 (1997), p. 90-111.<br />
Roigé, X. (ed.): La familia <strong>en</strong> Cataluña: continuidades y cambios. Barcelona:<br />
Ariel, 2002.<br />
Rokeach, M.: Cre<strong>en</strong>cias, Actitudes y Valores. San Francisco: Jossey-Bass, 1968.<br />
Rokeach, M.: The nature of human values. Nova York: The Free Press, 1973.<br />
Rokeach, M.: Understanding human values. Nova York: The Free Press, 1979.<br />
Ros, M. (ed.): Valores, actitudes y comportami<strong>en</strong>to: una nueva visita a un tema<br />
clásico. Madrid: Biblioteca Nueva, 2001.<br />
Ros<strong>en</strong>mayr, L.: Alterssoziologie. Stuttgart: F. Emke, 1967.<br />
Rossi, G.: La famiglia in Europa. Roma: Carocci, 2003.<br />
Rossi, G.: Temi emerg<strong>en</strong>ti di sociologia della famiglia: la rilevanza teorico-empirica<br />
della prospettiva relazionale. Milà: Vita e P<strong>en</strong>siero, 2003.<br />
Roussel, L.: «Mariages et divorces: contribution à un analyse systématique<br />
des modèles matrimoniaux». Population, (1980), p. 1025-1040.<br />
Sáez, L.: El suport a les persones cuidadores: una estratègia de conciliació. Barcelona:<br />
Diputació de Barcelona, 2004.<br />
Sáez, L.: Estudi sociològic sobre els i les adolesc<strong>en</strong>ts de Castellar del Vallès. Castellar<br />
del Vallès: Ajuntam<strong>en</strong>t de Castellar del Vallès, 2005.<br />
Saller, R. P.: Patriarchy, property and death in the roman family. Cambridge:<br />
Cambridge University Press, 1997.<br />
Samper Rasero, L.: Familia, cultura y educación. Lleida: Universitat de Lleida,<br />
2000.<br />
Sánchez García, E.: Familias rotas y educación de los hijos. Madrid: Narcea,<br />
1984.<br />
Sánchez Noriega, J. L.: Crítica de la seducción mediática. Madrid: Tecnos, 1997.<br />
180
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 181<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
Santana, L. E.; Oliveros, L.: La relación familia-escuela: ¿historia de un des<strong>en</strong>cu<strong>en</strong>tro?.<br />
Madrid: Federación Española de Religiosos de Enseñanza,<br />
1995.<br />
Santos Rego, M. A.; Touriñán, J. M.; Altarejos, F.: Familia, educación y sociedad<br />
civil. Santiago de Compostel·la: Universidade de Santiago de Compostela,<br />
Servizo de Publicacións e Intercambio Ci<strong>en</strong>tífico, 2004.<br />
Sarac<strong>en</strong>o, C.; Naldini, M.: Sociologia della famiglia. Bolonya: Il Mulino,<br />
2001.<br />
Segal<strong>en</strong>, M.: Antropología histórica de la familia. Madrid: Taurus, 2000.<br />
Segal<strong>en</strong>, M.: Sociologie de la famille. París: A. Colin, 2006.<br />
Segalman, R.: Reclaiming the family. St. Paul, Minnesota: Professors World<br />
Peace Academy, 1998.<br />
S<strong>en</strong>nett, R.: La corrosión del carácter. Barcelona: Anagrama, 1998.<br />
S<strong>en</strong>nett, R.: El respeto. Barcelona: Anagrama, 2003.<br />
Singly, F. D.: Sociologie de la famille contemporaine. París: Nathan, 1993.<br />
Singly, F. D.: Libres <strong>en</strong>semble: l’individualisme dans la vie commune. París: Nathan,<br />
2001.<br />
Skolnick, A. S.; Skolnick, J. H.: Family in transition. Nova York: Longman,<br />
1999.<br />
Solsona, M.; Treviño, R.: Estructuras familiares <strong>en</strong> España. Madrid: Instituto<br />
de la Mujer, 1990.<br />
Sullerot, E.: El nuevo padre. Barcelona, Ediciones B, 1993.<br />
Terricabras, J. M.: I a tu, què t’importa?: els valors. La tria personal i l’interès<br />
col·lectiu. Barcelona: La Campana, 2003.<br />
Théry, I.: «La institución familiar sin herederos». Revista de Occid<strong>en</strong>te, 199<br />
(1996), p. 35-62.<br />
Thomas, W. I.: The Child in America. Nova York: Alfred A. Knopf, 1928.<br />
Tierno, B.: Guía para educar <strong>en</strong> valores: persona, familia, escuela, sociedad. Madrid:<br />
Taller de Editores, 1996.<br />
Treviño, R.: Estructura y dinámica de la monopar<strong>en</strong>talidad <strong>en</strong> España. Bellaterra:<br />
Universitat Autònoma de Barcelona, 2007.<br />
Troid<strong>en</strong>, R. R.: «Mariages et divorces: contribution à un analyse systématique<br />
des modèles matrimoniaux». Population, (1980), p. 1025-1040.<br />
Troid<strong>en</strong>, R. R.: Gay and lesbian id<strong>en</strong>tity: a sociological analysis. Nova York: G<strong>en</strong>eral<br />
Hall Inc., 1988.<br />
181
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 182<br />
L’emergència de nous models familiars<br />
Tronquoy, P.: Famille(s) et politiques familiales. París: La Docum<strong>en</strong>tation française,<br />
2004.<br />
Turner, B. S.: The early sociology of the family. Londres: Routledge-Thoemmes<br />
Press, 1998.<br />
Ubieto, J. R.: «La familia moderna: ¿crisis o diversidad?». A Sappi<strong>en</strong>s.com,<br />
2001.<br />
Unell, B. C.; Wyckoff, J. L. : 20 valors que pot transmetre als seus fills. Barcelona:<br />
Amat, 2002.<br />
Urra, J.: El pequeño dictador. Madrid: La Esfera de los Libros, 2006.<br />
Valero, M. A.; L<strong>en</strong>ce, C.: Nupcialidad, fecundidad y familia: la paradoja del<br />
comportami<strong>en</strong>to de la nupcialidad y la fecundidad <strong>en</strong> España. Còrdova: Instituto<br />
de Estudios Sociales Avanzados de Andalucía, 1995.<br />
Van Gils, J.: ¿Qué pi<strong>en</strong>san los niños y niñas sobre su familia? Madrid: Ministerio<br />
de Trabajo y Asuntos Sociales, 1997.<br />
Vázquez, J. M.: Familias y sectas. Madrid: Instituto de Sociología Aplicada,<br />
1994.<br />
Verdú, V.: Nuevos amores, nuevas familias. Barcelona: Tusquets, 1992.<br />
Verhaeghe, P.: El amor <strong>en</strong> los tiempos de soledad. Barcelona: Paidós, 2001.<br />
Vila-Abadal, J.: Valors vells, nous valors. Barcelona: Proa, 1998.<br />
Wainerman, C.: Familia, trabajo y género: un mundo de nuevas relaciones. Bu<strong>en</strong>os<br />
Aires: UNICEF-Fondo de Cultura Económica, 2003.<br />
Weston, K.: Las familias que elegimos: lesbianas, gays y par<strong>en</strong>tesco. Barcelona:<br />
Bellaterra, 2003.<br />
White, J. M.; Klein, D. M.: Family theories. Los Angeles: Sage Publications,<br />
2008.<br />
Yorburg, B.: Family realities: a global view. Nova Jersey: Pr<strong>en</strong>tice Hall, 2002.<br />
Young, M.; Willmott, P.: La familia simétrica: un estudio sobre el trabajo y el<br />
ocio. Madrid: Tecnos, 1975.<br />
Zonab<strong>en</strong>d, F.: «De la familia: una visión etnológica del par<strong>en</strong>tesco y la familia».<br />
A Diversos autors: Historia de la familia. Madrid: Alianza, 1986.<br />
182
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 183<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
NOTES<br />
1. Per veure el funcionam<strong>en</strong>t dels difer<strong>en</strong>ts sistemes de filiació es pod<strong>en</strong> consultar, <strong>en</strong>tre altres,<br />
els excel . l<strong>en</strong>ts treballs de Segal<strong>en</strong> (2000) i la mateixa Cadoret (2003).<br />
2. Tot i que creiem que és necessari un debat <strong>en</strong> profunditat sobre les significacions de l’amor<br />
i sobre les visions alternatives que se’n t<strong>en</strong><strong>en</strong>, la magnitud del tema i de les seves ramificacions<br />
<strong>en</strong>s impedeix tractar-ne <strong>en</strong> aquest treball, però volem deixar constància que <strong>en</strong> el futur caldrà<br />
parlar-ne amb l’ext<strong>en</strong>sió i la int<strong>en</strong>sitat que la qüestió mereix.<br />
183
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 184<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
<strong>Jordi</strong> Collet i Sabé, Recercador ISOR (Investigacions <strong>en</strong> sociologia de la<br />
religió) i IGOP (Àrea d’educació) Universitat Autònoma de Barcelona<br />
(UAB). Professor de sociologia (Facultat d’Educació). Universitat de Vic<br />
Joan Estruch i Gibert. Director ISOR (Investigacions <strong>en</strong> sociologia de la<br />
religió-UAB). Catedràtic de sociologia (Facultat de Ciències Polítiques i<br />
Sociologia). UAB<br />
<strong>Jordi</strong> Collet i Joan Estruch<br />
Família i religió avui:<br />
cap a una socialització<br />
invisible?<br />
La família és una institució clau <strong>en</strong> el procés de socialització dels individus; és a<br />
dir, <strong>en</strong> la transmissió de determinats valors i actituds davant de la vida i davant<br />
del món. Aquest article aborda, des de la sociologia de la religió, el paper que té<br />
la família <strong>en</strong> la socialització i <strong>en</strong> la transmissió d’una determinada fe o cre<strong>en</strong>ça <strong>en</strong><br />
un temps caracteritzat pel pluralisme i la privatització religiosa, d’una banda, i la<br />
creix<strong>en</strong>t secularització de les nostres societats, de l’altra.<br />
1. Introducció<br />
Els qüestionam<strong>en</strong>ts dels prog<strong>en</strong>itors catalans que vol<strong>en</strong> transmetre als<br />
seus fills i filles algun tipus d’elem<strong>en</strong>t vinculat a l’àmbit religiós són <strong>en</strong>ormes.<br />
1 Des de la dècada dels 70, les veus més il . lustrades adverti<strong>en</strong> sobre<br />
l’adv<strong>en</strong>im<strong>en</strong>t d’un dubte radical que posava <strong>en</strong> qüestió el què, el com i el<br />
qui de la socialització religiosa: té s<strong>en</strong>tit, és plausible, és realitzable una<br />
«educació de la fe» <strong>en</strong> les societats complexes? Des d’aleshores, aquest<br />
dubte no ha parat d’est<strong>en</strong>dre’s i d’aprofundir-se i podem dir que, al llarg<br />
d’aquest primer dec<strong>en</strong>ni del segle XXI, ha esdevingut un maldecap quotidià<br />
per a les famílies amb voluntat de realitzar una socialització religiosa.<br />
184
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 185<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
S<strong>en</strong>s dubte, és el mom<strong>en</strong>t <strong>en</strong> el qual els prog<strong>en</strong>itors es planteg<strong>en</strong> la transmissió<br />
d’una fe (catòlica <strong>en</strong>cara de forma majoritària a casa nostra però<br />
creix<strong>en</strong>tm<strong>en</strong>t diversa) quan el dubte sobre si la religió té<br />
algun rol a jugar <strong>en</strong> la vida personal i social de la Catalunya<br />
del segle XXI esdevé més palpable: té s<strong>en</strong>tit socialitzar<br />
<strong>en</strong> una cre<strong>en</strong>ça religiosa, com es duu a terme aquest<br />
<strong>en</strong>vit, qui o amb qui es compta per al mateix, quins hauri<strong>en</strong><br />
de ser els continguts d’aquesta socialització, quins<br />
hauri<strong>en</strong> de ser els temps per al seu des<strong>en</strong>volupam<strong>en</strong>t,<br />
quin és el rol del «socialitzat/da» i dels socialitzadors <strong>en</strong><br />
aquest procés, etc.<br />
Aquest és l’objectiu de l’article que pres<strong>en</strong>tem: partint<br />
de les recerques realitzades al voltant de la socialització<br />
religiosa familiar, volem pres<strong>en</strong>tar una anàlisi del<br />
f<strong>en</strong>om<strong>en</strong> que, presumptam<strong>en</strong>t, permeti compr<strong>en</strong>dre’l<br />
més i millor. Com dèiem, és evid<strong>en</strong>t que <strong>en</strong>cara a Catalunya<br />
el màxim nombre de famílies vinculades al «problema»<br />
de la socialització religiosa estan <strong>en</strong> l’òrbita catòlica.<br />
Però això no impedeix que, a parer nostre, moltes<br />
de les reflexions de l’article puguin ser extrapolables a les múltiples i diverses<br />
tradicions religioses pres<strong>en</strong>ts a Catalunya. 2 Té s<strong>en</strong>tit socialitzar <strong>en</strong><br />
una cre<strong>en</strong>ça religiosa?,<br />
com es duu a terme<br />
aquest <strong>en</strong>vit?, qui o amb<br />
qui es compta per al<br />
mateix?, quins hauri<strong>en</strong><br />
de ser els continguts<br />
d’aquesta socialització?,<br />
quins hauri<strong>en</strong> de ser<br />
els temps per al seu<br />
des<strong>en</strong>volupam<strong>en</strong>t?,<br />
quin és el rol del<br />
«socialitzat/da» i dels<br />
socialitzadors <strong>en</strong> aquest<br />
procés?<br />
Així doncs, com<strong>en</strong>cem<br />
per pres<strong>en</strong>tar una perspectiva analítica que <strong>en</strong>s hauria d’ajudar a compr<strong>en</strong>dre<br />
aquest f<strong>en</strong>om<strong>en</strong>.<br />
2. Una mirada sobre el f<strong>en</strong>om<strong>en</strong>: el pluralisme i la privatització<br />
religiosa<br />
2.1. Un grilló s’ha tr<strong>en</strong>cat i amb ell la cad<strong>en</strong>a...<br />
For<strong>en</strong> P.L. Berger i T. Luckmann 3 qui explicar<strong>en</strong> de manera s<strong>en</strong>zilla com<br />
es construïa i es reconstruïa la realitat social <strong>en</strong> la qual tot/es vivim, <strong>en</strong>s<br />
movem i som. En un primer mom<strong>en</strong>t, com a necessitat antropològica <strong>en</strong><br />
tota societat i <strong>en</strong> tota família apareix la producció d’una cultura: d’uns<br />
s<strong>en</strong>tits, d’uns significats, d’uns vincles, d’unes normes... Com sabem, els<br />
éssers humans, malgrat néixer amb un caràcter no disposem d’instints<br />
prou des<strong>en</strong>volupats, és a dir, de pautes prefixades que marquin el nostre<br />
185
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 186<br />
Familia i religió avui: cap a una socialització invisible?<br />
comportam<strong>en</strong>t a l’hora de saber com relacionar-nos, com construir una<br />
casa o com iniciar un flirteig. Així doncs, tota societat i tota família són<br />
el projecte de la (re)construcció constant d’un món ord<strong>en</strong>at, compartit,<br />
amb s<strong>en</strong>tit i amb pautes que ori<strong>en</strong>tin la conducta dels seus membres<br />
(fase d’exteriorització). Una vegada aquest món, aquestes pautes, aquest<br />
s<strong>en</strong>tit ha estat edificat de manera compartida <strong>en</strong>tre els difer<strong>en</strong>ts subjectes,<br />
arriba, amb el temps, la fase d’objectivació: tot allò que un dia els<br />
nostres avantpassats i nosaltres mateixos hem construït, es converteix <strong>en</strong><br />
quelcom «objectiu», evid<strong>en</strong>t i donat per descomptat. Finalm<strong>en</strong>t, una vegada<br />
construïda una societat i objectivada progressivam<strong>en</strong>t, arriba el<br />
mom<strong>en</strong>t de fer-hi partícips les noves g<strong>en</strong>eracions <strong>en</strong> la fase d’interiorització<br />
o socialització. Precisam<strong>en</strong>t el procés de socialització primària consisteix<br />
<strong>en</strong> això: els prog<strong>en</strong>itors transmet<strong>en</strong> un món als infants (actituds, valors,<br />
normes, s<strong>en</strong>tit...) com si fos el món, l’únic possible. Un món que,<br />
gràcies als poderosos vincles afectius <strong>en</strong>tre ambdós durant la primera infantesa,<br />
esculpeix l’infant com cap altra influència no ho farà al llarg de<br />
la seva vida.<br />
Però, <strong>en</strong> aquests darrers dec<strong>en</strong>nis, t<strong>en</strong>im i vivim la s<strong>en</strong>sació que alguna<br />
cosa d’aquest esquema mil . l<strong>en</strong>ari s’ha tr<strong>en</strong>cat i, amb ella, la lògica i la<br />
dinàmica de la construcció i la transmissió de la cultura i la realitat religiosa.<br />
El grilló de la interiorització s’ha esquerdat i amb ell, la cad<strong>en</strong>a de<br />
la socialització religiosa ha perdut tota la seva força <strong>en</strong> un doble movim<strong>en</strong>t<br />
alhora alliberador i problematitzador: tot allò al voltant de la<br />
transmissió de la fe que <strong>en</strong> moltes zones del país fins fa 30 anys formava<br />
part del món donat per descomptat, ara és un problema. En el s<strong>en</strong>tit que<br />
és quelcom que cal plantejar-se, optar i construir quan abans ja v<strong>en</strong>ia fet.<br />
Molt sovint, aquest malestar al voltant de la socialització religiosa familiar<br />
s’ha interpretat des dels postulats de la secularització. Però creiem<br />
que, tot seguint les darreres recerques al respecte, 4 aquestes teories de la<br />
«desaparició» de la religió <strong>en</strong> les societats contemporànies, cada vegada<br />
t<strong>en</strong><strong>en</strong> m<strong>en</strong>ys capacitat per ajudar-nos a compr<strong>en</strong>dre la realitat. Per contra,<br />
pres<strong>en</strong>tem els dos processos socials, que segons la nostra opinió, pod<strong>en</strong><br />
contribuir més a aquest <strong>en</strong>vit: el pluralisme i la privatització.<br />
186
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 187<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
2.2. El pluralisme i la privatització de les cre<strong>en</strong>ces religioses: del religare al re-elegere<br />
Les teories de la secularització, és a dir, les que atribuï<strong>en</strong> les dificultats<br />
de les famílies a l’hora de transmetre unes cre<strong>en</strong>ces religioses al fet que<br />
aquest àmbit anava de baixa o t<strong>en</strong>dia a desaparèixer, cada vegada ajud<strong>en</strong><br />
m<strong>en</strong>ys a <strong>en</strong>t<strong>en</strong>dre la realitat social. El problema d’aquestes teories és que<br />
equiparav<strong>en</strong> religió a ortodòxia i tot allò que queia fora d’aquesta (i des<br />
de fa 40 anys cada vegada més g<strong>en</strong>t, pràctiques, idees i propostes són heterodoxes)<br />
sumava i contribuïa a constatar que la religió estava <strong>en</strong> un imparable<br />
declivi. Així, confon<strong>en</strong>t la part pel tot, afirmav<strong>en</strong> que a casa nostra<br />
la religiositat, i àdhuc l’espiritualitat, aniri<strong>en</strong> desapareix<strong>en</strong>t de la<br />
realitat social i familiar, quan <strong>en</strong> realitat el que indicav<strong>en</strong> era el declivi<br />
d’una definició de religió lligada i marcada per una institució com l’església<br />
catòlica (ortodòxia). Sembla evid<strong>en</strong>t que <strong>en</strong> un context de creix<strong>en</strong>t<br />
individualització, una de les característiques fonam<strong>en</strong>tals de la vivència<br />
i la pràctica religiosa és que l’heretgia (literalm<strong>en</strong>t l’elecció) es transforma<br />
<strong>en</strong> la norma.<br />
Així, si les institucions ja no t<strong>en</strong><strong>en</strong> la capacitat per determinar els valors<br />
i les normes que configuraran l’ortodòxia, a les famílies, fonam<strong>en</strong>talm<strong>en</strong>t,<br />
els toca afrontar «l’obligació d’escollir» (Sartre). Una tria que esdevé<br />
més i més complexa <strong>en</strong> un context de creix<strong>en</strong>t pluralisme<br />
social i religiós. Pluralisme <strong>en</strong> un doble s<strong>en</strong>tit: un Si les institucions ja no<br />
major nombre d’ofertes de sistemes de s<strong>en</strong>tit (pluralitat t<strong>en</strong><strong>en</strong> la capacitat per<br />
de religions i altres cre<strong>en</strong>ces); i un major nombre de bran- determinar els valors<br />
ques o variants dins de cadascun d’aquests sistemes. i les normes que<br />
Amb el resultat que cada família necessita uns cinc mi- configuraran l’ortodòxia,<br />
nuts per explicar (i explicar-se) on i com està situada a les famílies,<br />
respecte de la cre<strong>en</strong>ça religiosa, quan abans amb una pa- fonam<strong>en</strong>talm<strong>en</strong>t,<br />
raula n’hi havia prou: catòlica. Ara, tothom ha esdevin- els toca afrontar<br />
gut un «crei<strong>en</strong>t però...». És a dir, una persona o família «l’obligació d’escollir»<br />
que ha d’explicitar els seus punts de referència escollits (Sartre).<br />
de caire teòric i pràctic amb els quals se s<strong>en</strong>t vinculat<br />
per tal que l’interlocutor el pugui situar <strong>en</strong> el mapa religiós. Els conceptes<br />
de crei<strong>en</strong>t, no crei<strong>en</strong>t, practicant, no practicant, han perdut la seva capacitat<br />
compr<strong>en</strong>siva i avui esdev<strong>en</strong><strong>en</strong>, per si mateixos, conceptes muts. És a<br />
dir, s<strong>en</strong>se capacitat per conduir-nos a una realitat compartida.<br />
187
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 188<br />
