You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
<strong>L'HUMANISME</strong>: UN CANVI DE MENTATLITAT<br />
L'Humanisme. Traduït del grec significa “amor a la condició humana”.<br />
Corrent literari i de pensament que pretén incorporar les formes culturals del món clàssic a la<br />
civilització medieval. Propòsit de recuperar els clàssics, ja que són un instrument per a l'elevació de<br />
l'esperit de la persona. Segons paraules de Lluís Nicolau d'Olwer, polític i escriptor català (1888-<br />
1961), l'Humanisme “no és més que la projecció de l'home”; una nova valoració de l'home i del seu<br />
paper en el món, que forjarà les bases ideològiques del Renaixement (finals del segle XV- 1a meitat<br />
del segle XVI).<br />
Més que coneixement dels clàssics implica una nova actitud davant la seva presència: els autors<br />
clàssics ja eren coneguts des de feia temps a Catalunya, però en sentit d'autoritats o un conjunt de<br />
màximes. Es tracta, doncs, d'una nova situació de l'home i de la seva manera d'entendre el món.<br />
L'ànsia pel saber, la valoració de la intel·ligència, de la bellesa i dels llibres com a forma material de<br />
transmetre-la són símptomes del canvi de mentalitat.<br />
Causes.<br />
Crisi econòmica de l'Europa medieval. Crisi de mitjans de subsistència, ja que l'agricultura no<br />
donava l'abast a alimentar una població creixent, terres i boscos no podien suportar una explotació<br />
tan intensa. Males collites, deutes reials, devaluació de la moneda... provoquen misèria,<br />
descontentament, revoltes...Totes aquestes crisis desemboquen en una crisi de mentalitats: el<br />
teocentrisme fou substituït per l'antropocentrisme; la mentalitat cavalleresca, donarà pas a la<br />
supremacia dels diners i del treball per a resultats pràctics; l'aristocràcia entra en decadència per<br />
donar pas a una creixent burgesia.<br />
Canvi en la finalitat de la literatura. Segons la mentalitat medieval, la literatura havia de tenir una<br />
finalitat didàctica i moral i la bellesa era sempre referida al seu Creador -Déu- i servia per a<br />
reconèixer la seva grandària. Segons la mentalitat humanística, la literatura tenia com a finalitat la<br />
satisfacció espiritual i la perfecció humana. La bellesa era considerada un valor per si mateixa.<br />
Itàlia: bressol de l'Humanisme.<br />
Tingué l'origen a Itàlia al segle XIV (Trecento). Dante (1265-1321) ja havia anunciat el canvi de<br />
mentalitat, però Petrarca (1304-1374) n'esdevé el model. Els humanistes com Petrarca recuperen el<br />
gust pels clàssics. No només els llegeixen, tradueixen i admiren, sinó que també assimilen la seva<br />
manera de pensar i escriure. Escriuen inicialment en llatí, però també en vulgar. La seva poesia<br />
escrita en italià inicia una revolució poètica que afecta tant a la mètrica com als continguts.<br />
L'Humanisme català. La Cancelleria reial.<br />
Cal tenir present que l'Humanisme només tingué repercussió en la prosa. L'entrada de l'Humanisme<br />
a Catalunya pot situar-se vers l'any 1380, moment en què comença a operar-se un canvi en les<br />
lletres catalanes i s'emprèn la primera traducció de Petrarca: Valter e Griselda per Bernat Metge.<br />
Ja al regnat de Pere el Cerimoniós (1336-87) s'accentua el coneixement de la cultura llatina a base<br />
de traduccions d'obres històriques. Alfons el Magnànim va establir la capital de la Corona a Nàpols;<br />
va fomentar la literatura en català, llatí i aragonès i fou protector d'artistes i intel·lectuals.<br />
1
La Cancelleria reial és un organisme burocràtic integrat per escrivans, secretaris i protonotaris,<br />
encarregats cadascú al seu grau de redactar tota mena de documents reials (lletres, informes,<br />
nomenaments...que s'escampaven per tot el regne). La Cancelleria actua de model unificador de la<br />
llengua després de Llull. El membres de la Cancelleria dominaven les tres llengües diríem oficials:<br />
llatí, català i aragonès. Un bon llatinista suposa haver adquirit una preparació gramatical, retòrica i<br />
