poble sa benestar emocional, comunitat i educació - Almussafes
poble sa benestar emocional, comunitat i educació - Almussafes
poble sa benestar emocional, comunitat i educació - Almussafes
Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
7. L'era dels lligams líquids<br />
Zygmunt Bauman (2006), famós sociòleg polonès i<br />
brillant observador de la postmodernitat ha encunyat<br />
el terme modernitat líquida per descriure la mena de<br />
relacions que establim avui. En les darreres dècades,<br />
l'esfondrament de les lleialtats tradicionals i dels<br />
costums heretats (relacions sòlides) ha donat lloc a<br />
l'establiment de vincles socials –fent servir la metàfora<br />
de Bauman– líquids, fluids, inestables, efímers,<br />
volubles, evanescents. El prototip contemporani és<br />
l'individu que nada lliurement en un mar de contactes<br />
interpersonals –sense lligams, sense compromisos–<br />
tan nombrosos com precaris i superficials.<br />
Es mou guiat només per la <strong>sa</strong>tisfacció del seu desig<br />
vers el que creu que és l'autorrealització personal,<br />
ente<strong>sa</strong> com el bé suprem. No hi ha lligams que el<br />
constrenyesquen, no hi ha límits que l'aturen, no hi<br />
res que el vincule a la tradició, amb el pas<strong>sa</strong>t, amb la<br />
<strong>comunitat</strong> o a un sentit del deure abstracte. Però, el<br />
futur tampoc no es presenta amb un rostre amable.<br />
Un lligam afectiu o relacional significatiu ha de ser<br />
necessàriament estable, és a dir, ha de tenir vocació<br />
de projectar-se al futur. En canvi, els vincles actuals<br />
semblen estar dissenyats sobre la premis<strong>sa</strong> "res a<br />
llarg termini". Si el pas<strong>sa</strong>t - de nexes sòlids - ens<br />
molesta, el futur "vinculat" ens espanta. Bauman<br />
(2005) ho descriu així: "Les relacions interpersonals<br />
amb tot el que arrosseguen –amor, relacions de<br />
parella compro-misos, drets i deures mútuament<br />
reconeguts– són simultàniament objectes d'atracció i<br />
aprensió, de desig i por; terreny de divisió i de<br />
vacil·lació, d'examen de consciència i d'ansietat. (…) La<br />
majoria de no<strong>sa</strong>ltres estem dividits davant aquesta<br />
novetat de "viure sense lligams", de relacions "sense<br />
compromís". Les desitgem i ens fan por alhora. No ens<br />
faríem enrere, però no ens trobem a gust on som ara.<br />
No <strong>sa</strong>bem del cert què cal fer per aconseguir les<br />
relacions que volem; encara pitjor, no <strong>sa</strong>bem del cert<br />
quina mena de relacions desitgem." (Op. cit. pàg. 88)<br />
Com consumidors que som estem reduint els<br />
llaços socials a objectes de consum, i, consegüentment,<br />
a l'hora de valorar el subjecte d'una<br />
relació –de parella, d'amistat, laboral, etc.– fem servir<br />
els mateixos criteris d'avaluació com si d'un producte<br />
de consum es tractarà. Volem tenir relacions<br />
parangonables als productes que comprem, és a dir,<br />
amb un període de prova i amb la garantia que ens<br />
tornen els diners (això és, que la porta de la<br />
reversibilitat hi romanga oberta) si el "producte" no és<br />
de la nostra completa <strong>sa</strong>tisfacció. Si ens trobem en un<br />
cas com aquest, si la relació esdevé disfuncional o<br />
in<strong>sa</strong>tisfactòria i entenem que és per culpa de l'altre<br />
(diagnòstic al que s'hi arriba amb una alta freqüència i<br />
facilitat) ens sentim deslliurats de l'obligació de fer<br />
que la relació funcione. Termes com "compromís<br />
15<br />
previ", "a les dures i a les madures", "en la <strong>sa</strong>lut i en la<br />
malaltia", han perdut significat, ja no apel·len a cap<br />
consciència capaç de mobilitzar-nos a fer <strong>sa</strong>crificis per<br />
la continuïtat de la unió, a reduir les pròpies<br />
expectatives o a ajudar-se mútuament en els temps<br />
difícils. Es tracta només de quedar <strong>sa</strong>tisfet amb un<br />
producte preparat per a consumir.<br />
El deure es troba en fase crepuscular (Lipovetsky,<br />
1994). La idea d'un esforç, de l'exigència d'un <strong>sa</strong>crifici<br />
contrari al <strong>benestar</strong>, al dret individual a la pròpia<br />
autonomia, a la <strong>sa</strong>tisfacció del desig immediat<br />
repugna la nostra mentalitat postmoderna.<br />
Per altra banda, tendim, cada vegada més a tenir<br />
relacions "virtuals". L'atractiu aparent és innegable.<br />
Són còmodes, lleugeres, tan fàcil és entrar com sortirne.<br />
Aquests al·licients ens poden enlluernar, però<br />
difícilment són substituts vàlids de les formes sòlides<br />
de vinculació, i per això mateix, no poden <strong>sa</strong>tisfer el<br />
"sentiment de no<strong>sa</strong>ltres" que cerquem. Amb els xats i<br />
els mòbils no podem reproduir la <strong>comunitat</strong> perduda.<br />
Encara més, tal i com diu Bauman (2005), no només<br />
no assolim el fi, sinó que a poc a poc, perdem els<br />
mitjans: "Expo<strong>sa</strong>ts als "contactes fàcils" de la<br />
tecnologia electrònica, anem perdent la capacitat<br />
d'entrar en interacció espontània amb la gent real. De<br />
fet, cada cop ens tornem més tímids a l'hora de<br />
relacionar-nos cara a cara. Tenim tendència a agafar<br />
els mòbils i teclejar furio<strong>sa</strong>ment per enviar mis<strong>sa</strong>tges i<br />
evitar així fer-nos ostatges del destí, és a dir, per tal de<br />
fugir de relacions complicades, embolicades,<br />
imprevisibles, difícils d'interrompre, bandejant doncs<br />
l'opció de relacionar-nos amb les "persones reals",<br />
físicament presents al nostre entorn. Com més gran (i<br />
fins i tot més superficial) sigui la nostra <strong>comunitat</strong> de<br />
fantasmes, més descoratjadora sembla la tasca de fer<br />
alguna co<strong>sa</strong> plegats i mantenir junts els individus<br />
reals." (Op. cit. pàg. 128-129).