Familia i religió avui: cap a una socialització invisible?<br />
Pres<strong>en</strong>tem ara un segon concepte amb una alta capacitat per ajudarnos<br />
a <strong>en</strong>t<strong>en</strong>dre l’estat actual de la socialització religiosa familiar: la privatització.<br />
Fou T. Luckmann 5 qui el 1967 va explorar l’evolució històrica de<br />
les religions situant les societats de la segona meitat del segle XX <strong>en</strong> un<br />
nou estadi. Així, <strong>en</strong> les societats arcaiques, el mant<strong>en</strong>im<strong>en</strong>t i la transmissió<br />
de «l’univers sagrat» es basava <strong>en</strong> una coherència de tota l’estructura<br />
social que t<strong>en</strong>ia <strong>en</strong> la religió el seu eix vertebrador principal, <strong>en</strong> un context<br />
s<strong>en</strong>se institucions especialitzades <strong>en</strong> aquest àmbit. En un segon estadi,<br />
malgrat que la religió continuava ess<strong>en</strong>t la clau de volta de tot el s<strong>en</strong>tit<br />
i la legitimació d’aquelles societats, apareix<strong>en</strong> les institucions (les<br />
esglésies) i les persones especialitzades <strong>en</strong> aquest àmbit (els sacerdots). En<br />
un tercer estadi, allò sagrat es va separant d’allò profà, i unes institucions<br />
específiques són les <strong>en</strong>carregades de vetllar per l’ortodòxia <strong>en</strong> aquest<br />
camp, així com per la seva transmissió. A occid<strong>en</strong>t, les esglésies cristianes<br />
esdev<strong>en</strong><strong>en</strong> la plasmació d’aquesta especialització i separació de l’àmbit sagrat<br />
de la resta de la vida social. Finalm<strong>en</strong>t, <strong>en</strong> les societats complexes<br />
contemporànies, anem avançant cap a una religió més privatitzada.<br />
Abans d’<strong>en</strong>trar <strong>en</strong> el concepte, val a dir que aquesta accepció del concepte<br />
de privatització, no té res a veure amb el debat, tan <strong>en</strong>cès (i tan superficial?)<br />
<strong>en</strong> els darrers mesos, sobre el rol públic o privat de la religió. Nosaltres<br />
no <strong>en</strong>s referim al debat de la presència pública o privada de l’església.<br />
Sinó que <strong>en</strong>s referim al tipus de relació o no relació que s’estableix <strong>en</strong>tre<br />
les persones més o m<strong>en</strong>ys vinculades a una determinada religió amb la<br />
institució especialitzada de referència (a casa nostra, sobretot l’església<br />
catòlica).<br />
La privatització es caracteritza per un movim<strong>en</strong>t <strong>en</strong> el qual altres «espais»<br />
que no són les institucions especialitzades (esglésies) parl<strong>en</strong>, p<strong>en</strong>s<strong>en</strong><br />
i practiqu<strong>en</strong> la religió amb més o m<strong>en</strong>ys vincles amb aquestes institucions<br />
(des-especialització institucional de la religió); alhora, hi ha una desmonopolització<br />
de la producció i la difusió de cosmovisions (pluralisme), altam<strong>en</strong>t<br />
lligada a una accessibilitat immediata (s<strong>en</strong>se intermediaris) a<br />
aquesta pluralitat d’oferta de religions a través dels mass media i les TIC.<br />
Així, les religions, les cosmovisions, les idees vinculades a la transc<strong>en</strong>dència<br />
i l’espiritualitat es privatitz<strong>en</strong> i es subjectiv<strong>en</strong>. Per tant, aquest procés<br />
de privatització i de subjectivació situa <strong>en</strong> les famílies tota la responsabi-<br />
188
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 189<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
litat de triar (consumidor) les cre<strong>en</strong>ces religioses a viure i a transmetre i<br />
el com cal fer-ho.<br />
En la mateixa mesura que les institucions (esglésies a casa nostra) perd<strong>en</strong><br />
pràcticam<strong>en</strong>t del tot la seva capacitat per ser qui dicta el què i el com<br />
s’ha de socialitzar, les famílies han d’assumir aquest rol, aquesta llibertat<br />
i aquesta responsabilitat. Com dèiem, <strong>en</strong> un context <strong>en</strong><br />
el qual les cre<strong>en</strong>ces religioses s’han pluralitzat i privatit- En un context <strong>en</strong> el qual<br />
zat, la família esdevé la protagonista absoluta de qualse- les cre<strong>en</strong>ces religioses<br />
vol procés de socialització religiosa. Un procés <strong>en</strong> el qual s’han pluralitzat i<br />
no només haurà d’escollir, sinó que també <strong>en</strong> molts ca- privatitzat, la família<br />
sos haurà de construir el què i el com d’aquesta trans- esdevé la protagonista<br />
missió religiosa. Un què i sobretot un com que ja no po- absoluta de qualsevol<br />
drà avançar pels camins tradicionals, sinó que haurà de procés de socialització<br />
moure’s <strong>en</strong> un terr<strong>en</strong>y inexplorat, tot buscant noves religiosa.<br />
vies, noves formes i nous objectius per a la socialització<br />
dels infants i joves. Si la religió havia estat quelcom que relligava (religare),<br />
ara esdevé un dels camps més clars de la nova obligació social, el re-elegere<br />
(escollir constantm<strong>en</strong>t).<br />
3. Velles preguntes, nous camins: de la institució al món privat<br />
3.1. Tres tipus ideals de socialització familiar<br />
Un cop pres<strong>en</strong>tat aquest context, <strong>en</strong>s preguntem ara per la manera com<br />
les famílies don<strong>en</strong> resposta pràctica i concreta a l’<strong>en</strong>vit de socialitzar <strong>en</strong><br />
aquest àmbit els seus fills i filles. Per a fer-ho, recorrem a l’estratègia weberiana<br />
dels tipus ideals, recordant que no són més que caricatures que<br />
cerqu<strong>en</strong> facilitar la lectura de la realitat i no pas fotografies d’aquesta.<br />
Així, proposem tres models ideals de socialització familiar de la religió,<br />
contraposats <strong>en</strong>tre ells i que anirem desgranant al llarg del pres<strong>en</strong>t<br />
apartat.<br />
3.2. Model tradicional<br />
En l’<strong>en</strong>focam<strong>en</strong>t i la pràctica tradicional de la socialització religiosa familiar,<br />
l’objectiu d’aquesta era que els infants i els joves esdevinguessin cristians<br />
i esdevinguessin persones «correctes», com «Déu mana(va)». Això <strong>en</strong><br />
189
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 190<br />
Familia i religió avui: cap a una socialització invisible?<br />
Objectiu (per a què) –<br />
<strong>en</strong>torn<br />
un context culturalm<strong>en</strong>t catòlic significava construir, <strong>en</strong> el si de la família,<br />
persones que tinguessin clares les seves arrels, els seus pilars. Unes<br />
arrels que els havi<strong>en</strong> de sost<strong>en</strong>ir per a tota la vida i que estav<strong>en</strong> basades <strong>en</strong><br />
un catàleg de cre<strong>en</strong>ces i de dogmes morals universals, únics i homog<strong>en</strong>is.<br />
En aquest tipus ideal de socialització familiar de la religió, els prog<strong>en</strong>itors<br />
fei<strong>en</strong> una tasca de professors que, a través de «classes», transmeti<strong>en</strong><br />
la doctrina correcta a seguir i l’ortodòxia a apr<strong>en</strong>dre a través d’una pedagogia<br />
explícita, visible, unidireccional i memorística («Ets cristià? Sóc<br />
cristià per la gràcia de Déu»). El temps d’apr<strong>en</strong><strong>en</strong>tatge era la infantesa i<br />
com dèiem, la normalitat d’aquest procés es basava <strong>en</strong> una coherència<br />
força alta <strong>en</strong>tre allò a transmetre i allò esperat socialm<strong>en</strong>t de les persones<br />
joves i adultes.<br />
Avui <strong>en</strong> dia podem p<strong>en</strong>sar que aquest tipus de socialització religiosa familiar<br />
ja ha desaparegut. No és cert, ja que, com vàrem comprovar <strong>en</strong> la<br />
190<br />
Plantejam<strong>en</strong>t<br />
(per què)<br />
Rol dels prog<strong>en</strong>itors<br />
(qui)<br />
Contingut (què)<br />
Contingut II (què)<br />
Metodologia (com)<br />
Metodologia II (com)<br />
Temporalitat (quan)<br />
Context (on)<br />
Model tradicional<br />
Fer bons cristians –<br />
religió social<br />
Fer persones amb<br />
bones arrels<br />
Professors –<br />
plantejam<strong>en</strong>t escolar<br />
Doctrina – ortodòxia<br />
Catàleg de cre<strong>en</strong>ces -<br />
moral<br />
Classe<br />
Visible, explícita<br />
i formal<br />
Infantesa<br />
Context social<br />
coher<strong>en</strong>t<br />
Model modern<br />
Fer bones persones –<br />
cre<strong>en</strong>ça minoritària i<br />
de petita comunitat<br />
Fer resist<strong>en</strong>ts<br />
Refer<strong>en</strong>ts – plantejam<strong>en</strong>t<br />
d’esplai<br />
Valors - coneixem<strong>en</strong>t<br />
de Jesús<br />
Moral autònoma<br />
Altres maneres:<br />
pel . lícules, cançons,<br />
internet, jocs, grup<br />
d’iguals, trobades...<br />
Explícita i informal<br />
Infantesa i jov<strong>en</strong>tut<br />
Context social<br />
<strong>en</strong> contra<br />
Model invisible<br />
Fer persones<br />
autònomes – religió<br />
privatitzada<br />
Fer persones que<br />
puguin disposar<br />
d’àncores<br />
Mestres – plantejam<strong>en</strong>t<br />
d’assessors/consultors<br />
Habilitats per a poder<br />
buscar sempre de nou<br />
(seguretat secundària)<br />
Confiança i autoestima<br />
Iniciàtica<br />
Invisible, implícita<br />
i informal<br />
Tota la vida<br />
Context social<br />
coher<strong>en</strong>t amb el rol<br />
de consumidor
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 191<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
nostra anterior recerca, 6 una part g<strong>en</strong>s m<strong>en</strong>yspreable del catolicisme actual<br />
vinculat a posicions conservadores segueix valorant de manera significativa<br />
la importància d’una socialització religiosa amb continguts vinculats<br />
a la doctrina («catàleg de cre<strong>en</strong>ces»). Això no implica que les formes<br />
no hagin evolucionat (rol de l’afectivitat, plantejam<strong>en</strong>t m<strong>en</strong>ys escolar, ...)<br />
però s<strong>en</strong>se abandonar, com a elem<strong>en</strong>t clau <strong>en</strong> la pròpia id<strong>en</strong>titat, els elem<strong>en</strong>ts<br />
substantius de la moral, la doctrina i la militància. I són precisam<strong>en</strong>t<br />
aquests elem<strong>en</strong>ts substantius els criteris per a fer una avaluació dels<br />
resultats de la socialització religiosa <strong>en</strong> el model tradicional. Una avaluació<br />
els indicadors de la qual són la pertinència de les pràctiques morals,<br />
els coneixem<strong>en</strong>ts doctrinals, o la voluntat de transmetre aquestes propostes<br />
als infants.<br />
En tot cas, el gran canvi d’aquest model respecte els anys del franquisme<br />
és que avui <strong>en</strong> dia les famílies estan obligades a optar per aquest model<br />
ja que, ni de bon tros, és el «normal» o el «natural». Així, els objectius<br />
i la metodologia socialitzadora són diverg<strong>en</strong>ts amb els altres plantejam<strong>en</strong>ts,<br />
però el procés de tria, i el s<strong>en</strong>tim<strong>en</strong>t d’incertesa i de fragilitat per<br />
si allò triat o construït és el correcte, és igual de pres<strong>en</strong>t <strong>en</strong> aquestes que<br />
<strong>en</strong> les altres famílies.<br />
3.3. Model modern<br />
En aquest segon model ideal podem trobar un gran nombre de persones<br />
de més de 50 anys que, malgrat la seva voluntat, t<strong>en</strong><strong>en</strong> la s<strong>en</strong>sació de «fracàs»<br />
<strong>en</strong> la socialització religiosa dels propis infants. Aquestes famílies, partícips<br />
de l’esperit del Concili Vaticà II, lam<strong>en</strong>t<strong>en</strong> <strong>en</strong>ormem<strong>en</strong>t que els seus<br />
fills/es (majoritàriam<strong>en</strong>t de m<strong>en</strong>ys de 50 anys) malgrat que siguin bons<br />
professionals, bones persones, etc., no vagin a missa i que ni tant sols es<br />
casin per l’església o bategin les criatures. Per aquestes persones i per a<br />
moltes famílies joves <strong>en</strong> l’actualitat, la socialització religiosa té tant una<br />
dim<strong>en</strong>sió de construir bones persones (valors), com de fer cristians més<br />
vinculats a una petita comunitat que no pas als dogmes del Vaticà. Són<br />
famílies que no es veu<strong>en</strong> amb cor de fer apr<strong>en</strong>dre un catecisme com qui<br />
<strong>en</strong>s<strong>en</strong>ya les taules de multiplicar, ja que no és el mateix fer veure a una<br />
criatura que set per vuit fan cinquanta-sis, que int<strong>en</strong>tar explicar-li que Jesucrist<br />
és <strong>en</strong>g<strong>en</strong>drat, no creat, i de la mateixa naturalesa del Pare. Així, la<br />
191
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 192<br />
Familia i religió avui: cap a una socialització invisible?<br />
pròpia vivència de la fe par<strong>en</strong>tal ja té força elem<strong>en</strong>ts de «cristians però...»<br />
i és viscuda com a contracorr<strong>en</strong>t (ni id<strong>en</strong>tificats amb les posicions vaticanistes,<br />
ni desvinculats de la dim<strong>en</strong>sió cristiana). Els prog<strong>en</strong>itors, <strong>en</strong> aquest<br />
model, actu<strong>en</strong> com a refer<strong>en</strong>ts, com a acompanyants del procés de socialització<br />
dels seus fills, tot sab<strong>en</strong>t que necessit<strong>en</strong> d’altres refer<strong>en</strong>ts per a socialitzar-los<br />
<strong>en</strong> la fe (esplai, escoltes, ordes religioses, pasqua jove, Taizè...).<br />
Per aquestes famílies, el contingut de la fe ja no és tant un llistat de cre<strong>en</strong>ces<br />
sinó uns valors i un apropam<strong>en</strong>t a la figura de Jesús, alhora que una<br />
moral amb vincles a la doctrina però per a la qual l’autonomia i la consciència<br />
són els principals elem<strong>en</strong>ts (privatització).<br />
Potser la característica més important d’aquest segon tipus ideal és la<br />
seva voluntat r<strong>en</strong>ovadora <strong>en</strong> les formes de la socialització (com): l’ús de les<br />
pel . lícules, de les cançons actuals, d’internet, de les xarxes socials, del mòbil,<br />
dels jocs, de les mil varietats del grup d’iguals, de les trobades, de l’estètica...<br />
Tot això són elem<strong>en</strong>ts clau <strong>en</strong> la pràctica socialitzadora d’aquest<br />
tipus de famílies que a través d’una pedagogia explícita, informal i actualitzada<br />
cerqu<strong>en</strong> al llarg de la infantesa i la jov<strong>en</strong>tut que les noves g<strong>en</strong>eracions<br />
siguin cristians «autèntics». Trobant <strong>en</strong> aquesta aut<strong>en</strong>ticitat (el meu<br />
fill/a «és cristià perquè vol i ho viu així») i <strong>en</strong> la reproducció de les pràctiques<br />
dels prog<strong>en</strong>itors (anar a algun tipus de missa, grup de revisió de vida,<br />
vincles amb l’església a través de capellans «dels nostres», certa preocupació<br />
per l’església institució....) els dos criteris clau per avaluar els resultats<br />
d’aquesta socialització religiosa.<br />
3.4. Model invisible<br />
Finalm<strong>en</strong>t, trobem <strong>en</strong> els darrers anys certes famílies amb un capital educatiu<br />
alt que, de manera més intuïtiva i no tant amb un full de ruta clar,<br />
cerqu<strong>en</strong> altres maneres de socialitzar la dim<strong>en</strong>sió transc<strong>en</strong>d<strong>en</strong>t dels seus<br />
fills/es que s’avinguin més amb les seves formes de vida objectiva. En<br />
aquest tercer tipus ideal, l’objectiu de la socialització religiosa (altam<strong>en</strong>t<br />
privatitzada) és el de formar persones autònomes que emprin la religió o<br />
els elem<strong>en</strong>ts religiosos <strong>en</strong> la pràctica de la seva autonomia, per al seu b<strong>en</strong>estar<br />
i <strong>en</strong> la construcció de la seva id<strong>en</strong>titat. 7 Així, com diu Bauman, 8<br />
m<strong>en</strong>tre que l’important <strong>en</strong> la modernitat sòlida és que els infants tinguin<br />
unes arrels b<strong>en</strong> estables, fixes i compartides, <strong>en</strong> la modernitat líquida el<br />
192
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 193<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
recurs fonam<strong>en</strong>tal a socialitzar són les àncores: elem<strong>en</strong>ts i recursos que<br />
puc treure o posar <strong>en</strong> funció del mom<strong>en</strong>t i que m’ajud<strong>en</strong> a estar vinculat,<br />
però alhora a no estar-ho massa, ja que això em podria<br />
fer perdre la llibertat (seguretats secundàries). 9 En aquest<br />
model ideal, els prog<strong>en</strong>itors exerceix<strong>en</strong> una m<strong>en</strong>a de rol<br />
d’assessors o consultors <strong>en</strong> la cerca d’aquelles «habilitats<br />
i coneixem<strong>en</strong>ts religiosos» que sobretot han d’aportar<br />
confiança i autoestima a llurs fills (fe=cre<strong>en</strong>ça vs fe=confiança).<br />
La manera d’exercir aquesta socialització familiar<br />
privatitzada és invisible, implícita i funciona a través<br />
d’elem<strong>en</strong>ts iniciàtics. Així, més que no pas un camí traçat,<br />
un llistat de cre<strong>en</strong>ces a apr<strong>en</strong>dre, uns valors o uns vincles amb Jesús i<br />
la comunitat a establir, el que es cerca és l’acompanyam<strong>en</strong>t discret (invisible)<br />
10 de l’infant i el jove cap a la transc<strong>en</strong>dència, cap al sagrat, cap al misteri.<br />
Uns conceptes que no se sap què vol<strong>en</strong> dir ja que per a cada persona<br />
són difer<strong>en</strong>ts (subjectivació de la fe). Aquest «assessoram<strong>en</strong>t» cap al sagrat<br />
implica un plantejam<strong>en</strong>t de socialització religiosa iniciàtic, és a dir, que<br />
avança a partir d’elem<strong>en</strong>ts i camins que sovint pod<strong>en</strong> resultar paradoxals,<br />
contradictoris (amb la idea tradicional de transmissió de la fe) i sorpr<strong>en</strong><strong>en</strong>ts:<br />
11 L’objectiu de la<br />
socialització religiosa<br />
(altam<strong>en</strong>t privatitzada)<br />
és el de formar persones<br />
autònomes que emprin<br />
la religió o els elem<strong>en</strong>ts<br />
religiosos <strong>en</strong> la pràctica<br />
de la seva autonomia.<br />
contactes i pràctiques d’altres religions, lectures allunyades del<br />
cristianisme... Tot avançant sempre des de la incertesa, les preguntes i els<br />
dubtes com a elem<strong>en</strong>ts habituals (socialització de la pregunta vers socialització<br />
de les respostes). I amb una avaluació dels resultats de la mateixa<br />
que ja no disposa de cap criteri objectiu per a ser realitzada (moral, anar<br />
a missa, voler transmetre una cre<strong>en</strong>ça als fills...) perquè només subjectivam<strong>en</strong>t<br />
cada persona pot realitzar-la. Una opció, la socialització invisible,<br />
que transforma la socialització <strong>en</strong> quelcom que pot durar molts anys i davant<br />
de la qual, com ja deia Luckmann fa 40 anys, l’actitud dels prog<strong>en</strong>itors<br />
respecte al repertori de religions i cre<strong>en</strong>ces esdevé la d’un consumidor<br />
que tria des del binomi de la llibertat i la responsabilitat totals.<br />
4. Conclusió: cap a una socialització familiar religiosa invisible?<br />
Sembla lògic que <strong>en</strong> el nostre país convisquin famílies amb opcions de socialització<br />
religiosa vinculada als tres tipus ideals pres<strong>en</strong>tats. També sem-<br />
193
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 194<br />
Familia i religió avui: cap a una socialització invisible?<br />
bla lògic p<strong>en</strong>sar que el darrer dels models pres<strong>en</strong>tats estigui esdev<strong>en</strong>int un<br />
nou paradigma amb regles, objectius i criteris d’avaluació difer<strong>en</strong>ts als dos<br />
anteriors. Alhora, els interrogants al voltant d’aquest darrer model invisible<br />
de socialització religiosa familiar són molts. Però per a unes famílies<br />