estilística. El grup de funcionaris de la Cancelleria reial creà un ambient literari que contribuí a la<br />
difusió de l'esperit humanístic (Bernat Metge).<br />
De fet, s'observa en els documents un nou estil caracteritzat en l'amplificació dels períodes<br />
sintàctics (frases molt llargues), hipèrbatons més o menys forçats (amb verbs al final de l'oració),<br />
incorporació de cultismes lèxics i cúmul de subordinades.<br />
DANTE I EL DOLCE STIL NOVO (DOLÇ ESTIL NOU)<br />
A Itàlia, durant els segles XIV i XV la poesia de tradició trobadoresca evoluciona i dóna lloc a<br />
l'escola poètica del dolce stil novo. És un moviment renovador de la lírica italiana que suposa la<br />
superació de la poesia trobadoresca. El seu iniciador és Dante Alighieri amb la seva obra Divina<br />
Comèdia, amb la qual pretén marcar distàncies amb els seus predecessors: és una recerca de<br />
l'autenticitat, de la sinceritat i del pensament íntim a l'hora de reflectir els sentiments amorosos en la<br />
poesia. Dolç en l'expressió amorosa. Una dolçor aconseguida per la delicadesa de la frase i la<br />
musicalitat del llenguatge. Una musicalitat que s'elabora amb paraules. El text se separa de la<br />
música. Nou, per una nova manera d'expressar l'amor. El vincle vassallàtic de l'amor cortès és<br />
superat per la contemplació meravellada de l'estimada. L'amor heretat dels trobadors assumirà un<br />
valor espiritual, símbol de la divinitat.<br />
Els poetes que integren aquest corrent produeixen les seves obres entre finals del segle XIII i<br />
principis del XIV.<br />
DANTE (1265-1321)<br />
Iniciador del dolce stil novo, concep l'amor d'una manera absoluta (l'amor que mou el cel i les<br />
estrelles, en diu). Espiritualitza exageradament la seva estimada Beatrice, la seva musa. El seu amor<br />
cap a Beatriu segueix després de la mort d'ella, com a estímul de perfecció moral i com a elevació<br />
cap a Déu. La seva obra principal, la Divina Comèdia, ens parla del viatge de Dante a l'infern, al<br />
purgatori i al cel. En aquest viatge, recrea la societat en el seu conjunt. Un poema al·legòric en què<br />
descriu els passos que ha de fer l'home per assolir la felicitat espiritual i material.<br />
PETRARCA I <strong>L'HUMANISME</strong><br />
Iniciador de l'Humanisme. Admira tant l'època clàssica que escriu la major part de les obres en llatí.<br />
Al marge d'aquestes obres, però, també té 366 composicions en romanç (toscà, la base de l'italià<br />
d'avui) que, tot i que ell no les té en bona consideració, són el model que servirà de base a la lírica<br />
moderna. Laura serà la seva inspiració, la seva musa.<br />
2
Vegem, a grans trets, com han evolucionat el tractament de l'estimada, el paper de l'enamorat<br />
i l'estil en la poesia trobadoresca, en la de Dante i en la de Petrarca.<br />
Tractament de l'enamorada:<br />
Poesia trobadoresca Dante Petrarca<br />
L'estimada és la “midons” La “midons” és superada L'amor ideal no és la dona angeliun<br />
ésser superior jeràrqui- per la dona “angelicata”, cal de Dante, sinó més bé una docament<br />
parlant. Aquella que mereix ser na idealitzada. Per al poeta,<br />
amada no per la noblesa Laura arribarà a la més elevada<br />
de sang, sinó per la noblesa espiritualitat.<br />
de cor. Per a Dante, Beatriu<br />
serà la Teologia que el conduirà<br />
cap a Déu.<br />
Paper de l'enamorat:<br />
P. trobadoresca Dante Petrarca<br />
L'amor s'entén com una El poeta parla de l'amor Per al poeta no es tracta de cercar<br />
relació de vassallatge. Per amb una expressió culta molta originalitat psicològica,<br />
tant, l'enamorat ha de ser- carregada d'espiritualitat sentiments nous, sinó de refinar<br />
vir la dama,és a dir estimar-la. i misticisme. Aprofundeix i matisar la gamma d'afectes i<br />
en els sentiments que són estats d'ànim en un enamorat<br />
comunicats de manera desesperançat. Els sentiments<br />
psicològica partint del són expressats en voluntat<br />
del seu interior. Introspectiva, de conèixer-se<br />
per dins, sense estalviar-se<br />
