poble sa benestar emocional, comunitat i educació - Almussafes
poble sa benestar emocional, comunitat i educació - Almussafes
poble sa benestar emocional, comunitat i educació - Almussafes
Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
las co<strong>sa</strong>s que u<strong>sa</strong>mos aumentan muy depri<strong>sa</strong>. Y las<br />
consecuencias públicas son aún más directas. Una<br />
sociedad de personas que se autorrealizan, cuyas<br />
afiliaciones son cada vez más revocables, no puede<br />
sostener la fuerte identificación con la comunidad<br />
política que necesita la libertad pública” (pàg. 686).<br />
Les conseqüències socials d’aquesta transmutació<br />
de valors són diverses. Tenim, per exemple, el que s’ha<br />
anomenat cultura de la queixa, expressió que designa<br />
un estat psicològic d’in<strong>sa</strong>tisfacció permanent que<br />
respon<strong>sa</strong>bilitza els altres, i especialment els poders<br />
públics, d’allò que va malament o que té algun efecte<br />
advers en els individus. No cal remarcar l’efecte<br />
desmotivador que té aquest fenomen en la<br />
participació ciutadana en els afers públics.<br />
Relacionat amb l’efecte anterior ens trobem amb<br />
l’actitud, prou este<strong>sa</strong> socialment, d’esperar que ens ho<br />
donen tot fet, actitud generadora de no poques<br />
frustracions. Aquesta mena d’actituds fomenta<br />
ciutadans amb una psicològica minoria d’edat,<br />
instal·lats en una cultura del no és culpa meua, que<br />
pen<strong>sa</strong> només en termes de drets i es manté cega<br />
davant els deures.<br />
4. L’era del relativisme moral.<br />
Les grans narratives “alliberadores” (siguen<br />
religioses, polítiques, socials, vulguen <strong>sa</strong>lvar l'home en<br />
aquesta vida o en l'altra) han caigut en el desprestigi.<br />
Ens hem quedat sense utopies. Amb l'ensorrament<br />
d'aquests grans discursos, han caigut alhora els<br />
corresponents sistemes morals que els constituïen.<br />
Avui ens resulta més difícil que mai definir què és el<br />
bé i què és el mal. No disposem d'una autoritat<br />
inqüestionada - divina o humana - a la qual referir-nos<br />
per respondre a aquesta qüestió. De veus que ens<br />
sermonegen o moralitzen n'hi ha moltes, però cap<br />
amb l'ascendent neces<strong>sa</strong>ri per assolir un mínim<br />
consens social.<br />
12<br />
Ens trobem instal·lats en el relativisme moral.<br />
Aquesta forma d'entendre la vida afirma que no hi ha<br />
una veritat objectiva, uns valors absoluts, que no es<br />
pot apel·lar a una única realitat substantiva de la qual<br />
derivar prescripcions ètiques. Pel contrari, la resposta<br />
a la qüestió del bé i del mal és relativa, és a dir, depèn<br />
de múltiples factors, dels rols, de les situacions, dels<br />
condicionants històrics, dels marcs culturals, etc. Per<br />
això ens resulta tan difícil valorar, moltes vegades,<br />
segons quins fets i actuacions, i encara més en un<br />
entorn de complexitat creixent.<br />
Hi apareix una fragmentació de l'ètica - paral·lela a<br />
la fragmentació de la nostra existència -. Hi ha una<br />
ètica privada, una per a la política, una altra per als<br />
negocis, etc. cadascuna amb la seua escala de valors i<br />
les seues prioritats. Aquest esbocinament no té en<br />
compte la naturale<strong>sa</strong> social de l'home, la qual co<strong>sa</strong> ha<br />
obert un abisme entre les actuacions personals i les<br />
seues implicacions o conseqüències socials. Aquesta<br />
ètica personal ens permet establir el nostre propi codi<br />
de conducta deslligat dels altres.<br />
Però, si no hi ha un concepte unívoc del "bé",<br />
tampoc pot haver-hi l'aspiració a crear una "societat<br />
bona"; si el concepte de justícia és relatiu tampoc<br />
podrem construir una utopia de la "societat justa".<br />
Un punt que ens sembla fonamental per a la tan<br />
necessària reconstrucció cívica ciutadana és entendre<br />
que el relativisme és dolent. A més, nega la llibertat<br />
de l’individu en creure’l incapaç de transcendir el<br />
context d’una cultura.<br />
Si tots els valors són relatius, aleshores tot val el<br />
mateix. De<strong>sa</strong>pareixen, doncs, els mèrits i els demèrits,<br />
ens quedem sense criteris per distingir les conductes<br />
dignes de les indignes, les trajectòries vitals reeixides<br />
de les fracas<strong>sa</strong>des. Prendre el relativisme com un valor<br />
absolut fa obsoleta la noció de bé comú, deixa d’existir<br />
l’opció d’allò que és vertader. Quedar-nos sense marcs<br />
referencials és sumir-nos en una vida sense sentit<br />
espiritual. Charles Taylor (1996) expres<strong>sa</strong> d’aquesta<br />
manera la necessitat que els humans tenim de situarnos<br />
respecte el bé perquè la nostra vida agafe gruix i<br />
perspectiva: “quizás encontremos que no es posible<br />
dar sentido a nuestra vida moral sin algo así como la<br />
perspectiva de un hiperbién, sin alguna noción de un<br />
bien en que crecer y que entonces nos permita ver<br />
diferentemente los demás (pàg. 112).<br />
Els valors compromesos davant aquesta situació<br />
són l’objectivitat i la raó. Avui perquè una proposta<br />
siga tinguda en compte socialment no cal que siga<br />
fonamentada racionalment, n’hi ha prou amb que<br />
estiga ben articulada mediàticament. Una societat<br />
que, a cau<strong>sa</strong> de la mentalitat relativista, renuncia a la<br />
idea de veritat des de la perspectiva trivial de la<br />
comoditat està abocada a la confusió i a la paràlisi.