amb una religió altam<strong>en</strong>t privatitzada i basada <strong>en</strong> elem<strong>en</strong>ts subjectius,<br />
sembla «lògic» que estiguin practicant (sovint més <strong>en</strong>llà de la reflexió) un<br />
tipus de socialització de la dim<strong>en</strong>sió transc<strong>en</strong>d<strong>en</strong>t que deixi <strong>en</strong> un segon o<br />
tercer lloc qualsevol relació amb una religió (institucional) que relliga socialm<strong>en</strong>t<br />
i que té continguts explícits (doctrina, moral, coneixem<strong>en</strong>ts...), i<br />
avancin <strong>en</strong> el camí d’una socialització més iniciàtica, feta de preguntes<br />
més que de respostes, de vivències més que de doctrines, d’autonomia més<br />
que de moral, de confiança més que de cre<strong>en</strong>ces... i amb un ús instrum<strong>en</strong>tal,<br />
consumidor dels elem<strong>en</strong>ts religiosos, amb un rol dels prog<strong>en</strong>itors més<br />
invisible (assessoram<strong>en</strong>t) i avaluable tan sols des de la pròpia subjectivitat.<br />
Només el pas dels anys dirà quins són els resultats socials i personals d’aquest<br />
nou model de socialització familiar religiosa invisible.<br />
NOTES<br />
1. Collet, J. (2005) S’acaba la fe cristiana? La transmissió de la fe <strong>en</strong> els nous processos de socialització.<br />
Fundació Joan Maragall-Editorial Claret. Barcelona.<br />
2. Amb un matís important, però. Per a les minories religioses, el món donat per descomptat<br />
<strong>en</strong> el qual es vol socialitzar no ha estat mai el món que la societat global donava per descomptat.<br />
En cert s<strong>en</strong>tit, per a les minories la socialització religiosa ha estat sempre problemàtica: per<br />
als catòlics catalans, ho ha esdevingut tan sols <strong>en</strong> els darrers temps.<br />
3. Berger, P. L.; Luckmann, T. (1988) La construcció social de la realitat. Herder. Barcelona.<br />
4. Estruch, J; Griera, M. (2007) De la secularització al pluralisme o de quan la religió torna a estar<br />
de moda. Caixa Sabadell. Sabadell.<br />
5. Luckmann, T. (1967) La religión invisible. Sígueme. Salamanca.; Estruch, J. (2007) «Una conversa<br />
amb T. Luckmann» A: VIA nº 5.<br />
6. Collet, J. (2007) «The crisis in religious socialization: an analytical proposal.» A: Social compass.<br />
Vol. 54, núm. 1.<br />
7. Bauman, Z. (2005) Id<strong>en</strong>titat. Publicacions Universitat de València. València.<br />
8. Bauman, Z. (2008) L’educació <strong>en</strong> un món de diàspores. Fundació Jaume Bofill. Pàg. 12.<br />
9. Les seguretats secundàries rau<strong>en</strong> <strong>en</strong> el fet de t<strong>en</strong>ir sempre la possibilitat de tornar a com<strong>en</strong>çar<br />
i canviar de parella, religió o feina. Així, més que c<strong>en</strong>trar-se molt perquè cada àmbit de la<br />
vida funcioni molt bé, el que cal és mant<strong>en</strong>ir el màxim nombre de portes obertes per si s’ha de<br />
canviar d’estratègia <strong>en</strong> la cerca d’una oportunitat millor.<br />
194
013-VIA09-1 12/5/09 18:47 Página 195<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
10. Aquí invisible implica l’accepció de Luckmann de privatitzada i de Bernstein de pedagogia<br />
poc explícita, amb un rol de l’educador secundari, on es dóna més autonomia a l’infant, on els<br />
criteris d’avaluació són implícits ... Cf. Bernstein, B. (1985) «Clases sociales, l<strong>en</strong>guaje y socialización.»<br />
A: Revista Combiana de Educación. Vol. 15.<br />
11. La pel·lícula «A años luz» d’Alain Tanner seria un bon exemple d’aquesta socialització iniciàtica.<br />
195
013-VIA09-2 12/5/09 18:48 Página 196<br />
APUNTS
013-VIA09-2 26/6/09 18:14 Página 197<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
De la Girona levítica a la Girona indifer<strong>en</strong>t*<br />
Antoni Puigverd<br />
Escriptor<br />
Prèviam<strong>en</strong>t a la lectura del text escrit,<br />
l’autor va voler deixar clar, per honestedat<br />
personal, des de quin punt de vista<br />
parlava: la d’un catòlic s<strong>en</strong>se Déu. Afirmació<br />
que implica, d’una banda, unes<br />
<strong>en</strong>ormes dificultats per trobar Déu, però,<br />
alhora, un profund respecte per la tradició<br />
cultural i ideològica del cristianisme, determinant<br />
<strong>en</strong> la cultura i els grans valors<br />
occid<strong>en</strong>tals (<strong>en</strong> especial els que t<strong>en</strong><strong>en</strong><br />
relació amb el respecte a la vida humana).<br />
Un respecte que té, a més, un vessant<br />
particular: la profunda consciència<br />
de la influència del catolicisme <strong>en</strong> la biografia<br />
personal de l’autor, tant pel que fa<br />
a l’educació, com a la cultura rebuda,<br />
com <strong>en</strong> l’àmbit de les relacions personals,<br />
car es confessa amic personal de<br />
monjos i sacerdots.<br />
L’altre dia, m<strong>en</strong>tre p<strong>en</strong>sava <strong>en</strong> les coses<br />
que podia dir-los, vaig trobar <strong>en</strong> un carrer<br />
de Girona, un professor d’Institut.<br />
Una persona excel . l<strong>en</strong>t, molt treballadora,<br />
pl<strong>en</strong>a d’<strong>en</strong>tusiasme, que, <strong>en</strong>tre altres<br />
valors, ha sabut sintetitzar les noves tecnologies<br />
amb l’<strong>en</strong>s<strong>en</strong>yam<strong>en</strong>t de la vella<br />
filosofia. Era molt tranquil . litzador s<strong>en</strong>-<br />
tir-lo parlar. No es queixava dels alumnes<br />
ni es manifestava derrotat per les dificultats<br />
dels temps que corr<strong>en</strong>, tal com fan<br />
ara corr<strong>en</strong>tm<strong>en</strong>t els professors. Es notava<br />
que ha sabut trobar la manera de transmetre<br />
la passió per una matèria tan abstracta<br />
com és la filosofia als joves d’avui.<br />
Una de les coses que li funcion<strong>en</strong> més<br />
a classe, em deia, són les pres<strong>en</strong>tacions<br />
de llibres. Un petit grup d’alumnes tria<br />
un llibre d’una llista. El llegeix<strong>en</strong>, el treball<strong>en</strong><br />
i dispos<strong>en</strong> de 20 minuts per pres<strong>en</strong>tar-lo<br />
als companys. Es veu que ho fan<br />
tan bé. Sempre ajudant-se amb imatges i<br />
so, amb powerpoint, naturalm<strong>en</strong>t. Tant els<br />
lectors com els companys que escolt<strong>en</strong>,<br />
s’<strong>en</strong>tusiasm<strong>en</strong> i dialogu<strong>en</strong> força apassionadam<strong>en</strong>t<br />
per alguns llibres prou profunds.<br />
I em va citar, per exemple, l’assaig<br />
T<strong>en</strong>ir el cap clar d’Edgar Morin sobre la<br />
ciència actual; l’impressionant Si això és<br />
un home de Primo Levi sobre l’holocaust<br />
nazi dels jueus; la inquietant visió que<br />
Neil Postman ha escrit sobre el poder de<br />
les tecnologies o la Ética para Amador de<br />
Fernando Savater on def<strong>en</strong>sa la llibertat<br />
individual com a motor de la vida. No sé<br />
com vam acabar parlant d’algun d’a-<br />
* Conferència als capellans del Bisbat de Girona sobre la situació actual de l’església <strong>en</strong><br />
la Girona i la Catalunya actuals (2008).<br />
197
013-VIA09-2 26/6/09 18:14 Página 198<br />
De la Girona levíica a la Girona indifer<strong>en</strong>t<br />
quests llibres, dels quals jo vaig discutir<br />
alguna cosa. I <strong>en</strong> el decurs de la conversa,<br />
vaig treure a col.lació, com faig sovint, el<br />
paper del p<strong>en</strong>sam<strong>en</strong>t de B<strong>en</strong>et XVI <strong>en</strong><br />
el món contemporani, coincid<strong>en</strong>t amb el<br />
del filòsof Jurg<strong>en</strong> Habermas sobre el poder<br />
indiscutit del diner i el joc que li fa el<br />
nihilisme i el relativisme dominants <strong>en</strong><br />
la cultura contemporània des de Nietzsche<br />
<strong>en</strong>çà. És aleshores que ell em va dir:<br />
«Ah, naturalm<strong>en</strong>t, sempre que cito Déu o<br />
la religió <strong>en</strong> boca d’algun filòsof, els meus<br />
alumnes es pos<strong>en</strong> a riure. “Es cosa de criatures<br />
o d’ignorants –em diu<strong>en</strong>– això de la<br />
religió”. En això sí que no aconsegueixo<br />
estimular-los. Consider<strong>en</strong> Déu com una<br />
cosa estranya pròpia de civilitzacions primitives,<br />
s<strong>en</strong>se ciència i tecnologia, consider<strong>en</strong><br />
que Déu és una fantasia pròpia<br />
d’estadis culturalm<strong>en</strong>t antics, arcaics,<br />
periclitats».<br />
Vaig quedar impressionat de l’afirmació<br />
d’aquest bon professor que aconsegueix<br />
incitar els alumnes d’un barri de<br />
Girona, no pas del tot cèntric, a polemitzar<br />
a favor o <strong>en</strong> contra de Nietszche, però<br />
que descobreix que els seus alumnes, precisam<strong>en</strong>t<br />
els més llegits, els més interessants<br />
<strong>en</strong> el treball escolar, es refereix<strong>en</strong> al<br />
Déu de la Bíblia com si es referissin a Neptú<br />
o a Zeus; i a Jesucrist com un heroi no<br />
difer<strong>en</strong>t d’Hèrcules. En el millor dels casos:<br />
una bella fantasia. És important, per<br />
acabar de pr<strong>en</strong>dre consciència del valor<br />
de l’anècdota que acabo de relatar, t<strong>en</strong>ir<br />
pres<strong>en</strong>t que aquests deu<strong>en</strong> ser el bo i millor<br />
dels adolesc<strong>en</strong>ts de Girona: els m<strong>en</strong>ys<br />
dominats per la moda i l’apar<strong>en</strong>ça externa,<br />
per les drogues i l’alcohol que acompany<strong>en</strong><br />
g<strong>en</strong>eralm<strong>en</strong>t els joves durant els<br />
llargs cap de setmana, per la música constant,<br />
pel no m<strong>en</strong>ys constant afalac dels<br />
198<br />
pares, per la violència, el sexe instintiu i<br />
els petits desitjos constantm<strong>en</strong>t satisfets.<br />
Si els que <strong>en</strong>cara llegeix<strong>en</strong>, s’esforc<strong>en</strong> a<br />
preparar unes lectures, discuteix<strong>en</strong> i s’apassion<strong>en</strong><br />
a classe sobre qüestions filosòfiques<br />
i ètiques relacionades amb la vida<br />
humana consider<strong>en</strong> la religió com una<br />
infantil i risible manifestació de societats<br />
primitives, com s’hi <strong>en</strong>front<strong>en</strong> els altres<br />
joves? Val més no p<strong>en</strong>sar-ho.<br />
Aquesta anècdota ha passat a Girona<br />
aquest any. Cinquanta anys <strong>en</strong>rere, el<br />
1958, cap alumne no hauria gosat perdonar<br />
la vida a Déu. Tampoc seguram<strong>en</strong>t<br />
cap professor ho hagués tolerat. I m<strong>en</strong>ys<br />
a Girona, ciutat levítica: pl<strong>en</strong>a de seminaristes,<br />
monges, beates, feligresos, membres<br />
d’acció catòlica, cursillistes, d’escolans,<br />
pl<strong>en</strong>a de n<strong>en</strong>s que se sabi<strong>en</strong> la missa<br />
<strong>en</strong> llatí. Tantes esglésies com ara, però<br />
obertes a tot hora no pas per a admiració<br />
dels turistes, sinó dels devots que anav<strong>en</strong><br />
a resar a l’altar del santíssim. En aquesta<br />
Girona, el 1963, poc abans del mític 68,<br />
l’<strong>en</strong>terram<strong>en</strong>t del bisbe Cartanyà va significar<br />
el fet social més rellevant de la dècada.<br />
La novel . la Cera de Miquel Pairolí<br />
descriu amb prosa untuosa i barroca<br />
aquest <strong>en</strong>terram<strong>en</strong>t a partir de les fotografies<br />
que se’n van fer. El bisbe de Girona,<br />
<strong>en</strong>cara als anys seixanta, va t<strong>en</strong>ir a<br />
Girona un <strong>en</strong>terram<strong>en</strong>t apoteòsic. De primera<br />
autoritat moral, social, afectiva.<br />
Com han canviat <strong>en</strong> m<strong>en</strong>ys de 50 anys les<br />
coses! El canvi és tan <strong>en</strong>orme, tan brutal,<br />
que s’ha de qualificar de canvi de civilització.<br />
Finalm<strong>en</strong>t s’ha acomplert l’ideal<br />
dels més radicals dels il . lustrats del segle<br />
XVIII. Déu ha desaparegut del mapa. Finalm<strong>en</strong>t,<br />
la predicció de Nietzsche ha<br />
pres cos a Girona, a Catalunya, <strong>en</strong> g<strong>en</strong>eral:<br />
Déu ha mort. Ha mort tan int<strong>en</strong>sa-
013-VIA09-2 26/6/09 18:14 Página 199<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
m<strong>en</strong>t que els joves ja no <strong>en</strong> t<strong>en</strong><strong>en</strong> ni tan<br />
sols notícia. Déu ha mort i se’n perd fins i<br />
tot el record. Déu s’està volatilitzant.<br />
Ent<strong>en</strong>gueu-me el to. Sóc perfectam<strong>en</strong>t<br />
consci<strong>en</strong>t de l’existència d’importants<br />
minories de fidels que viu<strong>en</strong>, potser amb<br />
més franquesa i puresa que abans, la seva<br />
fe. Hi ha grups molt importants, <strong>en</strong>cara.<br />
Grups de cristians militants: més conservadors<br />
o més oberturistes: dels grups que<br />
viu<strong>en</strong> sota la inspiració i l’escalf de l’Opus<br />
Dei fins als que dialogu<strong>en</strong> amb les altres<br />
religions buscant un ecum<strong>en</strong>isme<br />
total a Garriguella, des dels que es compromet<strong>en</strong><br />
radicalm<strong>en</strong>t amb els més dèbils<br />
<strong>en</strong> la tasca de Càritas fins als grups<br />
que es trob<strong>en</strong> per cantar vespres als monestir<br />
de Sant Daniel o Solius. Molt més<br />
que jo sab<strong>en</strong> vostès, naturalm<strong>en</strong>t, el pes<br />
de l’església real: més visible als petits pobles<br />
rurals, que a les ciutats com Figueres,<br />
Palafrugell, Blanes o Girona. D’altra<br />
banda, el pes de la tradició religiosa <strong>en</strong>cara<br />
té força visibilitat, sobretot <strong>en</strong> dies o<br />
mom<strong>en</strong>ts molt ass<strong>en</strong>yalats: la missa del<br />
gall, el dia de rams, les processons de Setmana<br />
Santa. També és notable, <strong>en</strong>cara, el<br />
pes social que té l’església <strong>en</strong> alguns sectors<br />
de la societat: la g<strong>en</strong>t gran, els malalts,<br />
els més necessitats. O el paper que<br />
té l’església quan arriba la mort: els <strong>en</strong>terram<strong>en</strong>ts<br />
<strong>en</strong>cara es fan majoritàriam<strong>en</strong>t<br />
als temples catòlics. En els <strong>en</strong>terram<strong>en</strong>ts,<br />
les paraules dels capellans són<br />
<strong>en</strong>cara molt importants. Ho vaig escriure<br />
fa anys i <strong>en</strong>cara és vig<strong>en</strong>t: la g<strong>en</strong>t s’ha<br />
oblidat de Déu, però el retroba <strong>en</strong> el mom<strong>en</strong>t<br />
del comiat social. Torn<strong>en</strong> a l’església,<br />
potser ni tan sols hi torna el que es<br />
mor, però les seves despulles hi són conduïdes<br />
pels que l’estimav<strong>en</strong> buscant ells,<br />
els vius, una manera d’acomiadar-lo amb<br />
una certa litúrgia, amb prou relleu social,<br />
amb paraules de consol. Tot i que<br />
aquesta necessitat també declina: com<strong>en</strong>c<strong>en</strong><br />
a ser freqü<strong>en</strong>ts els <strong>en</strong>terram<strong>en</strong>ts civils,<br />
més difícils d’<strong>en</strong>ginyar que els casam<strong>en</strong>ts.<br />
Per bé que <strong>en</strong> els mom<strong>en</strong>ts de festa i alegria,<br />
<strong>en</strong> els naixem<strong>en</strong>ts i casam<strong>en</strong>ts, és on<br />
més claram<strong>en</strong>t recula el recurs a l’església.<br />
La primera comunió 10 anys <strong>en</strong>rere <strong>en</strong>cara<br />
suscitava polèmica (què és més important,<br />
es plantejava el rector de la parròquia, la<br />
festa social o el compromís cristià?). Però<br />
ara moltes famílies són indifer<strong>en</strong>ts fins i<br />
tot al ritus social, al vestidet blanc. Ha perdut<br />
als ulls de la g<strong>en</strong>t més s<strong>en</strong>zilla, més de<br />
fe del carboner, el paper de la religió <strong>en</strong> la<br />
vida civil i, consegü<strong>en</strong>tm<strong>en</strong>t, baixa als<br />
seus ulls la necessitat la festa i la despesa<br />
social de la comunió.<br />
Situem Girona <strong>en</strong> el context català:<br />
Catalunya és el país més laïcitzat del<br />
món. No és cap exageració. Hi ha estudis<br />
sociològics que descriu<strong>en</strong> Catalunya com<br />
la zona d’Europa on la pràctica religiosa<br />
és més baixa. I com que Europa és la zona<br />
més laïcitzada del planeta, la conclusió<br />
és clara. Catalunya és campiona mundial<br />
de laïcitat.<br />
Com és que hem arribat a aquest punt?<br />
Per què? Què passa a Catalunya que no<br />
passi a altres bandes?<br />
Aquesta mateixa pregunta es van fer<br />
<strong>en</strong> una diòcesi de Bolònia. Ho vaig llegir<br />
per Internet, a la web catòlica «Chiesa».<br />
En aquest bisbat italià, que ha donat<br />
sants antics i contemporanis, i que té una<br />
Església prou organitzada i efici<strong>en</strong>t, es<br />
preguntav<strong>en</strong> per què la pràctica religiosa<br />
era la més baixa d’Itàlia. I les conclusions<br />
de l’estudi van ser que l’església havia<br />
volgut seguir la societat <strong>en</strong> comptes d’in-<br />
199
013-VIA09-2 26/6/09 18:14 Página 200<br />
De la Girona levíica a la Girona indifer<strong>en</strong>t<br />
t<strong>en</strong>tar que fos a la inversa. T<strong>en</strong>i<strong>en</strong> moltes<br />
iniciatives socials, er<strong>en</strong> pres<strong>en</strong>ts a través<br />
de Càritas i altres moltes instàncies, <strong>en</strong><br />
les problemàtiques socials més dures. El<br />
compromís de l’església era tan gran que<br />
tot sovint els mitjans de comunicació<br />
se’n fei<strong>en</strong> ressò; i positivam<strong>en</strong>t. L’església<br />
dóna suport a tal causa, l’església actua<br />
amb diverses onegés davant de tal o qual<br />
problema, l’església mostra la seva preocupació<br />
per tal comportam<strong>en</strong>t polític...<br />
aquesta m<strong>en</strong>a de titulars er<strong>en</strong>, són, constants<br />
als mitjans de comunicació d’aquella<br />
regió italiana. Apar<strong>en</strong>tm<strong>en</strong>t er<strong>en</strong> bones<br />
notícies. Ho són realm<strong>en</strong>t. Però<br />
analitzades a fons mostrav<strong>en</strong> un curiós<br />
panorama: els catòlics del bisbat de Bolònia<br />
només apareix<strong>en</strong> als mitjans quan fa<br />
alguna cosa que agrada als que posseeix<strong>en</strong><br />
l’hegemonia moral <strong>en</strong> aquell territori:<br />
<strong>en</strong> aquell cas, l’esquerra italiana. Es<br />
parla de l’església només <strong>en</strong> el cas que<br />
concordi amb els valors polítics i ideològics<br />
de la cultura dominant <strong>en</strong> aquella<br />
zona. Mai no es parla de l’església per ella<br />
mateixa. Pels valors propis, religiosos, espirituals.<br />
Sinó <strong>en</strong> tant que companya de<br />
viatge de l’esquerra dominant allà. I<br />
aquesta era l’explicació de l’estudi. O l’església<br />
aconsegueix estar pres<strong>en</strong>t <strong>en</strong> els<br />
mitjans de comunicació i <strong>en</strong> la societat<br />
<strong>en</strong> g<strong>en</strong>eral per allò que és, o anirà perd<strong>en</strong>t<br />
a poc a poc influència. Sempre passa això,<br />
sigui <strong>en</strong> la vida política, sigui <strong>en</strong> la social,<br />
sigui <strong>en</strong> la cultural: la g<strong>en</strong>t tria l’original,<br />
mai la còpia. La còpia va bé per acompanyar,<br />
però no val per a ella mateixa.<br />
Poc o molt, això que detectava aquesta<br />
diòcesi italiana, és el que ha passat a Catalunya,<br />
i per tant també a Girona, des<br />
dels anys 70, quan va <strong>en</strong>trar <strong>en</strong> crisi el<br />
franquisme i, amb ell, el nacionalcato-<br />
200<br />
licisme. Aleshores, època del gran bisbe<br />
Jubany, l’església gironina i catalana va<br />
com<strong>en</strong>çar a donar suport a l’antifranquisme.<br />
Quantes esglésies, quants locals<br />
parroquials, quants c<strong>en</strong>tres d’escoltisme,<br />
quants grups cristians de base, quants capellans<br />