sensacions contradictòries que<br />
experimenti.<br />
Estil<br />
p. trobadoresca Dante i Petrarca<br />
Poesia escrita en provençal Continua utilitzant-se la cançó, però s'imposa progressivament<br />
i subjecta a unes normes el sonet. Composicions escrites en romanç. Un llenguatge que<br />
rigoroses tant en la forma harmonitza estil i contingut, amb una musicalitat elaborada<br />
com en la música i el per les paraules. Se separa el text de la música.<br />
contingut. Tres estils.<br />
3
Exemple d'un dels sonets del Cançoner de Petrarca. Traduït per Narcís Comadira.<br />
M'esperona el voler, l'Amor em guia,<br />
el plaer em tira, l'hàbit em transporta,<br />
l'esperança m'incita i reconforta<br />
i dóna la mà dreta al cor, que defallia.<br />
La pren el miserable i no s'adona<br />
que és cega i deslleial la nostra escorta:<br />
hi regnen els sentits, la raó és morta,<br />
i un desig vague un altre n'afaiçona.<br />
Virtut, honor, bellesa, un gest gentil<br />
i dolços mots als bells rams m'han lligat,<br />
on el cor s'hi envesca, bla, sens mida.<br />
Mil tres-cents vint-i-set, havent tocat<br />
just l'hora prima, el dia sis d'abril,<br />
vaig entrar al laberint; no en veig eixida.<br />
Els versos d'aquest sonet ens mostren la capacitat artística de Petrarca: sap reflectir l'estat angoixós<br />
de l'enamorat, el contrast de sentiments, l'afany de purificar l'emoció amorosa. La dona estimada,<br />
Laura, és imatge de la bellesa que cal saber traduir en les paraules. Laura, l'amor ideal del poeta, és<br />
la dona que ell va conèixer a Avinyó el 6 d'abril de 1327, de bon matí -”just a l'hora prima”-.<br />
Així parla de Beatriu, Dante, en diferents versos de Vita nuova.<br />
El cel, que no té altre defecte<br />
que no tenir-la a ella.<br />
Diu d'ella Amor: “Una cosa mortal<br />
com pot ser tan rica i pura”?<br />
Dels seus ulls, quan ella els mou,<br />
surten esperits d'amor inflamats,<br />
que fereixen els ulls de qui els mira.<br />
A ella li veieu l'Amor pintat al rostre<br />
on ningú no pot mirar-la fixament.<br />
Dante expressa el sentiment amorós amb una càrrega d'espiritualitat i misticisme. Beatriu és talment<br />
un ésser puríssim molt allunyat de la dona real.<br />
4
BERNAT METGE<br />
Bernat Metge (1340/46-1413) fou la figura més notable del cercle d’autors que desenvoluparen la<br />
seva tasca literària al voltant de la Cancelleria Reial. La seva prosa és, doncs, un magnífic exemple<br />
de l’estil imposat per la institució, i traspua llatinismes tant en la sintaxi com en el lèxic.<br />
Metge fou, a més, el representant d’una nova concepció més agosarada de la realitat humana que<br />
l’allunyà dels autors estudiats de la literatura religiosa i moral. No trobam en ell cap preocupació<br />
doctrinal, com en el cas de Francesc Eiximenis, ni de reforma moral, com en els sermons de sant<br />
Vicent Ferrer. El seu caràcter és més aviat escèptic, però, a diferència també d’Anselm Turmeda,<br />
l’escepticisme del qual s’amagava sota una capa fingida de religiositat –adés cristiana, adés<br />
musulmana–, era més obert, més cínic i amb uns trets que el relacionaven directament amb el<br />
corrent clàssic de l’epicureisme. 1<br />
Bernat Metge no fou en absolut un escriptor d'idees originals. Recollí materials d'allà on els trobà, i<br />
no es preocupà gaire d'elaborar-los. Tanmateix, no podem acusar-lo de plagiar sense caure en un<br />
anacronisme, ja que durant l'Edat Mitjana l'adjectiu de plagiari no comporta la mateixa significació<br />
que en l'actualitat. Allò que és plenament original en Metge és la seva actitud davant la vida, que es<br />
manifesta en un conjunt de característiques totalment modernes i, doncs, humanístiques: sentit<br />
crític, ironia, escepticisme, exaltació de la bellesa com a finalitat.<br />
Lo Somni<br />
En l’obra Lo Somni és on trobem una formulació més personal de l’escepticisme de Metge. La<br />
redacció de l’obra (datada el 1399) està unida a unes circumstàncies concretes de la biografia de<br />
l’autor.<br />