i quants ordres religiosos, com<strong>en</strong>çant<br />
pels b<strong>en</strong>edictins de Montserrat<br />
i continuant amb els jesuïtes de Cornellà<br />
no van donar suport a iniciatives polítiques<br />
de canvi democràtic, d’impuls de la<br />
cultura d’esquerres, de suport al catalanisme,<br />
de fom<strong>en</strong>t de l’Assemblea de Catalunya,<br />
de simpatia amb <strong>Jordi</strong> <strong>Pujol</strong>, amb<br />
el PSUC, amb Bandera Roja, amb el naix<strong>en</strong>t<br />
PSC, amb comissions obreres i amb<br />
tants altres movim<strong>en</strong>ts polítics, socials o<br />
culturals d’aquella època de transició?<br />
Seri<strong>en</strong> incomptables les iniciatives que<br />
l’església, per activa o per passiva va impulsar<br />
a favor del canvi democràtic, de<br />
Catalunya, de la classe obrera o del compromís<br />
civil. Paradoxalm<strong>en</strong>t, això, les joves<br />
g<strong>en</strong>eracions ho ignor<strong>en</strong>. Imagin<strong>en</strong><br />
(vei<strong>en</strong>t el comportam<strong>en</strong>t de la conferència<br />
episcopal espanyola) una Església<br />
carpetovetònica i vinculada a l’espanyolisme<br />
dretà més radical. Però els que vam<br />
viure aquella època sabem que no va ser<br />
així: el sector més dinàmic del catolicisme<br />
català va participar <strong>en</strong> el canvi democràtic<br />
a primera o segona línia i va posar-se<br />
sovint al servei dels nous v<strong>en</strong>ts. En nom<br />
d’una idea de Jesucrist conciliar, compromesa<br />
amb els pobres, amb el poble, oposat<br />
a l’opressió, a la dictadura, a les imposicions.<br />
Tant va ser així, això, que em<br />
sembla que seria impossible imaginar la<br />
transició democràtica a Catalunya s<strong>en</strong>se<br />
la col . laboració de l’església.<br />
Encara més. El canvi polític era una<br />
cosa, però el cultural n’era un altre. I
013-VIA09-2 26/6/09 18:14 Página 201<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
també aquí l’església catalana hi va col.laborar<br />
activam<strong>en</strong>t amb totes les obertures<br />
i ruptures que han arribat fins avui. Però<br />
abans quedem-nos, <strong>en</strong>cara, <strong>en</strong> l’àmbit<br />
polític. Tot recordant que la democràcia<br />
va arribar, finalm<strong>en</strong>t, de dalt, no pas de<br />
baix. Perquè Franco va morir al llit com<br />
sabem; i va ser el rei qui va impulsar una<br />
transició per evitar la repetició de l’<strong>en</strong>frontam<strong>en</strong>t<br />
fratricida i ho va fer <strong>en</strong> col . laboració<br />
amb els partits, el franquisme jove<br />
repres<strong>en</strong>tat per Suárez i amb l’esquerra<br />
socialista i comunista. I aquí l’església<br />
també hi va jugar intel . lig<strong>en</strong>tm<strong>en</strong>t, però<br />
ja no era la catalana, la que jugava un paper<br />
important, sinó l’espanyola, amb el<br />
card<strong>en</strong>al Tarancon al capdavant, una Església<br />
molt dividida, molt difer<strong>en</strong>t de la<br />
catalana. La catalana s’havia anat decantant,<br />
si no activam<strong>en</strong>t, passivam<strong>en</strong>t, cap<br />
a la democràcia, a l’esquerra i el nacionalisme<br />
català, com hem dit. I <strong>en</strong> el camp<br />
cultural també havia tingut un gran protagonisme.<br />
Molts pocs anys després que el bisbe<br />
Cartanyà fos <strong>en</strong>terrat <strong>en</strong> la magna processó<br />
gironina, ja els primers capellans<br />
gironins se secularitzav<strong>en</strong>, amb gran sorpresa<br />
i desconcert de molts catòlics. No<br />
voldria exagerar, però molts símptomes<br />
del maig del 68, del qual ara commemorem<br />
el 40è aniversari, van com<strong>en</strong>çar a<br />
Catalunya per l’església. Les secularitzacions<br />
van arribar molt abans que els divorcis<br />
i recordo perfectam<strong>en</strong>t com això<br />
escandalitzava la g<strong>en</strong>t s<strong>en</strong>zilla, que hi<br />
veia el mateix grau de ruptura d’un vincle<br />
sagrat. El m<strong>en</strong>yspreu de la litúrgia tradicional,<br />
l’abundància de guitarres a la<br />
missa, les cançons de Llach o Joan Baez<br />
substituint els càntics religiosos, l’obsessió<br />
per reescriure la figura de Jesucrist <strong>en</strong><br />
paral.lel a la del Che Guevara er<strong>en</strong> clucades<br />
d’ullet que fei<strong>en</strong> els capellans o els<br />
grups de cristians més actius a favor de<br />
canvis culturals que la societat <strong>en</strong>cara no<br />
havia pres. De cop l’església més dinàmica<br />
feia costat als Beatles, als hippies, als<br />
que reclamav<strong>en</strong> l’impossible a París o als<br />
que s’aplegav<strong>en</strong> per def<strong>en</strong>sar la ll<strong>en</strong>gua<br />
catalana. Recordo que jo, <strong>en</strong> aquella època,<br />
vaig assistir a les trobades de Joves de<br />
Montserrat. T<strong>en</strong>ia 16, 17, 18 anys. Molts<br />
de nosaltres érem cristians pel socialisme,<br />
que se’n deia. Fixin-se quin és el c<strong>en</strong>tre<br />
ideògic de l’expressió, quin és l’objectiu<br />
principal: el socialisme. Amb molta<br />
rapidesa aquells joves vam deixar de ser<br />
cristians, crei<strong>en</strong>ts, i es vam fer directam<strong>en</strong>t<br />
socialistes.<br />
No voldria de cap manera ferir s<strong>en</strong>sibilitats<br />
ni caricaturitzar el procés. Tampoc<br />
no s’ha de pr<strong>en</strong>dre literalm<strong>en</strong>t el que dic.<br />
Hi casos i casos: una infinita casuística<br />
personal. Jo int<strong>en</strong>to descriure i valorar<br />
un procés històric. G<strong>en</strong>èricam<strong>en</strong>t considerat<br />
el movim<strong>en</strong>t era aquest: l’església<br />
emp<strong>en</strong>yia els canvis polítics i culturals,<br />
però no els liderava, feia de comparsa.<br />
Naturalm<strong>en</strong>t, <strong>en</strong> un mom<strong>en</strong>t donat del<br />
procés, molts abandonav<strong>en</strong> l’església i directam<strong>en</strong>t<br />
s’apuntav<strong>en</strong> a les causes polítiques<br />
socials i culturals. Va passar a tot<br />
arreu i <strong>en</strong> tots els sectors eclesiàstics. No<br />
cal insistir <strong>en</strong> la descripció. Però sí que cal<br />
girar el cap per observar què fei<strong>en</strong> o com<br />
s’ho pr<strong>en</strong>i<strong>en</strong> els que es quedav<strong>en</strong> a l’església.<br />
No hi ha espai per com<strong>en</strong>tar les característiques<br />
de cada sector. Voldria c<strong>en</strong>trar-me<br />
<strong>en</strong> el clergat gironí, que és la<br />
continuació del clergat del segle XIX i que<br />
va assistir a tots els canvis dels sectors<br />
més dinàmics <strong>en</strong> sil<strong>en</strong>ci. A vegades ofès,<br />
perquè guardava la memòria de les perse-<br />
201
013-VIA09-2 26/6/09 18:14 Página 202<br />
De la Girona levíica a la Girona indifer<strong>en</strong>t<br />
cucions i martiris de l’any 1936. I a vegades<br />
perplex, perquè no acaba d’<strong>en</strong>t<strong>en</strong>dre<br />
res. Tampoc l’estructura eclesiàstica els<br />
ho va explicar. Van quedar progressivam<strong>en</strong>t<br />
desguarnits i s’hi han anat trobant<br />
cada vegada més. A poc a poc s’han trobat<br />
abandonats per la societat.<br />
D’on v<strong>en</strong>ia aquest clergat? Del carlisme,<br />
<strong>en</strong> primer lloc. No literalm<strong>en</strong>t, <strong>en</strong>t<strong>en</strong>guem-nos,<br />
sinó <strong>en</strong> tant que continuador<br />
d’un rol social. El capellà de poble.<br />
Acostumat a la duresa de la vida rural, a<br />
la duresa de la cultura rural. En aquest<br />
medi, el capellà té la funció de guarda de<br />
la tradició. Vetlla per la preservació d’unes<br />
litúrgies, símbols, valors i cre<strong>en</strong>ces<br />
que es traspass<strong>en</strong> de pares a fills. En el rol<br />
d’aquests capellans pesa més la preservació<br />
de la id<strong>en</strong>titat tradicional que el fom<strong>en</strong>t<br />
de l’espiritualitat. Quina diferència<br />
del capellà francès del segle XIX! La<br />
cultura francesa catòlica és molt sòlida<br />
intel . lectualm<strong>en</strong>t. I si des<strong>en</strong>volupa un<br />
perfil basat <strong>en</strong> el cultiu de l’espiritualitat<br />
més que <strong>en</strong> la tradició no és perquè sí. És<br />
que no li queda més remei després de les<br />
<strong>en</strong>ormes convulsions que significa la Revolució<br />
Francesa i la instauració de l’estat<br />
laic. A l’escola i a la justícia franceses<br />
fa molts i molts anys que no hi ha crucifix.<br />
Expulsat Déu de l’Estat, a l’església<br />
no li queda més remei que espavilar-se intel·lectualm<strong>en</strong>t.<br />
No és estrany que g<strong>en</strong>eri<br />
una id<strong>en</strong>titat nova i moderna, fonam<strong>en</strong>tada<br />
<strong>en</strong> el fom<strong>en</strong>t de l’espiritualitat i<br />
amb el diàleg amb el món a partir de la<br />
pròpia id<strong>en</strong>titat catòlica. Hi ha grans intel·lectuals<br />
catòlics a França, que no s’estan<br />
de discutir amb els laïcistes. No espanta<br />
a l’església el debat ciència i religió, ni<br />
el de fe i raó. Ni el d’espiritualitat i materialisme.<br />
L’església francesa està prepara-<br />
202<br />
da per dialogar amb el món modern s<strong>en</strong>se<br />
necessitat de fondre’s amb el món modern.<br />
El diàleg és possible quan la id<strong>en</strong>titat<br />
pròpia és clara.<br />
A Catalunya hi va haver int<strong>en</strong>ts de crear<br />
un corr<strong>en</strong>t d’int<strong>en</strong>titat cultural propi.<br />
Tant a nivell cultural com institucional.<br />
Durant la r<strong>en</strong>aix<strong>en</strong>ça catalana apareix a<br />
Catalunya un corr<strong>en</strong>t reformista propi<br />
que int<strong>en</strong>ta articular el paper social i cultural<br />
de l’església superant la mera expressió<br />
de la tradició, situant-se <strong>en</strong> diàleg<br />
i confrontació amb els corr<strong>en</strong>ts liberals o<br />
revolucionaris, sovint anticlericals, proposant<br />
una alternativa pròpia, una nova<br />
id<strong>en</strong>titat basada <strong>en</strong> projectes socials d’una<br />
banda (escoles, caritat, hospitals) i de<br />
l’altre <strong>en</strong> un reforçam<strong>en</strong>t i r<strong>en</strong>ovació del<br />
discurs de la fe, t<strong>en</strong>d<strong>en</strong>t cap l’espiritualitat.<br />
Tot això s’expressa a través de Jaume<br />
Balmes, de Jacint Verdaguer, del Pare Claret,<br />
de les nombroses fundacions religioses<br />
hospitalàries i educatives (que al bisbat<br />
de Girona n’hi ha tantes)... I culmina,<br />
i s’esgota, a causa del tràngol de la persecució<br />
religiosa i el posterior nacionalcatolicisme,<br />
<strong>en</strong> el montserratinisme, <strong>en</strong> els<br />
textos del canonge Cardó, <strong>en</strong> l’obra de<br />
Mossèn Pere Tarrés, <strong>en</strong> la novel . la Incerta<br />
glòria de Joan Sales, etcètera. Però no hi<br />
va haver temps ni prou força per desplegar<br />
aquest corr<strong>en</strong>t que era singularm<strong>en</strong>t<br />
catòlic, r<strong>en</strong>ovador, variat de tons i discursos,<br />
d’un cert gruix intel . lectual i de base<br />
catalana. Tot aquest corr<strong>en</strong>t va quedar t<strong>en</strong>allat<br />
per la pressió del xoc amb l’anticlericalisme<br />
ferotge, que va donar peu a un<br />
nou clericalisme de to neocarlí. Clericalisme<br />
i anticlericalisme es van convertir<br />
<strong>en</strong> vasos comunicants. La via d’un nou catolicisme<br />
va quedar obturada. Ha donat<br />
fruits molt interessants. En continua do-
013-VIA09-2 26/6/09 18:14 Página 203<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
nant, però no va poder desplegar la seva<br />
via amb claredat. Una via a la francesa: espiritualista,<br />
de forta ind<strong>en</strong>titat, no culturalm<strong>en</strong>t<br />
acomplexada, moderna i tradicional<br />
alhora.<br />
S<strong>en</strong>se una via sòlida i pròpia, es lògic<br />
que, durant l’època de Franco, per reacció<br />
al martiri, el clergat català repr<strong>en</strong>gués<br />
el fil carlí i tornés fonam<strong>en</strong>talm<strong>en</strong>t<br />
a repres<strong>en</strong>tar el paper de cultivador de la<br />
tradició. I quan la modernitat va trucar a<br />
la porta de manera tan sonora a partir<br />
del concili i del maig del 68, va emergir el<br />
corr<strong>en</strong>t progressista i catalanista que tr<strong>en</strong>cava<br />
amb la tradició però, com hem dit,<br />
no <strong>en</strong> creava una de nova, sinó que es dedicava<br />
a donar suport als corr<strong>en</strong>ts polítics<br />
i ideològics de la societat.<br />
Quan aquest corr<strong>en</strong>t es va parcialm<strong>en</strong>t<br />
esgotar perquè molts dels seus membres<br />
marxav<strong>en</strong>, l’església va quedar amb el<br />
tronc tradicional. Un tronc tanmateix<br />
que t<strong>en</strong>ia poc s<strong>en</strong>tit <strong>en</strong> la mesura <strong>en</strong> què<br />
la societat mateixa vivia un canvi de proporcions<br />
colossals que deixava fora de joc<br />
els transmissors de la tradició: el canvi de<br />
la desruralització, del urbanisme, de la<br />
cultura de l’oci, de la televisió com a<br />
transmissora de mites i valors, de les catedrals<br />
del consum, de l’esmicolam<strong>en</strong>t de<br />
la família tradicional, dels viatges arreu<br />
del món, de l’hedonisme g<strong>en</strong>eralitzat, de<br />
la globalització, etcètera.<br />
Una mica és això el que ha passat. Els<br />
transmissor de la tradició (i repeteixo no<br />
estic definint persones sinó corr<strong>en</strong>ts, processos)<br />
estan aguantant una institució.<br />
L’església es converteix <strong>en</strong> def<strong>en</strong>sora de<br />
la tradició quan ja a p<strong>en</strong>es qued<strong>en</strong> rastres<br />
de la societat tradicional. Els capellans<br />
fan sols, <strong>en</strong> companyia de Déu, però deixats<br />
de la mà dels homes i abandonats<br />
també per la institució eclesial, estrictam<strong>en</strong>t<br />
c<strong>en</strong>trada a preservar quotes de poder<br />
terr<strong>en</strong>al. Una institució que té <strong>en</strong>cara<br />
molta força a Roma (i per altres raons a<br />
Madrid), però que <strong>en</strong> té poquíssima a Barcelona<br />
o a Girona.<br />
No és estrany que la societat contemporània<br />
ignori l’església i es mostri indifer<strong>en</strong>t.<br />
I no solam<strong>en</strong>t perquè el missatge<br />
evangèlic <strong>en</strong>tra <strong>en</strong> contradicció amb el<br />
materialisme incontrolat, compulsiu, i<br />
el nihilisme contemporani, sinó perquè<br />
l’església int<strong>en</strong>ta preservar més la seva<br />
força mundana o pública que la seva espiritualitat.<br />
Es vol def<strong>en</strong>sar un rol social<br />
per als clergues i un paper institucional<br />
per a l’església que respon<strong>en</strong> a un món<br />
que ja no existeix. És un esforç titànic que<br />
està destinat al fracàs. Llevat que, com<br />
passa a Madrid, es converteixi <strong>en</strong> coartada<br />
d’un determinat discurs polític. Com<br />
que molts catalans acus<strong>en</strong> l’església catalana<br />
de fer seguidisme de l’espanyola,<br />
<strong>en</strong>s hem de referir a la Confer<strong>en</strong>cia Episcopal<br />
Espanyola. Ho faré breum<strong>en</strong>t. Té<br />
una cert espai la id<strong>en</strong>titat religioso-política,<br />
a Madrid i altres parts d’Espanya, on<br />
ha desaparegut el món tradicional, però<br />
no la id<strong>en</strong>titat nacional transmesa a través<br />
del franquisme, del nacionalcatolicisme.<br />
Cultivar aquesta id<strong>en</strong>titat política<br />
dóna un cert relleu social a l’església. És<br />
arriscat, perquè es pot trobar que un dia<br />
no hi hagi res a sota. El mateix pot estar<br />
passant a Itàlia. Dic que un dia potser no<br />
hi haurà res a sota del nacionalcatolicisme<br />
pel que vaig llegir una vegada <strong>en</strong> un<br />
web integrista espanyol. En el fòrum d’aquest<br />
web es discutia si era o no honestam<strong>en</strong>t<br />
catòlic aliar-se amb Jiménez Losantos.<br />
«És un liberal –dei<strong>en</strong> els uns–: no<br />
és crei<strong>en</strong>t, <strong>en</strong>s utilitza.» «Ja ho sabem<br />
203
013-VIA09-2 26/6/09 18:14 Página 204<br />
De la Girona levíica a la Girona indifer<strong>en</strong>t<br />
–dei<strong>en</strong> els altres– però no <strong>en</strong>s podem permetre<br />
el luxe de perdre aliats: no som<br />
prou forts.» «Viva Cristo Rey y viva España»,<br />
acabav<strong>en</strong> tots. Bé. El dia que Losantos<br />
sigui expulsat de la COPE muntarà una<br />
altra ràdio i s’emportarà la cli<strong>en</strong>tel.la.<br />
És el mateix que li passa a Rouco amb la<br />
presid<strong>en</strong>ta de Madrid, Esperanza Aguirre.<br />
El dia que (per guanyar vots dels sectors<br />
més suposadam<strong>en</strong>t moderns, moralm<strong>en</strong>t<br />
més permissius, o per guanyar crèdit<br />
amb les avortistes) cregui que ha de distanciar-se<br />
del catolicisme, ho farà. De fet<br />
ja ho va insinuar Aguirre <strong>en</strong> la conferència<br />
que va causar l’actual disputa que ara<br />
manté amb Rajoy.<br />
Tan perillós és per l’església espanyola<br />
aliar-se amb la dreta com ho va ser per a<br />
l’església catalana aliar-se amb l’esquerra<br />
i el nacionalisme català als anys seixanta<br />
i setanta. De cop, els aliats se’n van<br />
i et deix<strong>en</strong> sol, s<strong>en</strong>se influència, s<strong>en</strong>se relleu<br />
social. El mateix pot estar passant<br />
amb la Conferència Episcopal Italiana:<br />
tot el suport implícit donat a Berlusconi,<br />
l’acabarà pagant. Darrera el berlusconisme<br />
apareix, s<strong>en</strong>se rubor, la impietat més<br />
crua, un liberalisme antihumanista que<br />
coqueteja s<strong>en</strong>se pudor amb la impietat<br />
social i el m<strong>en</strong>yspreu de les persones febles,<br />
fràgils o immigrants. Això <strong>en</strong>tra <strong>en</strong><br />
contradicció profunda amb els valors<br />
evangèlics. En algun mom<strong>en</strong>t, sobretot si<br />
la crisi econòmica es fa més forta, caldrà<br />
triar: <strong>en</strong>tre el poder social i la def<strong>en</strong>sa de<br />
la vida. No falta gaire perquè la nova dreta<br />
italiana convidi a la cacera d’immigrants.<br />
Però tornem a casa, a Catalunya, a Girona.<br />
Una de les sorts que té avui l’església,<br />
és que ja no li qued<strong>en</strong> aliats. Pot semblar<br />
una desgràcia, si es p<strong>en</strong>sa <strong>en</strong> clau de<br />
204<br />
poder terr<strong>en</strong>al. Però pot ser una oportunitat<br />
si es p<strong>en</strong>sa <strong>en</strong> clau de llavor espiritual.<br />
Tornem a aquella afirmació del<br />
principi: la societat catalana i gironina és<br />
campiona de laïcitat mundial. Es practica<br />
l’anticlericalisme com l’esport més barat<br />
(ahir mateix a Catalunya Ràdio, el locutor<br />
de tarda es va passar mitja hora<br />
f<strong>en</strong>t befa del Papa B<strong>en</strong>et XVI s<strong>en</strong>se ni adonar-se’n<br />
que <strong>en</strong> feia: donava per suposat<br />
que riure’s del Papa era la cosa més natural<br />
del món, suposa que tots els catalans<br />
el veu<strong>en</strong> com un personatge completam<strong>en</strong>t<br />
ridícul). I aquest anticlericalisme<br />
significa un retorn retòric, estrictam<strong>en</strong>t<br />
superficial a la vella esquerra de la República.<br />
Això demostra que l’esquerra (i el<br />
nacionalisme) també està molt malam<strong>en</strong>t,<br />
<strong>en</strong>cara que no ho sàpiga. Però al<br />
marge de l’anticlericalisme, els polítics i<br />
periodistes d’esquerra prediqu<strong>en</strong> tot el<br />
dia com si fossin clergues. Són clergues<br />
d’una nova religió. Una religió s<strong>en</strong>se<br />
Déu, però amb tones de bonisme, de bondat<br />
mel·líflua i constant: no a la guerra, sí<br />
a la terra, que és sagrada, drets de tota<br />
m<strong>en</strong>a per tothom, immigrants inclosos,<br />
tothom és bo, especialm<strong>en</strong>t els delinqü<strong>en</strong>ts,<br />
que no t<strong>en</strong><strong>en</strong> la culpa de fer el<br />
que fan, drets socials, sacralitzem les famílies<br />
que no són tradicionals, totes les<br />
causes desgraciades del món són la nostra<br />
causa, etcètera. Recodeu el Fòrum<br />
2004: Barcelona havia de canviar el món.<br />
Recordeu els Jocs Olímpics: amics per<br />
sempre amb tothom. Aquesta ideologia<br />
b<strong>en</strong> int<strong>en</strong>cionada, bonista i sempre solidària<br />
amb totes les causes és una caricatura<br />
deformada del catolicisme progressista<br />
dels anys seixanta i setanta. En<br />
realitat n’és una transformació per la via<br />
política i ideològica. Molts polítics i p<strong>en</strong>-
013-VIA09-2 26/6/09 18:14 Página 205<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
sadors d’aquest corr<strong>en</strong>t o van ser directam<strong>en</strong>t<br />
capellans o seminaristes o van ser<br />
educats <strong>en</strong> ambi<strong>en</strong>ts catòlics: escoles, escoltisme,<br />
cristians de base...<br />
Això observat <strong>en</strong> detall, permet veure<br />
fins a quin punt pot acabar-se convertint<br />
<strong>en</strong> pastitx ideològic la confusió <strong>en</strong>tre religió<br />
i política. Un mal camí, al qual seria<br />
conv<strong>en</strong>i<strong>en</strong>t no tornar. Ho dic perquè hi<br />
ha temptacions al catolicisme gironí de<br />
tornar-hi. L’obsessió per pres<strong>en</strong>tar Càritas<br />
com el camí correcte dels catòlics és<br />
perillós. Càritas com l’única posició digna<br />
del catolicisme, allò que fins el diari<br />
més anticlerical admira i aplaudeix. I no.<br />
Càritas és molt important. I més que n’ha<br />
de ser. Però la tasca social de l’església no<br />
pot suplantar la id<strong>en</strong>titat de l’església<br />
que no és, només, d’ordre moral, sinó fonam<strong>en</strong>talm<strong>en</strong>t<br />
d’ordre espiritual. I parlo<br />
de temptació, també, quan alguns sectors<br />
catòlics s<strong>en</strong>t<strong>en</strong> nostàlgia de les vinculacions<br />
de l’església amb sectors polítics<br />
de l’esquerra o amb determinades<br />
posicions sobre el sexe que complau<strong>en</strong><br />
als partidaris de la liberalització dels costums.<br />
També són perilloses, és clar, les posicions<br />
contràries, les que s<strong>en</strong>t<strong>en</strong> nostàlgia<br />
de Madrid o de Roma, capitals <strong>en</strong> què el<br />
poder eclesial <strong>en</strong>cara és molt visible, admirat<br />
i respectat.<br />
A l’església gironina, com a la catalana,<br />
ja no hi ha espai per a les disputes<br />
<strong>en</strong>tre apocalíptics i integrats. Els apocalíptics<br />
van t<strong>en</strong>ir raó. Un v<strong>en</strong>t ho ha escombrat<br />
tot i el més intel . lig<strong>en</strong>t i sa és tornar<br />
a com<strong>en</strong>çar sols, però s<strong>en</strong>se dol, s<strong>en</strong>se<br />
nostàlgia del poder i la influència perdudes.<br />
Recordaran, seguram<strong>en</strong>t, la vella polèmica<br />
que va proposar Umberto Eco. Ell<br />
parlava de la cultura de masses: televisió,<br />
còmic, música pop, best-sellers, etcètera.<br />
Els apocalíptics dei<strong>en</strong>: l’alta cultura, la<br />
cultura basada <strong>en</strong> la tradició, el cànon, el<br />
rigor, la dificultat i el matís, desapareixerà<br />
escombrada per la cultura de masses,<br />
que s’ho cruspirà tot. Eco deia: no, cal<br />
confiar que a través de la cultura de masses<br />
trobarem la manera de reescriure i<br />
reinterpretar la tradició, l’exigència. Apareixeran<br />
nous ll<strong>en</strong>guatges i arribarem a<br />
nous lectors, les masses accediran a la<br />
cultura a través dels nous mitjans. Ell ho<br />
ha int<strong>en</strong>tat amb les seves novel . les pl<strong>en</strong>es<br />
d’<strong>en</strong>giny i d’erudició, però amb tècniques<br />
de novel . la popular. Però el fet és que<br />
l’optimisme d’Eco no s’ha acomplert. La<br />
cultura de masses impera cada vegada<br />
més i està convertint <strong>en</strong> irrellevant, <strong>en</strong><br />
prescindible, l’alta cultura. El mateix ha<br />
passat amb les ideologies. I amb la religió.<br />
La cultura de masses ho ha simplificat<br />
i trivialitzat tot. La discussió ja no cal.<br />
Ha guanyat la cultura del consum i del clínex:<br />
usar i llançar. La cultura de la facilitat,<br />
de l’<strong>en</strong>tret<strong>en</strong>im<strong>en</strong>t constant, de la<br />
irrellevància, del petit desig s<strong>en</strong>sual constantm<strong>en</strong>t<br />
satisfet i constantm<strong>en</strong>t canviant,<br />
un desig que acaba causant <strong>en</strong> el<br />
fons una inguarible insatisfacció. Una<br />
cultura que situa la possessió material al<br />
capdamunt de tot i m<strong>en</strong>ysprea la dim<strong>en</strong>sió<br />
reflexiva, espiritual.<br />
És possible tornar <strong>en</strong>rere i recuperar<br />
la quietud i l’ordre i el s<strong>en</strong>tit que les coses<br />
t<strong>en</strong>i<strong>en</strong> <strong>en</strong> la societat tradicional? És evid<strong>en</strong>t<br />
que no, però la nostàlgia és irreprimible:<br />
molts voldri<strong>en</strong> tornar <strong>en</strong>rere i s’<strong>en</strong>test<strong>en</strong><br />
a mant<strong>en</strong>ir apar<strong>en</strong>ces que ja no<br />
respon<strong>en</strong> al temps real. En tots els camps,<br />
de la Universitat a l’església, de les acadèmies<br />
a les conselleries de cultura, la t<strong>en</strong>dència<br />
de la vella guàrdia és mant<strong>en</strong>ir i<br />
205
013-VIA09-2 26/6/09 18:14 Página 206<br />
De la Girona levíica a la Girona indifer<strong>en</strong>t<br />
augm<strong>en</strong>tar la pompa, els pressupostos,<br />
els fastos, les estructures, com si reforçant<br />
l’impacte extern de les institucions<br />
n’hi hagués prou per fer front als canvis<br />
irreversibles que ha causat la cultura de<br />
masses. La cultura de l’oci ho contamina<br />
tot. Humor, <strong>en</strong>tret<strong>en</strong>im<strong>en</strong>t, am<strong>en</strong>itat,<br />
emoció, molta emoció, trivialitat, joc,<br />
molt de joc. Sigui a través de la televisió,<br />
el cinema o Internet. Contra aquest predomini<br />
inabordable, s’alc<strong>en</strong> les velles institucions<br />
cada vegada més buides, però<br />
cada vegada més pomposes. Això passa<br />
amb la universitat: ha deixat de ser fàbrica<br />
d’idees, font de p<strong>en</strong>sam<strong>en</strong>t. Ara és irrellevant<br />
<strong>en</strong> els debats socials, no té cap influència<br />
ideològica. És una pura fàbrica<br />
de titulacions i un mer fom<strong>en</strong>tador de<br />
tecnologia. I això que <strong>en</strong>cara és percebuda<br />
per la societat com a mecanisme de<br />
formació dels joves de classe mitjana i<br />
com a instrum<strong>en</strong>t imprescindible de la<br />
vida econòmica. Doncs no: és irrellevant<br />
de fet davant la cultura de masses. Una<br />
hora de televisió, un vídeo de Youtube, la<br />
lletra d’una cançó de moda pesa molt<br />
més que des<strong>en</strong>es d’hores de classe d’humanitats.<br />
Si això passa amb la universitat, percebuda<br />
<strong>en</strong>cara com una institució important,<br />
què no ha de passar amb l’església,<br />
que és una institució que ja ningú, ni <strong>en</strong><br />
el poder ni <strong>en</strong> la societat, considera rellevant?<br />
Per a uns és una nosa, per a altres<br />
motiu de burla, per als de més <strong>en</strong>llà una<br />
rèmora del passat. I, a Espanya, només<br />
per a determinats grups, com vèiem, un<br />
aliat interessant <strong>en</strong> la lluita pel poder. Té<br />
algun s<strong>en</strong>tit, per tant, persistir <strong>en</strong> la nostàlgia<br />
de mant<strong>en</strong>ir-la <strong>en</strong> el lloc que havia<br />
tingut <strong>en</strong> el passat? Serveix de res perdre<br />
<strong>en</strong>ergies int<strong>en</strong>tant desesperadam<strong>en</strong>t apa-<br />
206<br />
r<strong>en</strong>tar que repres<strong>en</strong>ta un paper que ja no<br />
té realm<strong>en</strong>t?<br />
La nostàlgia emp<strong>en</strong>y. Però també emp<strong>en</strong>y<br />
l’obstinació. Davant l’aparició de la<br />
cultura de masses, la discussió era <strong>en</strong>tre<br />
apocalíptics i integrats. Ara que aquesta<br />
cultura ja ha triomfat totalm<strong>en</strong>t, ara que<br />
la integració ja és un fet, ja no hi ha debat<br />
sinó dues respostes oposades. Els obstinats<br />
i els indifer<strong>en</strong>ts. Els obstinats a restaurar<br />
el vell ordre tradicional. I els indifer<strong>en</strong>ts,<br />
que ja no es preocup<strong>en</strong> de res i es<br />
deix<strong>en</strong> abraçar pel nou ordre nihilista,<br />
trivial, m<strong>en</strong>fotista i despreocupat. La Conferència<br />
Episcopal Espanyola <strong>en</strong>carna la<br />
posició dels obstinats a restaurar el vell<br />
ordre, que correspon a un món tradicional<br />
que ja no tornarà. Això té el seu pes<br />
social. Té la seva força: dóna id<strong>en</strong>titat.<br />
Però no religiosa <strong>en</strong> el s<strong>en</strong>tit cristià del<br />
terme. Sinó política, <strong>en</strong> el s<strong>en</strong>tit de la vella<br />
cristiandat o de l’actual id<strong>en</strong>titat islàmica.<br />
L’islamisme (el moderat, naturalm<strong>en</strong>t,<br />
no l’armat) és això que sembla que<br />
busquin l’arquebisbe Rouco i companyia.<br />
Una id<strong>en</strong>titat social espanyola (molt espanyola,<br />
per cert, feta tant o més de nacionalisme<br />
que de catolicisme tradicional).<br />
Una id<strong>en</strong>titat social nacionalcatòlica feta<br />
de costums, formes, actituds, tradicions,<br />
litúrgies i, sobretot, feta de preses de posició<br />
política. Una id<strong>en</strong>titat social que expressa<br />
una manera de comportar-se, però<br />
no pas una manera de viure. No una espiritualitat,<br />
sinó una id<strong>en</strong>titat.<br />
Pel que diu<strong>en</strong>, semblaria que això és el<br />
que demana el Papa B<strong>en</strong>et XVI: un retorn<br />
a la id<strong>en</strong>titat catòlica amb pes social. I, a<br />
parer meu, que llegeixo molta at<strong>en</strong>ció tot<br />
el que diu i escriu aquest interesantíssim<br />
Papa, no és pas això el que ell proposa.<br />
Sinó un pols moral i intel.lectual amb el
013-VIA09-2 26/6/09 18:14 Página 207<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
relativisme contemporani, que és tota<br />
una altra cosa. Un pols val<strong>en</strong>t, coratjós,<br />
<strong>en</strong> la def<strong>en</strong>sa de valors c<strong>en</strong>trals irr<strong>en</strong>unciables,<br />
com el de la sacralitat de la vida<br />
humana, per exemple. O com el del compromís<br />
no m<strong>en</strong>ys sagrat que implica la<br />
construcció de la parella i la creació d’una<br />
família. Un pols per salvar l’ètica evangèlica<br />
i la tradició cultural cristiana, que<br />
des de Sant Pau està empeltada del logos<br />
grec, una tradició que sintetitza Fe i Raó.<br />
Una Fe que, més que compatible amb la<br />
Raó, és inseparable del camí que ha fet<br />
la Raó al llarg de la història.<br />
Tal com B<strong>en</strong>et XVI va demostrar explícitam<strong>en</strong>t<br />
a València ara fa gairebé dos<br />
anys, aquest pols no s’ha de fer des de la<br />
instància política, des del combat partidista,<br />
sinó al contrari des de fora de la política:<br />
des de la coherència i la llibertat<br />
que dóna el fet d’estar proposant a la societat<br />
una manera difer<strong>en</strong>t d’<strong>en</strong>t<strong>en</strong>dre la<br />
vida i els valors. És fer drecera tramposa<br />
atacar des de l’església determinades<br />
lleis polítiques i la política, però callar o<br />
no posar <strong>en</strong> qüestió els valors relativistes<br />
que es filtr<strong>en</strong> <strong>en</strong> la societat molt més a<br />
través dels mitjans de comunicació que<br />
no pas de les lleis. Així no es fa un pols al<br />
relativisme, així el que es fa és cultivar<br />
una id<strong>en</strong>titat política i pugnar per mant<strong>en</strong>ir<br />
un pes institucional, un pes terr<strong>en</strong>al<br />
o mundà. Com he dit abans, tanmateix,<br />
aquesta també és una temptació de<br />
la conferència episcopal italiana. I per<br />
tant, potser sóc jo el que malinterpreto<br />
Ratzinger. Suposant que fos així, em sembla<br />
obvi que les idees del Papa fracassaran<br />
si s’int<strong>en</strong>t<strong>en</strong> guanyar des del combat<br />
polític. El relativisme contemporani, <strong>en</strong>cara<br />
que guanyin les eleccions les dretes<br />
que s’id<strong>en</strong>tifiqu<strong>en</strong> amb el catolicisme<br />
avança com un cavall desbocat cap al nihilisme<br />
moral. Nietszche triomfa cada<br />
dia una mica més fins i tot a Itàlia on teòricam<strong>en</strong>t<br />
el Déu catòlic és molt viu, molt<br />
pres<strong>en</strong>t, claram<strong>en</strong>t configurador d’una<br />
id<strong>en</strong>titat nacional.<br />
Una posició davant del relativisme<br />
contemporani és la dels obstinats. L’altra<br />
és la dels indifer<strong>en</strong>ts. És la més vig<strong>en</strong>t a<br />
Catalunya i a Girona. Una societat que accepta<br />
la mort de Déu i el triomf del relativisme<br />
ideològic s<strong>en</strong>se posar-s’hi cap<br />
pedra al fetge, fins i tot alegrem<strong>en</strong>t. S’accept<strong>en</strong><br />
els valors de l’hedonisme, es proclama<br />
que tot és relatiu, que no hi ha cap<br />
idea ni cap moral superior a cap altra. I<br />
santes pasqües.<br />
Si <strong>en</strong> aquest corr<strong>en</strong>t d’indiferència de<br />
tant <strong>en</strong> tant hi germina l’anticlericalisme<br />
és per impostura ideològica. És un anticlericalisme<br />
retòric, paral . lel i alhora<br />
antagònic al neoclericalisme d’una certa<br />
Espanya. És útil perquè permet la caricatura<br />
de l’<strong>en</strong>emic ideològic: del PP <strong>en</strong><br />
aquest cas. Permet situar-lo a la caverna i<br />
excusa d’haver de proposar una ideologia<br />
pròpia i consist<strong>en</strong>t. Ridiculitzant la<br />
Confer<strong>en</strong>cia Episcopal, recordant el nacionalcatolicisme<br />
i pres<strong>en</strong>tant B<strong>en</strong>et XVI<br />
com un inquisidor medieval, els partidaris<br />
de la xauxa moral i del «laisser faire»<br />
ideològic, es treu<strong>en</strong> de sobre molta feina.<br />
Ara mateix, m<strong>en</strong>tre l’església és tan clara<br />
amb l’avortam<strong>en</strong>t i def<strong>en</strong>sa radicalm<strong>en</strong>t<br />
la vida, les restes del progressisme pod<strong>en</strong><br />
condemnar-la per carca indifer<strong>en</strong>ts a si<br />
progressa o no una eug<strong>en</strong>èsia pràctica <strong>en</strong><br />
el sí de la societat. Han desaparegut els<br />
n<strong>en</strong>s amb síndrome de Dawn, per exemple.<br />
Ja no n’hi ha. Constatem-ho: progressa<br />
l’eug<strong>en</strong>èsia pràctica s<strong>en</strong>se que calgui<br />
un Hitler que proposi una raça humana<br />
207
013-VIA09-2 26/6/09 18:14 Página 208<br />
De la Girona levíica a la Girona indifer<strong>en</strong>t<br />
s<strong>en</strong>se màcula ni defecte. L’eug<strong>en</strong>èsia, <strong>en</strong><br />
el context de les noves possibilitats de<br />
manipulació g<strong>en</strong>ètica que permet la<br />
ciència, <strong>en</strong>s porta cap a un món més que<br />
inquietant. Un món d’experim<strong>en</strong>ts monstruosos<br />
que pod<strong>en</strong> recrear la condició<br />
humana, per bé que també pod<strong>en</strong> fer<br />
molt de bé a la raça humana. S’estan f<strong>en</strong>t<br />
proves a alguns països asiàtics, amb diner<br />
americà i europeu sobre clonació<br />
d’humans. Allà no està prohibit. El diner,<br />
el gran Déu contemporani, emp<strong>en</strong>y a fer<br />
aquestes proves, que quan siguin un fet<br />
seran irreversibles. M<strong>en</strong>trestant, el p<strong>en</strong>sam<strong>en</strong>t<br />
indifer<strong>en</strong>t arronsa les espatlles i<br />
diu si això és bo per la medicina, b<strong>en</strong>vingut.<br />
Cap pedra al fetge.<br />
Perquè el p<strong>en</strong>sam<strong>en</strong>t catòlic sigui realm<strong>en</strong>t<br />
eficaç <strong>en</strong> aquesta inquietant cruïlla<br />
històrica, seria molt conv<strong>en</strong>i<strong>en</strong>t que<br />
l’església gironina i catalana aprofitessin<br />
l’oportunitat de ser l’ase dels cops o de<br />
les burles. L’església catalana no té aliats.<br />
I això és una sort. No té rèmores, no té batalles<br />
a fer <strong>en</strong> el camp mundà o terr<strong>en</strong>al.<br />
Ja les ha perdudes totes. Està <strong>en</strong> condicions<br />
de fer una cosa molt evangèlica: ser<br />
una minoria creativa. Una minoria que<br />
parla amb una veu honesta i clara, s<strong>en</strong>se<br />
lligams. Una veu que pugui acollir els<br />
desconcertats i temorosos, que són molts,<br />
però no sab<strong>en</strong> on anar i es malfi<strong>en</strong> d’una<br />
Església que pugna per ser el que era, <strong>en</strong>cara<br />
una institució de pes terr<strong>en</strong>al.<br />
Un altre professor d’institut em va dir,<br />
i no és incompatible amb el que deia el<br />
del principi, que per al treball de recerca,<br />
molts alumnes han triat temes religiosos.<br />
Islamisme, sobretot, per raons òbvies.<br />
Però també budisme. Budisme. La fama<br />
del Dalai Lama, la causa del Tíbet, que<br />
sembla més important que cap altra, la<br />
208<br />
moda de les teories ocultistes, la moda de<br />
la meditació transc<strong>en</strong>d<strong>en</strong>tal i del ioga i<br />
altres variants: a què respon<strong>en</strong>? A un buit<br />
que hi ha a la nostra societat d’espiritualitat.<br />
És aquest buit social el que reclama<br />
l’at<strong>en</strong>ció de l’església. Però no la d’una<br />
Església <strong>en</strong>testada a tornar ser el que va<br />
ser <strong>en</strong> una altra època. Sinó una Església<br />
despullada d’objectius terr<strong>en</strong>als. Que no<br />
perd les seves escasses <strong>en</strong>ergies a voler recuperar<br />
una presència institucional que<br />
tanmateix no recuperarà mai, si més no a<br />
Catalunya, si més no a Girona. Una Església,<br />
al contrari, que es replegui <strong>en</strong> ella<br />
mateixa per recomptar millor les seves<br />
forces, per acompanyar millor els seus<br />
clergues, que esteu molt sols, massa sols,<br />
<strong>en</strong>mig d’aquest món indifer<strong>en</strong>t. Que es<br />
replega <strong>en</strong> ella mateixa, que realim<strong>en</strong>ta<br />
el seu discurs moral i espiritual, que reforça<br />
el seu compromís, no solam<strong>en</strong>t amb<br />
els febles de butxaca, sinó també amb els<br />
febles d’ànima i de cor. Una Església que<br />
es compromet no solam<strong>en</strong>t amb els<br />
pobres, que també, sinó amb els que busqu<strong>en</strong><br />
i no trob<strong>en</strong>. Més que pobra o franciscana,<br />
una Església despullada d’obligacions<br />
institucionals, que accepta els seus<br />
límits, que accepta que no deixarà mai de<br />
ser minoria. Que no perd temps a ser el<br />
que va ser. Però que aporta a la societat relativista:<br />
confort espiritual, fortalesa moral,<br />
coherència ideològica, def<strong>en</strong>sa radical<br />
de la vida, m<strong>en</strong>yspreu de la mundanitat,<br />
coratge de minoria crítica. Una minoria<br />
creativa que s’atreveix a qüestionar les<br />
bases de la societat indifer<strong>en</strong>t que aplaca<br />
la buidor de fons amb els petits consols<br />
s<strong>en</strong>suals del consumisme.<br />
Hi ha camí <strong>en</strong> aquesta direcció. Perdoneu<br />
que, s<strong>en</strong>se ser ningú, m’hagi atrevit<br />
a ass<strong>en</strong>yalar-lo.