Un cop mort Joan I, el 1395, un grup de funcionaris, entre els quals hi havia el nostre escriptor,<br />
foren acusats de corrupció i de malversació de fons, així com també de traïció. L’acusació ja venia<br />
de temps enrere, formulada pel govern de la ciutat de Barcelona, però el monarca es negava<br />
reiteradament a perdre la confiança en els seus servidors i consellers. Quan sembla que, finalment,<br />
es decidí a obrir una investigació que normalitzés la situació, li sobrevingué la mort en un accident<br />
de cacera, en unes circumstàncies que no es van aclarir mai. La sospita d’assassinat s’afegia així a<br />
la llarga llista de delictes atribuïts al grup de funcionaris en què es trobava Metge.<br />
El 1396 s’obrí un procés contra els acusats. Pel que conta el mateix Metge a l’inici de Lo Somni,<br />
possiblement fou empresonat, però el 7 de desembre del 1398 el rei Martí I l’Humà absolgué tots<br />
els acusats en una mena d’amnistia general, incloent-hi el nostre autor, que passà al seu servei.<br />
Aquests fets són imprescindibles per a comprendre els motius de la redacció de Lo Somni. Darrere<br />
l’obra hi ha una intencionalitat política i eminentment personal, d’autodefensa, lluny, per tant, de les<br />
motivacions morals i socials dels intel·lectuals generadors d’una literatura doctrinal. El receptor més<br />
immediat de l’obra fou el nou rei, Martí l’Humà, a qui Metge intentava convèncer de la seva<br />
innocència i de la fidelitat amb què el serviria, tal com havia servit el seu antecessor. I ho féu d’una<br />
manera interessant: posant la defensa en boca del mateix rei difunt, Joan I.<br />
1 Als epicuris, durant l'Edat Mitjana, se’ls considerava persones que no creien en la immortalitat de l’ànima i que, en<br />
conseqüència, sols cercaven el plaer sensual. Aquesta era una simplificació del pensament del filòsof Epicur, però<br />
mostra la imatge que els teòlegs tenien d’alguns intel·lectuals que començaven a mostrar el seu escepticisme envers<br />
la religió<br />
5
Lo Somni està escrit en primera persona i consta de quatre parts, estructurades en forma de diàleg:<br />
• Llibre primer. La primera part s’obre amb el jo protagonista a la presó; mentre dorm, en un estat<br />
de somni febril, se li apareix l’esperit de Joan I, acompanyat de dos personatges més: l’ancià<br />
Tirèsies i el jove Orfeu. Metge aprofita per a preguntar al rei sobre el seu destí després de la sobtada<br />
mort d’aquest,i l’esperit del monarca l’informa que es troba al purgatori, del qual sols podrà sortir<br />
quan finalitzi el Cisma d’Occident. Davant l’escepticisme del seu antic notari, que no creu que<br />
l’ànima pugui viure al marge del cos, s’enceta un diàleg sobre la immortalitat de l’ànima, en el<br />
qual el rei es basa en arguments lògics i en autoritats.<br />
• Llibre segon. Aquesta part està dominada per la justificació de l’autor. Joan I explica els motius<br />
de la seva mort: Déu va permetre que morís sobtadament per tal que així es pogués manifestar<br />
públicament la innocència de Metge i de la resta dels encausats. Joan I descriu la seva situació en el<br />
purgatori i, incidint un cop més en la innocència del seu antic servidor, li manifesta que el motiu de<br />
la seva visita és treure’l de l’error en què es troba pel fet de creure que l’ànima mor amb el cos.<br />
• Llibre tercer. En aquesta part prenen la paraula els dos acompanyants de l’esperit reial. L’endeví<br />
Tirèsies acompanya el rei per la seva afició en vida a l’astrologia, mentre que Orfeu representa la<br />
seva afició a la música. Tots dos narren llurs respectives històries, i Tirèsies, el moralista rigorós i<br />
agre, blasma contra les dones, en una traducció gairebé literal de Corbaccio de Boccaccio.<br />
• Llibre quart. Aquesta part és la resposta de Metge al parlament de Tirèsies. Fa una defensa de les<br />
dones, proposant models de virtut femenina en l’antiguitat, i acaba amb la lloança de la nova reina,<br />
Maria de Lluna. A més, ofereix arguments per a demostrar que tots els vicis que Tirèsies ha atribuït<br />