013-VIA09-2 12/5/09 18:48 Página 209
013-VIA09-2 12/5/09 18:48 Página 210<br />
LLIBRES
013-VIA09-2 12/5/09 18:48 Página 211<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
La deriva de España. Geografía de<br />
un país vigoroso y desori<strong>en</strong>tado<br />
Enric Juliana<br />
RBA, 2009<br />
256 pàgines<br />
Per: Anna Figuera.<br />
Periodista i Professora a la Universitat<br />
Ramon Llull<br />
A la Galleria Doria Pamphili de Roma, <strong>en</strong> un<br />
dels extrems d’una petita estança, hi ha el<br />
retrat del Papa Innoc<strong>en</strong>ci X. Quan Diego<br />
Velázquez el va <strong>en</strong>llestir, va voler mostrar-lo<br />
ràpidam<strong>en</strong>t al Papa (seguram<strong>en</strong>t, amb la<br />
int<strong>en</strong>ció b<strong>en</strong> lloable d’esdev<strong>en</strong>ir pintor de la<br />
cort vaticana). El pontífex, contrariat<br />
davant d’aquest oli extraordinari, va<br />
exclamar: «É troppo vero!». Velázquez se’n va<br />
tornar a Madrid, amb la cua <strong>en</strong>tre cames.<br />
Al periodista Enric Juliana li atrau la mirada<br />
inquietant del Papa Innoc<strong>en</strong>ci X, capturada<br />
per Velázquez. Gaudeix esguardant el món<br />
d’aquesta manera, com si <strong>en</strong> comptes d’ulls<br />
tingués un escàner amagat darrere les<br />
ulleres; una mirada at<strong>en</strong>ta, viva, fornida<br />
amb el pot<strong>en</strong>cial dels compositors que<br />
pod<strong>en</strong> copsar el pes d’un estat exist<strong>en</strong>cial,<br />
<strong>en</strong>cara que sigui tan terrible com els ulls<br />
<strong>en</strong>cesos del Papa. És amb aquesta mirada<br />
que <strong>en</strong> el seu darrer llibre, La deriva de<br />
España, Juliana <strong>en</strong>s pres<strong>en</strong>ta una radiografia<br />
del pres<strong>en</strong>t polític espanyol, d’aquest gran<br />
teatre barroc que es complau de disfressarse<br />
tan sovint amb l’atrezzo de la tragèdia.<br />
Juliana el dibuixa amb la precisió dels<br />
antics cartògrafs portuguesos, <strong>en</strong>tregats a<br />
l’exploració, assaborint cada nou meandre<br />
ignot. Una radiografia de les dinàmiques<br />
geopolítiques de l’Estat, tr<strong>en</strong>ta anys després<br />
de la Transició espanyola, descrivint fets<br />
que ja intuïm, cal ser justos, però<br />
subsumint-los <strong>en</strong> un estat de la qüestió que,<br />
a nivell panoràmic, esdevé revelador <strong>en</strong>mig<br />
d’aquesta tempesta econòmica.<br />
Com ja va fer al seu primer llibre, La España<br />
de los pingüinos, Juliana vertebra la seva<br />
inquietud <strong>en</strong> una pregunta rectora que <strong>en</strong>s<br />
reverbera a les oïdes, però que cal plantejar<br />
de nou: «Existeix realm<strong>en</strong>t una classe<br />
dirig<strong>en</strong>t nacional i patriòtica a Espanya?<br />
Una classe dirig<strong>en</strong>t capaç de pactar i<br />
conciliar <strong>en</strong> els propers anys les cinc o sis<br />
tasques més urg<strong>en</strong>ts a les quals s’<strong>en</strong>fronta el<br />
país» (p. 246). La deriva de España cerca<br />
impetuosam<strong>en</strong>t aquesta classe política<br />
sòlida, una plèiade de polítics que pugui<br />
abandonar l’exasperant litigi de<br />
picabaralles que ha caracteritzat el<br />
parlam<strong>en</strong>tarisme espanyol de les últimes<br />
tres dècades. Aquesta sonsònia ha de t<strong>en</strong>ir<br />
fi, diu Juliana. L’estat actual del país,<br />
immers <strong>en</strong> disputes territorials cada vegada<br />
més t<strong>en</strong>ses, ha d’estar <strong>en</strong>capçalat per<br />
polítics que estiguin a l’alçada de les<br />
circumstàncies i per corr<strong>en</strong>ts de p<strong>en</strong>sam<strong>en</strong>t<br />
que superin l’estat de confusió pres<strong>en</strong>t.<br />
Però aquests condicionants no es don<strong>en</strong>, i<br />
els presagis socioeconòmics de l’actualitat<br />
211
013-VIA09-2 12/5/09 18:48 Página 212<br />
Llibres<br />
no fan volar coloms, precisam<strong>en</strong>t. Juliana<br />
no pot ser més clar <strong>en</strong> la seva prosa clínica:<br />
«L’Espanya davall serà molt m<strong>en</strong>ys paci<strong>en</strong>t.<br />
El col·leguisme hi minvarà. El brusc col . lapse<br />
de l’economia convertirà la immigració <strong>en</strong><br />
un exèrcit laboral de reserva, <strong>en</strong> alguns<br />
casos propers a l’esclavisme (...). L’Espanya<br />
davall serà m<strong>en</strong>ys pacífica i tolerant els<br />
pròxims anys.» (p. 247). I és que <strong>en</strong> aquest<br />
context de tibantor, a l’Espanya que no<br />
decideix res li ha desaparegut, de manera<br />
sobtada, la pandereta salvadora. Una societat<br />
subv<strong>en</strong>cionada que té un s<strong>en</strong>tim<strong>en</strong>t de<br />
b<strong>en</strong>estar econòmic fictici (uns ciutadans,<br />
dit d’altra manera, amb sobreprès de<br />
vanitat) i una societat, l’espanyola, que ha<br />
viscut molt per sobre de les seves altes<br />
expectatives. «S’ha acabat –diu amb<br />
sornegueria– la cultura de l’apalancam<strong>en</strong>t»<br />
perquè s’ha esfumat «un model d’èxit social<br />
gràcies als crèdits». L’asc<strong>en</strong>sor social –rebla<br />
Juliana– s’ha espatllat, i la crisi –augura–<br />
serà llarga i de final incert: «En forma d’L»<br />
(p. 33).<br />
Des de fa temps, <strong>en</strong> l’univers quasi<br />
inabastable dels estudis geopolítics, els<br />
territoris s’<strong>en</strong>foqu<strong>en</strong> holísticam<strong>en</strong>t; a saber,<br />
com una totalitat orgànica, conformada<br />
per difer<strong>en</strong>ts partícules agregades. Aquesta<br />
aproximació és adequada –fins i tot<br />
desitjable– si la teoria d’una societat<br />
s’ordeix a partir de les seves<br />
repres<strong>en</strong>tacions col . lectives; si el cos polític,<br />
per dir-ho així, es conforma amb una sèrie<br />
de partícules elem<strong>en</strong>tals del món social,<br />
econòmic o fins i tot ètic, que apareix<strong>en</strong><br />
sumades <strong>en</strong> un discurs lògic. Aquesta visió,<br />
def<strong>en</strong>sada per molts, pot ser contrastada<br />
amb una ciència estricta que (a diferència<br />
de filtrar les particularitats pel sedàs dels<br />
col . lectivismes) <strong>en</strong>foqui el seu interès a les<br />
figuracions i imatges m<strong>en</strong>tals que<br />
experim<strong>en</strong>ta una col . lectivitat abans<br />
212<br />
d’esdev<strong>en</strong>ir un tot; a les imatges,<br />
evid<strong>en</strong>tm<strong>en</strong>t, però també als mitjans<br />
comunicatius que serveix<strong>en</strong> per a crear-les<br />
i, al límit, imposar-les.<br />
A La deriva de España, Juliana aposta<br />
claram<strong>en</strong>t pel segon camí. Hi trobem un<br />
seguit d’imatges recurr<strong>en</strong>ts que, segons<br />
l’escriptor, han acabat ordint un fil<br />
conductor polític tan volgut com<br />
premeditat per la classe dirig<strong>en</strong>t que ha<br />
governat Espanya. Per una banda, hi ha el<br />
famós «nosaltres no serem m<strong>en</strong>ys (que<br />
Catalunya)», un concepte repetit ad nauseam<br />
tant pels territoris de l’òrbita socialista com<br />
popular. De l’altra, hi veiem el concepte de<br />
la balcanització d’Espanya, def<strong>en</strong>sat a capa i<br />
espasa pel Partit Popular de José Maria<br />
Aznar, un imaginari absolutam<strong>en</strong>t neci <strong>en</strong><br />
la seva propagació i perill ali<strong>en</strong>ant, però que<br />
ha quallat <strong>en</strong> la consciència moral<br />
espanyola. En aquest cas, dissortadam<strong>en</strong>t,<br />
no podem afirmar allò de «mort el gos...»<br />
perquè, un cop anorreat Aznar, la imatge<br />
d’una Espanya eternam<strong>en</strong>t desmembrada,<br />
com una nina d’esparracs, ha quedat<br />
impresa <strong>en</strong> l’imaginari de molts dels<br />
ciutadans de l’Estat, indep<strong>en</strong>d<strong>en</strong>tm<strong>en</strong>t del<br />
seu color polític. Només cont<strong>en</strong> les imatges,<br />
i la seva per<strong>en</strong>nitat...<br />
«Nosaltres no serem m<strong>en</strong>ys». Un concepte<br />
repetit durant tr<strong>en</strong>ta anys i que, segons<br />
Juliana, desembocarà inevitablem<strong>en</strong>t <strong>en</strong> un<br />
federalisme no pas asimètric, com<br />
propugnava Pasqual Maragall<br />
(probablem<strong>en</strong>t d’una manera naïf), sinó del<br />
«cafè per a tothom», un espai polític amb la<br />
clara vocació de dir «adéu als regionalismes»<br />
(p. 54). Aquests desigs no són només<br />
paraules, ni tan sols imatges o<br />
press<strong>en</strong>tim<strong>en</strong>ts. PSOE i PP, uns partits que<br />
són incapaços d’arribar a mínims acords<br />
d’Estat per afrontar l’actual crisi
013-VIA09-2 12/5/09 18:48 Página 213<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
econòmica, ja t<strong>en</strong><strong>en</strong> la mirada posada <strong>en</strong><br />
una reforma de la llei electoral que els<br />
donaria més pes parlam<strong>en</strong>tari <strong>en</strong> detrim<strong>en</strong>t<br />
dels partits nacionalistes que ja no seri<strong>en</strong><br />
necessaris per formar majories<br />
parlam<strong>en</strong>tàries. La consigna és clara: adéu<br />
al regionalisme, més Espanya i més PSOE/PP.<br />
Juliana hi insisteix, tot i que ha quedat palès<br />
que la balcanització d’Aznar era<br />
simplem<strong>en</strong>t demagògia (perquè a Espanya<br />
no s’ha tr<strong>en</strong>cat res amb la temuda reforma<br />
de l’Estatut d’Autonomia de Catalunya). La<br />
imatge d’una Espanya tr<strong>en</strong>cada, amb<br />
t<strong>en</strong>sions territorials, segueix tan intacta<br />
com el popularisme de l’expresid<strong>en</strong>t.<br />
No és casual, doncs, que <strong>en</strong> la darrera crisi<br />
del Govern, Zapatero hagi nom<strong>en</strong>at<br />
l’andalusista Manuel Chaves vicepresid<strong>en</strong>t<br />
de Política Territorial, amb l’<strong>en</strong>càrrec<br />
exprés de cohesionar els difer<strong>en</strong>ts territoris<br />
d’Espanya. I és que, com diu Juliana, «el<br />
regionalisme andalús, base fins ara<br />
indestructible del socialisme espanyol, ha<br />
alim<strong>en</strong>tat el mite de la igualtat, el més fort<br />
sost<strong>en</strong>idor de la moderna id<strong>en</strong>titat<br />
espanyola» (p. 187). De fet, <strong>en</strong> els tr<strong>en</strong>ta anys<br />
d’<strong>en</strong>çà de la Transició res no s’ha fet contra<br />
Andalusia, ans al contrari. Andalusia no<br />
repres<strong>en</strong>ta cap perill per a la imatge<br />
unitària de l’Estat. Justam<strong>en</strong>t per això, ha<br />
estat l’excusa perfecta per com<strong>en</strong>çar una<br />
r<strong>en</strong>acionalització d’Espanya (p. 179) a través<br />
de la xarxa ferroviària de l’alta velocitat,<br />
vertebrada a partir del Gran Madrid, una<br />
estratègia ferroviària nacional, diss<strong>en</strong>yada<br />
per Felipe González, i consolidada per<br />
Aznar, que ha negat pot<strong>en</strong>ciar l’eix<br />
mediterrani <strong>en</strong> b<strong>en</strong>efici de la verticalitat de<br />
la via Sevilla-Madrid-País Basc-França, tot i<br />
unint els seus dos principals feus (Madrid-<br />
València). L’argum<strong>en</strong>t, b<strong>en</strong> previsible: «I<br />
València què?» (p. 117).<br />
En aquest context, com no podria ser d’altra<br />
manera, Catalunya se s<strong>en</strong>t maltractada,<br />
quan no insultada, pel sector més<br />
desagradable i cridaner de l’opinió pública<br />
espanyola. Juliana també s’ocupa d’aquesta<br />
Catalunya, de «la societat més democràtica<br />
d’Espanya» (p. 150). I torna a parlar clar,<br />
amb la mirada terrible de l’escàner que vol<br />
fer ressorgir els problemes fonam<strong>en</strong>tals;<br />
«S’està incubant un fonam<strong>en</strong>talisme<br />
anticatalanista» (p. 160). «La disjuntiva <strong>en</strong><br />
aquests mom<strong>en</strong>ts no és continuïtat a<br />
Espanya o indep<strong>en</strong>dència. La disjuntiva real<br />
és o continuïtat crítica i t<strong>en</strong>sa amb Espanya<br />
o fractura social.» (p. 161). Cal estar alerta,<br />
doncs, perquè és més necessària que mai<br />
una reacció i una rectificació que, segons<br />
Juliana, només pot passar per tr<strong>en</strong>car<br />
barreres ideològiques i apostar per l’eix<br />
econòmic mediterrani, única font possible<br />
del creixem<strong>en</strong>t econòmic i polític del país.<br />
Juliana no parla debades, i apel·la a un<br />
passat històric que ja ha fet funcionar<br />
aquest eix, pel qual hem de tornar a s<strong>en</strong>tir<br />
goig que es tradueixi a la ll<strong>en</strong>gua de la<br />
iniciativa. Un Cavaliere sap, com deia<br />
Passolini, que <strong>en</strong>t<strong>en</strong>dre no és només<br />
<strong>en</strong>t<strong>en</strong>dre, és la joiosa consciència<br />
d’<strong>en</strong>t<strong>en</strong>dre...<br />
La deriva de España no és un llibre que parli<br />
del poder amb metafísica mel·líflua. Juliana<br />
es refereix a nocions i accions pràctiques<br />
que remet<strong>en</strong> al poder i a la gestió. No parla<br />
només d’eixos geogràfics, sinó de<br />
governants que els pod<strong>en</strong> impulsar, o no.<br />
Tornem, doncs, a la pregunta inicial:<br />
«Existeix una classe dirig<strong>en</strong>t capaç de pactar<br />
i conciliar <strong>en</strong> els propers anys les tasques<br />
més urg<strong>en</strong>ts a les quals s’<strong>en</strong>fronta el país?»<br />
De mom<strong>en</strong>t, l’autor no hi veu indicis ni<br />
línies de flotació que <strong>en</strong>s portin a respondre<br />
afirmativam<strong>en</strong>t; només cal p<strong>en</strong>sar <strong>en</strong> com<br />
ha reaccionat Zapatero a una de les pitjors<br />
213
013-VIA09-2 12/5/09 18:48 Página 214<br />
Llibres<br />
crisis econòmiques de la història<br />
d’occid<strong>en</strong>t. El presid<strong>en</strong>t espanyol, fidel al<br />
seu estil, reacciona davant del tr<strong>en</strong>cam<strong>en</strong>t<br />
econòmic amb una absència total de<br />
gravetat i oferint, a canvi, receptes socials<br />
que anim<strong>en</strong> la parròquia esquerrana de tota<br />
la vida; més facilitat per a les minories,<br />
ampliació de la regulació de l’avortam<strong>en</strong>t...,<br />
mesures que apareix<strong>en</strong> com bolets amb una<br />
doble int<strong>en</strong>ció: minimitzar els efectes de la<br />
crisi i obrir una batalla ideològica que no<br />
només és una estratègia de confrontació<br />
davant del Partit Popular, sinó que –de<br />
retruc– suposa un atac a l’Església,<br />
descol . locada <strong>en</strong> veure que Espanya –la<br />
porta d’Europa que condueix a<br />
Llatinoamèrica– se situa al costat de<br />
Flandes <strong>en</strong> afers com ara les llibertats<br />
sexuals. Juliana provoca el lector: «La<br />
pervivència de la id<strong>en</strong>titat cristiana a<br />
Europa pot estar <strong>en</strong> perill» (p. 217). El<br />
conflicte ideològic, doncs, està servit.<br />
Caldrà gestionar-lo, i crear imatges b<strong>en</strong><br />
r<strong>en</strong>dibles.<br />
L’estratègia, però, no seria frívola si, <strong>en</strong><br />
realitat, sabéssim respondre també a la<br />
pregunta que formula Peter Sloterdijk, i que<br />
Juliana recull a La deriva de España: «En quin<br />
punt de la imm<strong>en</strong>sitat som?» És a dir, <strong>en</strong> el<br />
cas que <strong>en</strong>s ocupa, «Espanya sap on es troba?<br />
I els seus dirig<strong>en</strong>ts, què n’opin<strong>en</strong>?». La<br />
resposta, un deliri s<strong>en</strong>se angoixa.<br />
La deriva de España no és un llibre escrit des<br />
de Madrid. Juliana, com Pessoa, és un i són<br />
molts. Depèn de l’aire que respira. A<br />
València, s’imbueix d’una <strong>en</strong>ergia<br />
aclaparadora, contradictòria, provocadora,<br />
de l’<strong>en</strong>yor d’una existència més g<strong>en</strong>uïna,<br />
que contrasta amb una Catalunya<br />
empr<strong>en</strong>yada espiritualm<strong>en</strong>t, perduda <strong>en</strong><br />
debats id<strong>en</strong>titaris. Juliana torna a Madrid i<br />
s<strong>en</strong>t l’<strong>en</strong>r<strong>en</strong>ou insomne, a voltes<br />
214<br />
interessant, de la política polititzada que <strong>en</strong>s<br />
acompanyarà durant uns mesos. I marxa,<br />
vola, cap a Galícia i Portugal, amb aquesta<br />
dèria de viatjar constantm<strong>en</strong>t i somniar<br />
realitats paral·leles, el mobilis in mobili,<br />
mòbil dins el movim<strong>en</strong>t, el lema del capità<br />
Nemo <strong>en</strong> el misantrop del Nautilus. Com<br />
Pessoa o el Papa Innoc<strong>en</strong>ci X, Juliana<br />
intueix el que vindrà i ho com<strong>en</strong>ça a viure,<br />
s<strong>en</strong>se anar a la deriva, <strong>en</strong> una<br />
multitudinària agregació de petites esferes<br />
s<strong>en</strong>se forma ni contingut estables, a les<br />
quals esguarda potser com Velázquez.
013-VIA09-2 12/5/09 18:48 Página 215<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
Trias Fargas, el des<strong>en</strong>contre<br />
inevitable<br />
Els laberints de la llibertat.<br />
Vida de Ramon Trias Fargas<br />
<strong>Jordi</strong> Amat<br />
Premi Gaziel de Biografies i Memòries 2008<br />
La Magrana-Fundació Comte de<br />
Barcelona-RBA.<br />
Barcelona, 2009.<br />
Per: Agustí Pons, periodista i escriptor.<br />
La biografia de Ramon Trias Fargas que<br />
acaba de publicar <strong>Jordi</strong> Amat és la història<br />
d’un des<strong>en</strong>contre inevitable; d’un<br />
des<strong>en</strong>contre <strong>en</strong>tre el país i Trias. Sé que la<br />
utilització del terme país pot semblar<br />
exagerada però l’uso per subratllar que <strong>en</strong><br />
aquest des<strong>en</strong>contre van coincidir persones i<br />
grups socials diverg<strong>en</strong>ts i, fins i tot,<br />
ideològicam<strong>en</strong>t oposats. Per <strong>en</strong>t<strong>en</strong>dre-ho cal<br />
recular fins al 1939 o, si ho preferiu, fins al<br />
1936. Amb la guerra civil, i el seu des<strong>en</strong>llaç,<br />
Catalunya no només perd les seves llibertats<br />
polítiques sinó que queda escombrada la<br />
mirada liberal, tímidam<strong>en</strong>t volteriana que<br />
una burgesia, amb no prou força per<br />
imposar-se, projectava sobre el país. La<br />
biografia de <strong>Jordi</strong> Amat va <strong>en</strong>capçalada per<br />
tres cites. La primera és de Salvador de<br />
Madariaga: «Todo gobierno –diu— es una<br />
oligarquía, pero debe ser una aristocracia. Y lo<br />
que caracteriza y define al aristócrata (<strong>en</strong> el<br />
s<strong>en</strong>tido puro de la palabra) es que asume<br />
espontáneam<strong>en</strong>te más deberes que los demás».<br />
Ramon Trias Fargas va néixer <strong>en</strong> una família<br />
que formava part de l’aristocràcia<br />
catalanista. Amat <strong>en</strong>s explica que els<br />
germans Ramon i Miquel Trias Fargas, de<br />
n<strong>en</strong>s, cada dia anav<strong>en</strong> al col . legi <strong>en</strong> un taxi<br />
que comparti<strong>en</strong> amb els germans Peyrí, néts<br />
de l’Avi Macià, i amb Oriol Bohigas. Aquesta<br />
era una aristocràcia no de sang però que, tal<br />
com ass<strong>en</strong>yala Madariaga, assumia més<br />
deures que els altres. El pare de Ramon<br />
Trias, per exemple, no només va ser un<br />
metge emin<strong>en</strong>t sinó un dels impulsors de la<br />
Universitat Autònoma de Barcelona i <strong>en</strong> va<br />
pagar un preu molt car: la presó després<br />
dels Fets d’Octubre del 1934 i l’exili després<br />
del 1939. La mateixa assumpció de<br />
responsabilitats cíviques, polítiques, la<br />
podem trobar <strong>en</strong> les figures de Pompeu<br />
Fabra o Lluís Nicolau d’Olwer, per exemple.<br />
La història de les idees durant la postguerra<br />
franquista <strong>en</strong>cara està per escriure. A<br />
Catalunya, però, l’espai republicà, liberal,<br />
queda ofegat i quan dic liberal no em<br />
refereixo tant a una adscripció política<br />
concreta com a l’esperit que s’<strong>en</strong>carna <strong>en</strong> el<br />
títol d’aquella obra de teatre on Carles<br />
Soldevila aborda l’etern tema de la<br />
infidelitat conjugal. El títol diu Civilitzats,<br />
tanmateix. La Catalunya que Ramon Trias<br />
retroba l’any 1949, quan torna a Barcelona<br />
des del seu exili de Colòmbia, és una<br />
Catalunya on tot rastre de liberalisme –i no<br />
cal dir de volterianisme– ha desaparegut. El<br />
catalanisme resist<strong>en</strong>cial s’ha hagut de<br />
refugiar, <strong>en</strong> bona part, a les sagristies dels<br />
sectors de l’església catòlica m<strong>en</strong>ys adherits<br />
215
013-VIA09-2 12/5/09 18:48 Página 216<br />
Llibres<br />
al franquisme. L’església catòlica va ser una<br />
de les grans famílies ideològiques de la<br />
postguerra. L’altra gran família serà, a<br />
partir de finals dels cinquanta i principis<br />
dels seixanta, el marxisme. Aquestes dues<br />
forces ideològiques arribaran, pletòriques, a<br />
la Transició i, de fet, <strong>en</strong> forniran els quadres<br />
dirig<strong>en</strong>ts; la nova aristocràcia. Ramon Trias<br />
Fargas no té res a veure amb cap d’aquestes<br />
dues famílies però serà <strong>en</strong> mig d’elles que<br />
haurà de sobreviure.<br />
Un dels grans <strong>en</strong>certs de la biografia de<br />
<strong>Jordi</strong> Amat és fer-nos adonar de la<br />
inevitabilitat del des<strong>en</strong>contre i del coratge<br />
de Trias per mostrar-se inexorable <strong>en</strong> la<br />
def<strong>en</strong>sa d’uns principis ideològics que li<br />
crearan problemes no només <strong>en</strong>tre els seus<br />
adversaris polítics sinó també <strong>en</strong>tre els seus<br />
correligionaris. La posició de Trias té <strong>en</strong>cara<br />
més mèrit si t<strong>en</strong>im <strong>en</strong> compte que alguns<br />
desc<strong>en</strong>d<strong>en</strong>ts d’aquella aristocràcia<br />
republicana <strong>en</strong> el mom<strong>en</strong>t de la veritat, <strong>en</strong><br />
el mom<strong>en</strong>t de la creació dels partits polítics<br />
i de la confrontació democràtica,<br />
assumeix<strong>en</strong>, per conv<strong>en</strong>cim<strong>en</strong>t o per<br />
tacticisme –tant li fa– posicions polítiques<br />
més populars i més populistes. En aquest<br />
s<strong>en</strong>tit, el Trias que <strong>en</strong>s descriu Amat té molt<br />
de personatge ibs<strong>en</strong>ià. Però ja se sap que un<br />
<strong>en</strong>emic del poble, per més raó que tingui, mai<br />
no pot guanyar unes eleccions.<br />
Un altre mèrit de la biografia de <strong>Jordi</strong> Amat<br />
és relacionar allò que, ideològicam<strong>en</strong>t,<br />
passava a Catalunya amb allò que passava a<br />
la resta del món. Massa vegades quan es<br />
parla de l’antifranquisme no es té <strong>en</strong><br />
compte la situació de guerra freda que vivia<br />
el món com si aquesta situació g<strong>en</strong>eral no<br />
tingués una influència decisiva <strong>en</strong> el dia a<br />
dia del que passava al nostre país –o a la<br />
resta d’Espanya–. Aquesta relació <strong>en</strong>tre<br />
antifranquisme i guerra freda és, <strong>en</strong>cara, un<br />
216<br />
tema per estudiar i que <strong>en</strong>s podria portar<br />
moltes sorpreses.<br />
I, finalm<strong>en</strong>t, o potser ho hauria d’haver<br />
escrit d’<strong>en</strong>trada, cal dir que la biografia de<br />
<strong>Jordi</strong> Amat és una d’aquelles peces que<br />
honor<strong>en</strong> el gènere. Amat torna a demostrar<br />
que una bona biografia necessita tant de la<br />
història com de la literatura. El primer<br />
capítol, per exemple, té una arrancada<br />
absolutam<strong>en</strong>t cinematogràfica i tot el llibre<br />
està escrit amb un alt s<strong>en</strong>tit narratiu, amb<br />
passió expositiva i amb un ll<strong>en</strong>guatge segur<br />
i vibrant; i, naturalm<strong>en</strong>t, amb una munió<br />
de dades que li dona cohesió, solidesa i<br />
autoritat. Especialm<strong>en</strong>t remarcable resulta<br />
la utilització de reflexions i notes inèdites<br />
escrites pel biografiat i que <strong>en</strong>s<br />
proporcion<strong>en</strong> una visió més exacta<br />
d’episodis tan decisius com va ser la<br />
negociació, a porta tancada, de l’Estatut. Per<br />
cert: les aigües del finançam<strong>en</strong>t estav<strong>en</strong>,<br />
efectivam<strong>en</strong>t, contaminades. El mèrit, però,<br />
no es dir-ho ara. El mèrit és haver-ho<br />
d<strong>en</strong>unciat des del primer dia, a<br />
contracorr<strong>en</strong>t de l’eufòria i dels interessos<br />
de la majoria.
013-VIA09-2 12/5/09 18:48 Página 217<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
ABSTRACTS VIA 09<br />
CASTELLANO<br />
La revolución iraní, treinta años<br />
después<br />
Fred Halliday<br />
La revolución islámica de Irán, que culminó<br />
a principios del año 1979 con la toma de<br />
poder del ayatolá Jomeini y sus aliados, fue<br />
uno de los acontecimi<strong>en</strong>tos más dramáticos,<br />
inesperados y, <strong>en</strong> sus consecu<strong>en</strong>cias,<br />
importantes de la segunda mitad del siglo XX.<br />
La revolución marcó un punto de inflexión<br />
<strong>en</strong> la historia de toda la región, puesto que<br />
derribó a uno de los aliados más próximos y<br />
poderosos de Occid<strong>en</strong>te, provocó un giro de<br />
ci<strong>en</strong>to och<strong>en</strong>ta grados <strong>en</strong> el mapa<br />
geoestratégico de Ori<strong>en</strong>te Medio y puso fin a<br />
casi dos mil<strong>en</strong>ios de monarquía <strong>en</strong> el país.<br />
También significó un punto de inflexión por<br />
lo que respecta a la política exterior de los<br />
Estados Unidos, y actuó como presagio del<br />
largo conflicto con el mundo islámico –tanto<br />
con Irán como con Afganistán, Iraq o el<br />
Líbano– que durante las tres sigui<strong>en</strong>tes<br />
décadas preocuparía a los presid<strong>en</strong>tes<br />
norteamericanos –y dañaría gravem<strong>en</strong>te su<br />
reputación–, desde Carter y Reagan hasta<br />
Clinton y George W. Bush. Al mismo tiempo,<br />
y <strong>en</strong> fuerte contraste con las revoluciones y<br />
los conflictos étnicos de otras partes del<br />
mundo, se distanció de la polaridad de la<br />
Guerra Fría: el eslogan político del ayatolá<br />
fue Ni Oeste, ni Este, y <strong>en</strong> un país que había<br />
estado ocupado, aunque sin provocaciones,<br />
por Rusia y el Reino Unido <strong>en</strong> ambas guerras<br />
mundiales, el rechazo nacionalista a<br />
alinearse con un bando u otro de la Guerra<br />
Fría conllevó otro giro notable para la región.<br />
Lévi-Strauss: la antropología del<br />
p<strong>en</strong>sami<strong>en</strong>to salvaje o el p<strong>en</strong>sami<strong>en</strong>to<br />
salvaje de la antropología<br />
Manfred Díez<br />
El 28 de noviembre pasado, Claude Lévi-<br />
Strauss –uno de los refer<strong>en</strong>tes intelectuales<br />
más importantes del siglo XX– cumplió ci<strong>en</strong><br />
años. Con motivo de tan señalada efeméride,<br />
la Bibliothèque de la Pléiade, una de las<br />
colecciones de libros más prestigiosas del<br />
mundo <strong>en</strong> francés, decidió publicar las<br />
principales obras del antropólogo más<br />
reconocido de la contemporaneidad. Tristes<br />
tropiques (1955), Le totémisme aujourd’hui<br />
(1962), La p<strong>en</strong>sée sauvage (1962), La Voie des<br />
masques (1975), La Potière jalouse (1985) e<br />
Histoire de Lynx (1991) son algunos de los<br />
textos de Lévi-Strauss que La Pléyade compiló<br />
<strong>en</strong> un único volum<strong>en</strong> de dos mil páginas.<br />
Este hecho editorial es un indicador de la<br />
importancia capital que reviste el c<strong>en</strong>t<strong>en</strong>ario<br />
del padre del estructuralismo etnográfico, ya<br />
que La Pléyade muy raram<strong>en</strong>te publica obras<br />
de autores vivos. El pres<strong>en</strong>te artículo se<br />
ad<strong>en</strong>tra magistralm<strong>en</strong>te <strong>en</strong> su vida y obra.<br />
Una aproximación sinóptica<br />
al bic<strong>en</strong>t<strong>en</strong>ario de Darwin<br />
Ramon Parés<br />
Charles Robert Darwin nació <strong>en</strong> 1809 <strong>en</strong><br />
Shrewsbury –ciudad del oeste de Inglaterra–,<br />
motivo por el que este año se conmemora su<br />
bic<strong>en</strong>t<strong>en</strong>ario; <strong>en</strong> relación con esta efeméride se<br />
han previsto, también <strong>en</strong> nuestro país, varios<br />
actos y debates. En 1982 ya se conmemoró <strong>en</strong><br />
Cataluña el c<strong>en</strong>t<strong>en</strong>ario de su muerte, <strong>en</strong> cuya<br />
ocasión se habló y se escribió más sobre<br />
Darwin que <strong>en</strong> todo un siglo. El autor del<br />
pres<strong>en</strong>te artículo recorre las principales<br />
aportaciones y la influ<strong>en</strong>cia del darwinismo<br />
<strong>en</strong> el p<strong>en</strong>sami<strong>en</strong>to ci<strong>en</strong>tífico contemporáneo<br />
<strong>en</strong> g<strong>en</strong>eral, y <strong>en</strong> la biología <strong>en</strong> particular.<br />
217
013-VIA09-2 12/5/09 18:48 Página 218<br />
Abstracts<br />
Las políticas familiares <strong>en</strong> Francia<br />
Bruno Le Maire<br />
El diputado francés Bruno Le Maire, ex jefe<br />
de gabinete del primer ministro francés<br />
Dominique de Villepin, asegura <strong>en</strong> esta<br />
confer<strong>en</strong>cia que las claves del éxito de las<br />
políticas familiares son la unanimidad y el<br />
cons<strong>en</strong>so de todas las fuerzas políticas, tanto<br />
de derechas como de izquierdas. Este factor<br />
de unidad ha permitido que Francia cu<strong>en</strong>te<br />
con algunas de las políticas familiares más<br />
sólidas del contin<strong>en</strong>te y con la tasa de<br />
natalidad más alta de Europa. El autor repasa<br />
con detalle los distintos tipos de prestaciones<br />
y ex<strong>en</strong>ciones fiscales que Francia concede a<br />
las familias.<br />
Las políticas familiares <strong>en</strong> Alemania<br />
Iris Bethge<br />
Junto con Japón, Alemania es el país del<br />
mundo que <strong>en</strong>vejece más rápidam<strong>en</strong>te; por<br />
ello –explica Iris Bethge–, desde el gobierno<br />
federal alemán se promuev<strong>en</strong> políticas que<br />
favorezcan la fecundidad y se articulan<br />
medidas para hacer más fácil la vida a las<br />
familias, sean del tipo que sean. En este<br />
s<strong>en</strong>tido, com<strong>en</strong>ta que se han impulsado<br />
políticas activas para conciliar la vida<br />
familiar y laboral que ya empiezan a dar los<br />
primeros frutos: por primera vez desde el año<br />
2000 –asegura– han aum<strong>en</strong>tado los índices<br />
de natalidad del país. Por otro lado, al<br />
contrario de lo que sucede <strong>en</strong> muchos países<br />
europeos, <strong>en</strong> Alemania las mujeres<br />
inmigrantes ti<strong>en</strong><strong>en</strong> m<strong>en</strong>os hijos que las<br />
autóctonas. El motivo, según la autora de la<br />
confer<strong>en</strong>cia, es que Alemania es un país<br />
donde resulta muy costoso,<br />
económicam<strong>en</strong>te, levantar una familia con<br />
muchos hijos. Con el fin de paliar esta<br />
situación, una de las políticas que más ha<br />
contribuido al reci<strong>en</strong>te increm<strong>en</strong>to de la<br />
natalidad es la prestación que el gobierno<br />
federal alemán puso <strong>en</strong> práctica hace dos<br />
años para padres y madres, que consiste <strong>en</strong><br />
que cuando una pareja ti<strong>en</strong>e un hijo, la<br />
218<br />
madre percibe el 67% del sueldo neto<br />
durante catorce meses.<br />
Las políticas familiares <strong>en</strong> Dinamarca<br />
Jesper Brask Fischer<br />
El desarrollo de una importante red de<br />
jardines de infancia financiada parcialm<strong>en</strong>te<br />
con fondos públicos ha constituido uno de<br />
los factores clave que ha inc<strong>en</strong>tivado la<br />
natalidad <strong>en</strong> Dinamarca <strong>en</strong> los últimos años.<br />
En el transcurso de esta confer<strong>en</strong>cia<br />
transcrita para VIA, el jefe del Departam<strong>en</strong>to<br />
de Familia y Bi<strong>en</strong>estar del Ministerio de<br />
Bi<strong>en</strong>estar Social danés asegura que dicha red<br />
garantiza una plaza de guardería al 95% de<br />
los niños daneses de <strong>en</strong>tre uno y seis años,<br />
hecho que permite que las mujeres puedan<br />
trabajar mi<strong>en</strong>tras otros se ocupan<br />
adecuadam<strong>en</strong>te de sus hijos. Las mujeres<br />
danesas –afirma– ti<strong>en</strong><strong>en</strong> más hijos porque el<br />
gobierno les ha asegurado unas bu<strong>en</strong>as<br />
condiciones sociales. Para alcanzar el índice<br />
de natalidad actual de 1,9 hijos por mujer<br />
(muy próximo al más alto de Europa, que<br />
ost<strong>en</strong>tan las francesas con 2,1 hijos de<br />
media), Fischer indica que <strong>en</strong> Dinamarca,<br />
además de invertir mucho dinero <strong>en</strong> jardines<br />
de infancia, se han implem<strong>en</strong>tado varias<br />
políticas públicas que han contribuido<br />
asimismo a estimular la natalidad. Aparte de<br />
apostar muy fuerte por la conciliación de la<br />
vida laboral y familiar, <strong>en</strong> este pequeño país<br />
del norte de Europa se han afrontado además<br />
otros retos, como el de las necesidades<br />
derivadas de los nuevos modelos familiares<br />
<strong>en</strong> un país donde cada vez hay más hogares<br />
monopar<strong>en</strong>tales como fruto de la<br />
fragm<strong>en</strong>tación de la estructura familiar<br />
tradicional.<br />
Las políticas familiares <strong>en</strong> Cataluña<br />
Lluís Flaquer<br />
El acceso a la vivi<strong>en</strong>da y la estructura del<br />
mercado de trabajo son, según indica Flaquer<br />
<strong>en</strong> esta confer<strong>en</strong>cia, los principales<br />
obstáculos que dificultan actualm<strong>en</strong>te la
013-VIA09-2 12/5/09 18:48 Página 219<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
maternidad y la formación de nuevas<br />
familias. El autor –uno de los principales<br />
expertos del país <strong>en</strong> teoría sociológica de la<br />
familia, nuevas formas de conviv<strong>en</strong>cia y<br />
políticas familiares– afirma que si dichos<br />
obstáculos no se eliminan, por muchas<br />
políticas familiares que se llev<strong>en</strong> a cabo no se<br />
resolverá el problema de la baja fecundidad<br />
<strong>en</strong> Cataluña, que se resume <strong>en</strong> un índice de<br />
natalidad inferior al de la mayor parte de los<br />
países europeos. El sociólogo constata<br />
asimismo que pese al repunte demográfico<br />
propiciado por la inmigración <strong>en</strong> los últimos<br />
años <strong>en</strong> nuestro país, las prácticas<br />
reproductivas de las mujeres inmigrantes se<br />
adaptan rápidam<strong>en</strong>te a las de las autóctonas,<br />
por lo que disminuye el número de hijos que<br />
ti<strong>en</strong><strong>en</strong>. Flaquer asegura también que el<br />
sistema español de b<strong>en</strong>eficios a las familias<br />
no solo resulta insufici<strong>en</strong>te e inadecuado,<br />
sino que carece gravem<strong>en</strong>te de equidad <strong>en</strong><br />
términos territoriales y de clase.<br />
Las políticas locales de apoyo a las<br />
familias<br />
Cristina Brullet<br />
Varios estudios sociológicos demuestran que<br />
pese a los cambios y las transformaciones a<br />
que están sometidas las relaciones<br />
personales <strong>en</strong> la sociedad postindustrial<br />
globalizada, la familia sigue si<strong>en</strong>do una de<br />
las principales estructuras de acogida y se<br />
manti<strong>en</strong>e como primer marco de relación<br />
social a lo largo de la vida de los individuos,<br />
aunque su sistema de relaciones y<br />
obligaciones internas se está modificando<br />
profundam<strong>en</strong>te. Al tratarse de una de las<br />
instituciones c<strong>en</strong>trales <strong>en</strong> la g<strong>en</strong>eración y<br />
consolidación de cohesión social, la familia<br />
requiere la at<strong>en</strong>ción de los expertos y el<br />
apoyo efectivo de todas las administraciones.<br />
También los ayuntami<strong>en</strong>tos y los <strong>en</strong>tes<br />
locales pued<strong>en</strong> desempeñar un papel<br />
importante <strong>en</strong> este s<strong>en</strong>tido. Las d<strong>en</strong>ominadas<br />
políticas del tiempo a las que se refiere la<br />
autora son un ejemplo de ello.<br />
La emerg<strong>en</strong>cia de nuevos modelos<br />
familiares<br />
Lluís Sáez<br />
El proceso de individualización está <strong>en</strong> la<br />
base de las grandes transformaciones<br />
sociales que han t<strong>en</strong>ido lugar <strong>en</strong> Occid<strong>en</strong>te y<br />
que defin<strong>en</strong> el paso de las sociedades<br />
modernas a las sociedades postmodernas.<br />
Algunas de las principales instituciones<br />
sociales –<strong>en</strong>tre ellas, la familia– se han visto<br />
<strong>en</strong> la necesidad de buscar modelos adaptados<br />
a las nuevas realidades y necesidades.<br />
Vivimos <strong>en</strong> una sociedad donde todo cambia<br />
rápidam<strong>en</strong>te. Las personas cambian<br />
también, y cambian sus necesidades. En tal<br />
contexto, pocas cosas son para toda la vida, y<br />
el sujeto busca acomodarse sucesivam<strong>en</strong>te a<br />
su circunstancia. La plasticidad de la familia<br />
actual conlleva, según el autor, una<br />
diversidad formal y relacional que pret<strong>en</strong>de<br />
dar respuesta a la pluralidad de situaciones y<br />
necesidades del individuo.<br />
Familia y religión hoy: ¿hacia una<br />
socialización invisible?<br />
<strong>Jordi</strong> Collet y Joan Estruch<br />
La familia es una institución clave <strong>en</strong> el<br />
proceso de socialización de los individuos; es<br />
decir, <strong>en</strong> la transmisión de determinados<br />
valores y actitudes ante la vida y fr<strong>en</strong>te al<br />
mundo. El pres<strong>en</strong>te artículo aborda, desde la<br />
sociología de la religión, el papel<br />
desempeñado por la familia <strong>en</strong> la<br />
socialización y <strong>en</strong> la transmisión de una<br />
determinada fe o cre<strong>en</strong>cia <strong>en</strong> un tiempo<br />
caracterizado por el pluralismo y la<br />
privatización religiosa, por un lado, y la<br />
creci<strong>en</strong>te secularización de nuestras<br />
sociedades, por otro.<br />
219
013-VIA09-2 12/5/09 18:48 Página 220<br />
Abstracts<br />
ENGLISH<br />
The Iranian revolution, thirty years on<br />
Fred Halliday<br />
Iran’s Islamic revolution, which culminated<br />
in early 1979 with the takeover by Ayatollah<br />
Khomeynî and his allies, was one of the most<br />
dramatic, unexpected and, in terms of its<br />
consequ<strong>en</strong>ces, important ev<strong>en</strong>ts of the<br />
second half of the tw<strong>en</strong>tieth c<strong>en</strong>tury. The<br />
revolution marked a turning point in the<br />
history of the whole region, as it brought<br />
down one of the West’s closest and most<br />
powerful allies, led to an eighty degree turn<br />
in the geo-strategic map of the Middle East<br />
and put an <strong>en</strong>d to almost two thousand years<br />
of monarchy in the country. It was also a<br />
watershed for the foreign policy of the<br />
United States and foreshadowed the long<br />
conflict with the Islamic world, both with<br />
Iran and Afghanistan, Iraq and Lebanon,<br />
which for the next three decades would<br />
cause headaches for US presid<strong>en</strong>ts, seriously<br />
damaging their reputations, from Carter and<br />
Reagan to Clinton and George W. Bush. At<br />
the same time, and in marked contrast to the<br />
ethnic revolutions and conflicts taking part<br />
in other parts of the world, Iran distanced<br />
itself from the Cold War. The political slogan<br />
of the Ayatollah was Neither West nor East<br />
and, in a country that had be<strong>en</strong> occupied,<br />
albeit without provocation, by Russia and<br />
the United Kingdom in the two world wars,<br />
the nationalist refusal to side with one or the<br />
other in the Cold War led to another notable<br />
shift in the region.<br />
Lévi-Strauss: the anthropology of la<br />
p<strong>en</strong>sée sauvage or la p<strong>en</strong>sée sauvage<br />
of anthropology<br />
Manfred Díez<br />
On 28 November 2008, Claude Lévi-Strauss,<br />
one of the most important intellectual<br />
refer<strong>en</strong>ces of the tw<strong>en</strong>tieth c<strong>en</strong>tury, turned a<br />
hundred. To celebrate such an important<br />
date, the Bibliothèque de la Pléiade, one of<br />
220<br />
the world’s most prestigious collections of<br />
books in Fr<strong>en</strong>ch, decided to publish the key<br />
works of the most r<strong>en</strong>owned anthropologist<br />
of modern times. Tristes tropiques (1955), Le<br />
totémisme aujourd’hui (1962), La p<strong>en</strong>sée sauvage<br />
(1962), La Voie des masques (1975), La Potière<br />
jalouse (1985) and Histoire de Lynx (1991) are<br />
some of Lévi-Strauss’ texts that La Pléiade<br />
republished in a single two thousand page<br />
volume. This publishing ev<strong>en</strong>t acknowledges<br />
the prime importance repres<strong>en</strong>ted by the<br />
c<strong>en</strong>t<strong>en</strong>ary of the father of ethnographic<br />
structuralism, as La Pléiade rarely publishes<br />
books by living authors. This article provides<br />
a masterly examination of his life and work.<br />
A synoptic approach to Darwin’s<br />
bic<strong>en</strong>t<strong>en</strong>ary<br />
Ramon Parés<br />
Charles Robert Darwin was born in 1809 in<br />
Shrewsbury, a town in the west of England,<br />
and his bic<strong>en</strong>t<strong>en</strong>ary is being commemorated<br />
this year, a date around which many acts and<br />
debates have be<strong>en</strong> programmed, also in<br />
Catalonia. Catalonia already commemorated<br />
the c<strong>en</strong>t<strong>en</strong>ary of his death, back in 1982; an<br />
occasion wh<strong>en</strong> more was said and writt<strong>en</strong><br />
about Darwin had be<strong>en</strong> in the whole of the<br />
previous c<strong>en</strong>tury. The author of this article<br />
reviews the main contributions and<br />
influ<strong>en</strong>ce of Darwinism in contemporary<br />
sci<strong>en</strong>tific thought in g<strong>en</strong>eral and with regard<br />
to biology in particular.<br />
Family policies in France<br />
Bruno Le Maire<br />
The Fr<strong>en</strong>ch MP, Bruno Le Maire, former head<br />
of the cabinet of the Fr<strong>en</strong>ch Prime Minister,<br />
Dominique de Villepin, assures us in this talk<br />
that the keys to the success of family policies<br />
are unanimity and cons<strong>en</strong>sus among all<br />
political forces, both on the right and the<br />
left. This factor of unity has provided France<br />
with some of the contin<strong>en</strong>t’s most solid<br />
family policies and the highest birth rate in<br />
Europe. The author takes a detailed look at
013-VIA09-2 12/5/09 18:48 Página 221<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
the differ<strong>en</strong>t types of b<strong>en</strong>efits and tax<br />
exemptions that are available to families in<br />
France.<br />
Family policies in Germany<br />
Iris Bethge<br />
Along with Japan, Germany is the country<br />
with the world’s fastest aging population.<br />
That is why, explains Iris Bethge, the German<br />
Federal Governm<strong>en</strong>t is promoting policies<br />
aimed at boosting the birth rate, and are also<br />
taking measures aimed at making family life<br />
much easier, for all types of families. In this<br />
respect, Bethge informs us that active<br />
policies have be<strong>en</strong> implem<strong>en</strong>ted to help<br />
achieve a work-life balance and that these are<br />
starting to produce the first results. For the<br />
first time since 2000, she says, the country’s<br />
birth rate has increased. On the other hand,<br />
and unlike what is happ<strong>en</strong>ing in many<br />
European countries, immigrant wom<strong>en</strong> in<br />
Germany are having fewer childr<strong>en</strong> than<br />
native German wom<strong>en</strong>. The reason,<br />
according to the author of this talk, is that<br />
Germany is a country in which it is very<br />
exp<strong>en</strong>sive to bring up a large family. To<br />
improve this situation, one of the policies<br />
that has had the greatest effect on the rec<strong>en</strong>t<br />
increase in the birth rate is par<strong>en</strong>t b<strong>en</strong>efit,<br />
which was set up by the German governm<strong>en</strong>t<br />
two years ago, and means that that wh<strong>en</strong> a<br />
couple has a child, the mother will receive<br />
67% of her net salary for a period of fourte<strong>en</strong><br />
months.<br />
Family policies in D<strong>en</strong>mark<br />
Jesper Brask Fischer<br />
The developm<strong>en</strong>t of a significant network of<br />
nurseries, partially by public funds, has be<strong>en</strong><br />
one of the key factors in the boosting of the<br />
birth rate in D<strong>en</strong>mark over rec<strong>en</strong>t years.<br />
During this talk, transcribed by VIA, the head<br />
of the Family and Welfare Departm<strong>en</strong>t of the<br />
Ministry of Social Welfare in D<strong>en</strong>mark states<br />
that this network guarantees nursery places<br />
for 95% of Danish childr<strong>en</strong> aged betwe<strong>en</strong> one<br />
and six, allowing wom<strong>en</strong> to work, while<br />
someone else looks after their childr<strong>en</strong><br />
properly. Danish wom<strong>en</strong>, he says, have more<br />
childr<strong>en</strong> because the governm<strong>en</strong>t <strong>en</strong>sures<br />
they can continue to <strong>en</strong>joy good social<br />
conditions. To achieve the curr<strong>en</strong>t birth rate<br />
of 1.9 childr<strong>en</strong> per woman (very close to the<br />
highest rate in Europe, which is held by the<br />
Fr<strong>en</strong>ch with an average of 2.1 childr<strong>en</strong>),<br />
Fischer points out that, in D<strong>en</strong>mark, in<br />
addition to investing a lot of money in<br />
nurseries, they have also implem<strong>en</strong>ted a<br />
number of other public policies to help<br />
stimulate the birth rate. Moreover, apart<br />
from a high level of commitm<strong>en</strong>t to a worklife<br />
balance, in this small northern European<br />
country other chall<strong>en</strong>ges have also be<strong>en</strong><br />
dealt with, such as the needs of new family<br />
models in a country where there are more<br />
and more single-par<strong>en</strong>t families as a result of<br />
the fragm<strong>en</strong>tation of the traditional family<br />
structure.<br />
Family policies in Catalonia<br />
Lluís Flaquer<br />
In this talk Flaquer argues that access to<br />
housing and the structure of the job market<br />
are the main obstacles hindering maternity<br />
and the <strong>format</strong>ion of new families today. The<br />
author, one of the leading experts in<br />
Catalonia in the sociological theory of the<br />
family, new ways of living together and<br />
family policies, states that if these obstacles<br />
are not overcome, no matter how many<br />
family policies are developed, the problem of<br />
low birth rate in Catalonia, which is far lower<br />
than most other European countries, will<br />
not be resolved. This Catalan sociologist also<br />
states that, in spite of the demographic rise<br />
over the last few years due to immigration in<br />
Catalonia, the reproductive practices of<br />
immigrant wom<strong>en</strong> quickly become aligned<br />
with those of native Catalan wom<strong>en</strong>,<br />
resulting in a drop in the number of childr<strong>en</strong><br />
they will have. Flaquer also claims that the<br />
Spanish system of family b<strong>en</strong>efits is not only<br />
insuffici<strong>en</strong>t and inadequate but seriously<br />
221
013-VIA09-2 12/5/09 18:48 Página 222<br />
Abstracts<br />
lacking in equity in terms of territory and<br />
class.<br />
Local policies to support families<br />
Cristina Brullet<br />
Various sociological studies show that, in<br />
spite of the changes and trans<strong>format</strong>ions<br />
undergone by personal relations in a<br />
globalised, post-industrial society, the family<br />
continues to be one of the main structures<br />
for nurture and remains the prime<br />
framework for social relations throughout<br />
the lives of individuals, ev<strong>en</strong> though their<br />
system of internal relationships and<br />
obligations may change greatly. The family,<br />
one of the most important key institutions<br />
for g<strong>en</strong>erating and consolidating social<br />
cohesion, requires the att<strong>en</strong>tion of experts<br />
and the effective support of all<br />
administrations. Councils and local bodies<br />
can also play an important role in this<br />
respect. The so-called time policies which the<br />
author refers to are an example of this.<br />
The emerg<strong>en</strong>ce of new family models<br />
Lluís Sáez<br />
The process of individualisation forms the<br />
basis of the great social trans<strong>format</strong>ions that<br />
have tak<strong>en</strong> place in the West and that define<br />
the shift from modern societies to postmodern<br />
societies. Some of the key social<br />
institutions, including the family, have had<br />
to find models that are more in line with the<br />
new realities and requirem<strong>en</strong>ts. We are<br />
living in a society where everything changes<br />
very quickly. People also change and their<br />
needs also change. In this context, few things<br />
last a whole lifetime and people attempt to<br />
successively adapt to their circumstances.<br />
According to the author, the flexibility of the<br />
curr<strong>en</strong>t family model leads to both formal<br />
and relational diversity in an attempt to<br />
respond to this plurality of situations and<br />
the needs of the individual.<br />
222<br />
Family and religion today: towards an<br />
invisible socialisation?<br />
<strong>Jordi</strong> Collet and Joan Estruch<br />
The family is a key institution in the<br />
socialisation of individuals, i.e. in<br />
transmitting certain values and attitudes<br />
towards life and the world. This article deals<br />
with, from the point of view of the sociology<br />
of religion, the role played by the family in<br />
socialisation and in transmitting a certain<br />
faith or belief in a time characterised by<br />
pluralism and religious privatisation, on the<br />
one hand, and the growing secularisation of<br />
our societies on the other.