a les dones també es troben, en un grau molt més elevat, en els homes. L’obra finalitza en el<br />
moment en què, una vegada acabats els diàlegs, el jo protagonista es desperta del seu somni.<br />
És evident la finalitat d’autojustificació que domina les pàgines de Lo Somni, que pel que sembla va<br />
tenir l’efecte desitjat sobre Martí l’Humà. Tota l’obra és un joc magistral en què l’autor condueix<br />
hàbilment el lector cap al terreny que li interessa: reconciliar-se amb el rei i continuar gaudint del<br />
favor reial. L’escepticisme de Metge s’hi presenta amb una intel·ligent ironia i es troba<br />
perfectament resumit en la frase amb què justifica davant el monarca la seva descreença: “ço que<br />
veig crec, e del pus no cur”.<br />
La major part de Lo Somni està construïda a partir de manlleus directes –fins i tot literals– d’altres<br />
obres, com les Tusculanae i el Somnium Scipionis de Ciceró, el Corbaccio i el De genealogia<br />
deorum de Boccaccio, les Metamorfosis d’Ovidi, els Facta et dicta memorabilia de Valeri Màxim,<br />
el De remediis utriusque fortunae de Petrarca, etc., cosa, d’altra banda, perfectament normal a<br />
l’Edat Mitjana.<br />
Amb tot, la mestria de Metge organitza els materials fins a dotar el conjunt d’una originalitat<br />
notable, i l’autor aporta la seva particular actitud intel·lectual, que plana sobre tota l’obra.<br />
Un altre element que atorga unitat a Lo Somni, i que fa que sigui quelcom més que la mera<br />
juxtaposició de fragments manllevats d’aquí i d’allà, és l’estil de la prosa, característic de la prosa<br />
notarial cancelleresca a què ens hem referit abans.<br />
6
Altres obres de Bernat Metge<br />
Altres obres escrites per Metge són les següents:<br />
• El Llibre de Fortuna e Prudència (1381), sobre la qüestió de la Providència, analitzada des d’una<br />
perspectiva plenament medieval. Es tracta d'una obra en vers d'octosíl·labs aprariats.<br />
• La Història de Valter e Griselda (1388), traducció al català d’una versió llatina de Petrarca d’un<br />
conte del Decameró. Cal destacar que en el pròleg es troba el primer elogi de Petrarca sorgit de la<br />
ploma d’un escriptor de la península ibèrica; una mostra més, en definitiva, dels nous camins que<br />
s’albiraven en la producció de Bernat Metge, autor a cavall entre l’esperit medieval i una nova<br />
manera de fer literatura unida a una nova concepció de l’home i del seu lloc en l’univers.<br />
La narració descriu com un marquès sotmet a dures proves de fidelitat la seva dona, d'extracció<br />
humil, fins que en resta convençut. En aquest cas, l'argument pertany encara a l'òrbita medieval, per<br />
contra, és important el fet que catorze anys després de la mort de Petrarca (1374) un escriptor d'un<br />
altre país ja se'n fa ressò.<br />
Aquesta traducció, pulcra i precisa, constitueix cronològicament el primer rastre de petrarquisme a<br />
la Península Ibèrica. Bernat Metge la dedica a Isabel de Guimerà, filla d'un tresorer reial, amb la<br />
intenció que el pogués ajudar en la resolució favorable dels seus processos amb la justícia. Cal<br />
destacar els elogis a Petrarca en la carta dedicatòria,.<br />
ACTIVITATS<br />
1. Els humanistes defensaven el dret a pensar, a observar críticament el món que els envoltava.<br />
Si bé hi havia ja un escepticisme medieval, l'humanisme desenvoluparà un escepticisme<br />
humanista des del qual expressarà les mateixes reflexions sobre la vida, però ara a través<br />
d'una òptica més racional i més humana.<br />
Classifica les característiques següents segons que els consideris propis d'un pensament<br />
medieval, basat en la fe, o un d'humanista basat en la raó. Intenta relacionar-los en parelles<br />
de contraris.<br />
• El fet d'escriure s'entén sols sota el prisma de l'evangelització.<br />
• Ars predicandi.<br />
• El llibre és un company que proporciona delectació i saviesa.<br />
• Imitació servil dels recursos de l'oratòria llatina.<br />
• Societat de mercat, regida per la banca, la indústria i el comerç.<br />