013-VIA09-2 12/5/09 18:48 Página 223<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
FRANÇAIS<br />
La révolution irani<strong>en</strong>ne, tr<strong>en</strong>te ans<br />
après<br />
Fred Halliday<br />
La révolution islamique d’Iran, qui atteint<br />
son paroxysme au début de l’année 1979,<br />
lorsque l’ayatollah Khomeini et ses alliés<br />
pr<strong>en</strong>n<strong>en</strong>t le pouvoir, a été l’un des<br />
événem<strong>en</strong>ts les plus dramatiques,<br />
inatt<strong>en</strong>dus et lourds de conséqu<strong>en</strong>ces de la<br />
deuxième moitié du XX e siècle. La révolution<br />
a marqué un point d’inflexion dans l’histoire<br />
de l’<strong>en</strong>semble de la région, car elle a anéanti<br />
l’un des alliés les plus proches et les plus<br />
puissants d’Occid<strong>en</strong>t, bouleversant<br />
brutalem<strong>en</strong>t le contexte géostratégique du<br />
Moy<strong>en</strong>-Ori<strong>en</strong>t et mettant fin à presque deux<br />
millénaires de monarchie dans le pays. Il a<br />
aussi marqué un point d’inflexion dans la<br />
politique extérieure des États-Unis, laissant<br />
présager le long conflit dans lequel ils<br />
allai<strong>en</strong>t <strong>en</strong>trer avec le monde islamique<br />
–aussi bi<strong>en</strong> avec l’Iran que l’Afghanistan,<br />
l’Iraq ou le Liban– et qui, p<strong>en</strong>dant les trois<br />
déc<strong>en</strong>nies suivantes, serait au c<strong>en</strong>tre des<br />
préoccupations des présid<strong>en</strong>ts nordaméricains<br />
–nuisant du reste gravem<strong>en</strong>t à<br />
leur réputation–, de Jimmy Carter et Ronald<br />
Reagan à Bill Clinton et George W. Bush. En<br />
même temps, elle s’oppose de manière<br />
frappante aux révolutions et aux conflits<br />
ethniques qui ont éclaté dans d’autres<br />
régions du monde, se démarquant ainsi de la<br />
polarité de la Guerre froide : le slogan<br />
politique de l’ayatollah était Ni l’Ouest, ni l’Est,<br />
et dans un pays qui avait été occupé par la<br />
Russie et le Royaume-Uni p<strong>en</strong>dant les deux<br />
guerres mondiales, bi<strong>en</strong> qu’aucune<br />
provocation n’ait été lancée à son égard, la<br />
rétic<strong>en</strong>ce des nationalistes à se rallier à l’un<br />
ou l’autre camp de la Guerre froide va<br />
supposer un autre bouleversem<strong>en</strong>t<br />
important dans la région.<br />
Claude Lévi-Strauss : l’anthropologie<br />
de la p<strong>en</strong>sée sauvage ou la p<strong>en</strong>sée<br />
sauvage de l’anthropologie<br />
Manfred Díez<br />
Le 28 novembre dernier, Claude Lévi-Strauss<br />
–l’une des référ<strong>en</strong>ces intellectuelles les plus<br />
importantes du XX e siècle– fêtait son<br />
c<strong>en</strong>tième anniversaire. Pour commémorer<br />
une date si importante, la Bibliothèque de la<br />
Pléiade, l’une des collections de livres <strong>en</strong><br />
langue française les plus prestigieuses du<br />
monde <strong>en</strong>tier, a décidé de publier les<br />
principales œuvres de l’anthropologue le<br />
plus influ<strong>en</strong>t de l’ère contemporaine. Tristes<br />
tropiques (1955), Le totémisme aujourd’hui<br />
(1962), La p<strong>en</strong>sée sauvage (1962), La Voie des<br />
masques (1975), La Potière jalouse (1985) et<br />
Histoire de Lynx (1991) sont quelques-uns des<br />
textes de C. Lévi-Strauss que La Pléiade a<br />
rassemblés <strong>en</strong> un seul volume de deux mille<br />
pages. Ce haut fait éditorial est un indicateur<br />
de l’importance capitale que revêt le<br />
c<strong>en</strong>t<strong>en</strong>aire du père du structuralisme<br />
ethnographique, car La Pléiade publie très<br />
rarem<strong>en</strong>t les œuvres d’auteurs <strong>en</strong>core<br />
vivants. Cet article approfondit de façon<br />
magistrale la vie et l’œuvre de cet auteur.<br />
Une approche synoptique du<br />
bic<strong>en</strong>t<strong>en</strong>aire de C. Darwin<br />
Ramon Parés<br />
Charles Robert Darwin est né <strong>en</strong> 1809 à<br />
Shrewsbury –ville de l’ouest de<br />
l’Angleterre–, d’où la commémoration de<br />
son bic<strong>en</strong>t<strong>en</strong>aire cette année, une date<br />
importante autour de laquelle s’articul<strong>en</strong>t<br />
aussi dans notre pays un grand nombre<br />
d’événem<strong>en</strong>ts publics et de débats. En 1982,<br />
la Catalogne avait déjà commémoré le<br />
c<strong>en</strong>t<strong>en</strong>aire de sa mort ; cet événem<strong>en</strong>t, à lui<br />
seul, allait faire couler plus d’<strong>en</strong>cre et<br />
<strong>en</strong>gager plus de débats sur C. R. Darwin qu’il<br />
ne l’avait fait <strong>en</strong> l’espace d’un siècle.<br />
L’auteur de cet article passe <strong>en</strong> revue les<br />
principaux apports et l’influ<strong>en</strong>ce du<br />
darwinisme sur la p<strong>en</strong>sée sci<strong>en</strong>tifique<br />
223
013-VIA09-2 12/5/09 18:48 Página 224<br />
Abstracts<br />
contemporaine <strong>en</strong> général et sur la biologie<br />
<strong>en</strong> particulier.<br />
Les politiques familiales <strong>en</strong> France<br />
Bruno Le Maire<br />
Le député français Bruno Le Maire, anci<strong>en</strong><br />
chef de cabinet du Premier ministre français,<br />
Dominique de Villepin, affirme dans cette<br />
confér<strong>en</strong>ce que la clé du succès des<br />
politiques familiales réside dans l’unanimité<br />
et le cons<strong>en</strong>sus de toutes les forces<br />
politiques, qu’elles soi<strong>en</strong>t de droite ou de<br />
gauche. Grâce à ce facteur d’unité, la France<br />
a pu implanter certaines politiques<br />
familiales, reconnues comme les plus solides<br />
du contin<strong>en</strong>t, et jouir du taux de natalité le<br />
plus élevé d’Europe. L’auteur de cet article<br />
examine dans le détail les différ<strong>en</strong>ts types de<br />
prestations et d’exonérations d’impôts dont<br />
bénéfici<strong>en</strong>t les familles françaises.<br />
Les politiques familiales <strong>en</strong> Allemagne<br />
Iris Bethge<br />
Avec le Japon, l’Allemagne est le pays du<br />
monde qui vieillit le plus vite, d’où –comme<br />
l’explique Iris Bethge– la promotion, de la<br />
part du gouvernem<strong>en</strong>t fédéral allemand, de<br />
politiques qui favoris<strong>en</strong>t la fécondité et la<br />
mise <strong>en</strong> œuvre de mesures permettant de<br />
faciliter la vie des familles, de quelque type<br />
qu’elles soi<strong>en</strong>t. À ce propos, elle explique que<br />
des politiques actives ont été mises <strong>en</strong> œuvre<br />
afin de concilier vie familiale et vie<br />
professionnelle, et qu’elles comm<strong>en</strong>c<strong>en</strong>t déjà<br />
à porter leurs premiers fruits. Pour la<br />
première fois depuis l’an 2000 –r<strong>en</strong>chéritelle–,<br />
les taux de natalité du pays ont<br />
augm<strong>en</strong>té. D’autre part, contrairem<strong>en</strong>t à de<br />
nombreux pays europé<strong>en</strong>s, <strong>en</strong> Allemagne, les<br />
femmes immigrantes ont moins d’<strong>en</strong>fants<br />
que les femmes autochtones. Cela est dû,<br />
selon l’auteur de cette confér<strong>en</strong>ce, au fait<br />
que l’Allemagne est un pays dans lequel les<br />
familles nombreuses pai<strong>en</strong>t très cher pour<br />
élever leurs <strong>en</strong>fants. Pour pallier cette<br />
situation, la prestation accordée aux par<strong>en</strong>ts,<br />
224<br />
il y a deux ans, par le gouvernem<strong>en</strong>t fédéral<br />
est l’une des politiques qui a le plus<br />
contribué à l’augm<strong>en</strong>tation réc<strong>en</strong>te de la<br />
natalité : lorsqu’un couple a un <strong>en</strong>fant, la<br />
mère perçoit 67 % de son salaire net p<strong>en</strong>dant<br />
les quatorze mois de son congé de maternité.<br />
Les politiques familiales au Danemark<br />
Jesper Brask Fischer<br />
Le développem<strong>en</strong>t d’un réseau important de<br />
crèches pour <strong>en</strong>fants <strong>en</strong> bas âge, financé <strong>en</strong><br />
partie par des fonds publics, a été l’un des<br />
facteurs-clés qui a relancé la natalité des<br />
familles danoises ces dernières années. Au<br />
cours de cette confér<strong>en</strong>ce transcrite pour<br />
VIA, le chef du départem<strong>en</strong>t chargé des<br />
affaires familiales et sociales du Ministère de<br />
la santé et des services sociaux du Danemark<br />
assure que ce réseau garantit une place de<br />
garderie à 95 % des <strong>en</strong>fants danois âgés <strong>en</strong>tre<br />
un et six ans, ce qui permet aux femmes de<br />
pouvoir travailler, p<strong>en</strong>dant que d’autres<br />
s’occup<strong>en</strong>t de leurs <strong>en</strong>fants comme il se doit.<br />
Les femmes danoises –selon les dires de J. B.<br />
Fischer– ont plus d’<strong>en</strong>fants parce que le<br />
gouvernem<strong>en</strong>t leur a offert de bonnes<br />
conditions sociales. Pour atteindre le taux de<br />
natalité actuel de 1,9 <strong>en</strong>fants par femme (très<br />
proche du meilleur taux d’Europe, à savoir<br />
celui de la France, pays dans lequel les<br />
femmes ont <strong>en</strong> moy<strong>en</strong>ne 2,1 <strong>en</strong>fants), J. B.<br />
Fischer signale que le Danemark a non<br />
seulem<strong>en</strong>t investi beaucoup d’arg<strong>en</strong>t dans<br />
des crèches familiales, mais qu’il a <strong>en</strong>core<br />
mis <strong>en</strong> œuvre diverses politiques publiques<br />
qui ont aussi contribué à stimuler la natalité.<br />
D’autre part, ce petit pays du nord de<br />
l’Europe s’était non seulem<strong>en</strong>t fixé pour<br />
objectif de concilier vie familiale et vie<br />
professionnelle, mais aussi de relever<br />
d’autres défis, notamm<strong>en</strong>t celui de couvrir<br />
les besoins dérivés des nouveaux modèles<br />
familiaux d’un pays où les foyers<br />
monopar<strong>en</strong>taux sont de plus <strong>en</strong> plus<br />
nombreux <strong>en</strong> raison de la fragm<strong>en</strong>tation de<br />
la structure familiale traditionnelle.
013-VIA09-2 12/5/09 18:48 Página 225<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
Les politiques familiales <strong>en</strong> Catalogne<br />
Lluís Flaquer<br />
L’accès au logem<strong>en</strong>t et la structure du<br />
marché du travail, comme l’explique L.<br />
Flaquer dans cette confér<strong>en</strong>ce, sont les<br />
principaux facteurs qui font obstacle<br />
actuellem<strong>en</strong>t à la maternité et à la <strong>format</strong>ion<br />
de nouvelles familles. L’auteur, un des<br />
principaux experts du pays <strong>en</strong> matière de<br />
théorie sociologique de la famille, de<br />
nouvelles formes de convivialité et de<br />
politiques familiales, affirme que si ces<br />
obstacles ne sont pas balayés, les<br />
gouvernem<strong>en</strong>ts auront beau mettre <strong>en</strong><br />
œuvre des politiques familiales, celles-ci ne<br />
résoudront pas le problème de la faible<br />
fécondité des ménages <strong>en</strong> Catalogne, où le<br />
taux de natalité est inférieur à celui de la<br />
majorité des pays europé<strong>en</strong>s. Le sociologue<br />
constate aussi que, <strong>en</strong> dépit de la reprise<br />
démographique favorisée par l’immigration<br />
de ces dernières années dans notre pays, les<br />
pratiques de reproduction des femmes<br />
immigrantes s’adapt<strong>en</strong>t rapidem<strong>en</strong>t à celles<br />
des autochtones : elles aussi ont de moins <strong>en</strong><br />
moins d’<strong>en</strong>fants. L. Flaquer affirme <strong>en</strong> outre<br />
que le système espagnol d’allocations<br />
familiales est non seulem<strong>en</strong>t insuffisant et<br />
inadéquat, mais qu’il est aussi totalem<strong>en</strong>t<br />
dénué d’équité, <strong>en</strong> termes de territoire et de<br />
classe.<br />
Les politiques locales de souti<strong>en</strong> aux<br />
familles<br />
Cristina Brullet<br />
Diverses études sociologiques montr<strong>en</strong>t<br />
qu’<strong>en</strong> dépit des changem<strong>en</strong>ts et des<br />
trans<strong>format</strong>ions auxquels sont soumises les<br />
relations personnelles dans la société postindustrielle<br />
globalisée, la famille reste<br />
<strong>en</strong>core l’une des principales structures<br />
d’accueil et le premier cercle de relations<br />
sociales des individus tout au long de leur<br />
vie, bi<strong>en</strong> que son système de relations et<br />
d’obligations internes subisse actuellem<strong>en</strong>t<br />
de profondes modifications. La famille,<br />
considérée comme l’une des institutions qui<br />
jou<strong>en</strong>t le rôle le plus important dans la<br />
génération et la consolidation de la cohésion<br />
sociale, requiert l’att<strong>en</strong>tion des experts et le<br />
souti<strong>en</strong> effectif de toutes les administrations.<br />
Les mairies et les organisations locales<br />
peuv<strong>en</strong>t égalem<strong>en</strong>t jouer un rôle important<br />
dans ce s<strong>en</strong>s. Lesdites politiques du temps<br />
auxquelles l’auteur de cet article fait<br />
référ<strong>en</strong>ce illustr<strong>en</strong>t cette théorie.<br />
L’émerg<strong>en</strong>ce de nouveaux modèles<br />
familiaux<br />
Lluís Sáez<br />
Le processus d’individualisation est à la base<br />
des grandes trans<strong>format</strong>ions sociales qui se<br />
sont produites <strong>en</strong> Occid<strong>en</strong>t et qui définiss<strong>en</strong>t<br />
le passage des sociétés modernes aux sociétés<br />
post-modernes. Certaines des principales<br />
institutions sociales –<strong>en</strong>tre autres, la<br />
famille– ont ress<strong>en</strong>ti le besoin de chercher<br />
des modèles adaptés aux nouvelles réalités et<br />
nécessités. Nous vivons dans une société où<br />
tout change rapidem<strong>en</strong>t. Même les<br />
personnes chang<strong>en</strong>t, ainsi que leurs besoins.<br />
Dans un tel contexte, peu de choses dur<strong>en</strong>t<br />
toute la vie ; aussi l’individu cherche-t-il à<br />
s’adapter successivem<strong>en</strong>t aux circonstances<br />
qui se prés<strong>en</strong>t<strong>en</strong>t à lui. La plasticité de la<br />
famille actuelle comporte, selon l’auteur,<br />
une diversité formelle et relationnelle qui<br />
<strong>en</strong>t<strong>en</strong>d répondre à la pluralité des situations<br />
et des besoins de l’individu.<br />
Famille et religion de nos jours : vers<br />
une socialisation invisible ?<br />
<strong>Jordi</strong> Collet et Joan Estruch<br />
La famille est une institution qui joue un<br />
rôle fondam<strong>en</strong>tal dans le processus de<br />
socialisation des individus, autrem<strong>en</strong>t dit<br />
dans la transmission de certaines valeurs et<br />
attitudes face à la vie et face au monde. Cet<br />
article aborde, à la lumière de la sociologie<br />
de la religion, le rôle de la famille dans la<br />
socialisation et la transmission d’une<br />
certaine foi ou croyance <strong>en</strong> une période<br />
225
013-VIA09-2 12/5/09 18:48 Página 226<br />
Abstracts<br />
caractérisée par le pluralisme et la<br />
privatisation religieuse, d’une part, et la<br />
sécularisation croissante de nos sociétés, de<br />
l’autre.<br />
226
013-VIA09-2 12/5/09 18:48 Página 227<br />
VIA 09 04/2009 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
VIA 09 Valors, Idees, Actituds<br />
Revista del C<strong>en</strong>tre d’Estudis <strong>Jordi</strong> <strong>Pujol</strong><br />
BUTLLETA DE SUBSCRIPCIÓ
013-VIA09-2 12/5/09 18:48 Página 228<br />
VIA 09 BUTLLETA DE SUBSCRIPCIÓ<br />
SUBSCRIPCIÓ A L’EDICIÓ IMPRESA DE VIA<br />
L’import de la subscripció anual és de 30 €, més un suplem<strong>en</strong>t de 10 € si l’adreça<br />
destinatària està fora d’Espanya. La periodicitat és quadrimestral<br />
(3 números l’any).<br />
Per formalitzar la inscripció, ompliu els camps segü<strong>en</strong>ts:<br />
NOM:<br />
COGNOMS:<br />
NIF / CIF:<br />
ADREÇA:<br />
POBLACIÓ:<br />
CODI POSTAL:<br />
E-MAIL:<br />
TELÈFON:<br />
DURADA SUBSCRIPCIÓ (ANYS):<br />
NÚMERO COMPTE CORRENT:<br />
CARREGUEU L’IMPORT A L’INICI DEL PERÍODE<br />
Informació i subscripcions<br />
C<strong>en</strong>tre d’Estudis <strong>Jordi</strong> <strong>Pujol</strong><br />
Passeig de Gràcia, 8-10, 2n 1a A<br />
08007 Barcelona<br />
www.jordipujol.cat<br />
via@jordipujol.cat