• Antropocentrisme.<br />
• Tempus fugit.<br />
• La Fortuna és cega i regeix capriciosament els destins dels humans.<br />
• Teocentrisme.<br />
• La jerarquia estamental es pot subvertir amb el poder dels doblers.<br />
• Concepció del món feudal i estamental.<br />
• El fet d'escriure representa un goig, un ennobliment social i un mitjà d'expressar idees<br />
noves.<br />
• Ars dictandi.<br />
• La Fortuna és una força supeditada a la voluntat de Déu.<br />
• La trasucció d'obres clàssiques llatines al romanç servien per a secularitzar i expandir la<br />
7
cultura.<br />
• Intenten fer del romanç un vehicle d'expressió culta.<br />
• L'afany moralitzador els porta a citar els clàssics descontextualitzant-los.<br />
• Carpe diem.<br />
Medieval Humanista<br />
Tempus fugit Carpe diem<br />
2. Si compareu els dos textos següents veureu com conten la mateixa història però amb dos estils<br />
totalment diferents. Intenta fer un comentari comparatiu d'ambdós. Has de tenir en compte la teoria<br />
sobre les característiques estilístiques de cadascun dels autors i de l'època respectiva.<br />
En una ciutat era una dona, e per un gran crim fonc sentenciada que morís de fam: pens que devia<br />
ésser alguna honrada dona. La dona havia una filla, e la filla criava la seva criatura; e sabent que era<br />
sentenciada sa mare, així la filla feia alletar son fill, e ella conservava la llet per a sa mare. E hac<br />
gràcia que hi entràs a visitar sens vianda; e així, conservant la llet, e com era entrada en la presó,<br />
dava a mamar a sa mare e buidava-li les mamelles, e així dos vegades lo dia, hora de dinar e al<br />
vespre. Així la sostenc molts dies, e lo jutge deia: “Com se pot fer que no sia morta?”. Lo jutge dix:<br />
“No pot ésser”, e lo jutge ho volc veure, e véu que la vella mamava. Plagué-li tant esta pietat, que<br />
delliurà la mare. Esta era bona filla.<br />
SANT VICENT FERRER<br />
Bé pens que et recorde d'aquella mesquina mare, per crim capital per lo pretor a mort condemnada<br />
en lo carçre, e per compassió de son execudor, per tal que aquí famejant morís, reservada, com sa<br />
filla, la qual algunes vegades l'entrava vesitar, jatsia fos ben amonestada e sol·licitada ab gran pena<br />
per lo dit execudor que no li metés dina alguna vianda ne res ab què pogués sa vida allongar, no<br />
contrastant lo dit manament, veient que en altra manera no li podia ajudar, la sostenc ab la llet de<br />
les sues mamelles per gran temps, entrò que fou sabut per les guardes del dit càrcer, e publicants<br />
açò al dit pretor, obtengueren a aquelles per aquesta novitat remissió graciosa.<br />
3. Llegeix el fragment de lo Somni i contesta les qüestions proposades:<br />
BERNAT METGE<br />
"Poc temps ha passat que estant en la presó, no per demèrits que mos perseguidors e envejosos<br />
sabessen contra mi, segons que despuis clarament a llur vergonya s'és demostrat, mas per sola<br />
iniquitat que m'havien, o per ventura per algun secret juí de Déu, un divendres, entorn mija nit,<br />
estudiant en la cambra on jo havia acostumat estar, la qual és testimoni de les mies cogitacions, me<br />
vénc fort gran desig de dormir, e llevant-me en peus passegé un poc per la dita cambra; mas sobtat<br />
de molta son, covenc-me gitar sobre lo llit, e sobtosament, sens despullar, adormí’m, no pas en la<br />
forma acostumada, mas en aquella que malalts o famejants solen dormir.<br />
8
Estant així, a mi aparec, a mon vijares, un hom de mija estatura, ab reverent cara, vestit de vellut<br />
pelós carmesí, sembrat de corones dobles d'aur, ab un barret vermell en lo cap. E acompanyaven-lo<br />
dos hòmens de gran estatura, la u dels quals era jove, fort bell e tenia una rota entre les mans; e<br />
l'altre era molt vell, ab llonga barba e sens ulls, lo qual tenia un gran bastó en la mà. E entorn de tots<br />
los dessús dits havia molts falcons, astors e cans de diversa natura, qui cridaven e udolaven fort<br />
llejament.<br />
E quan haguí ben remirat, especialment lo desús dit hom de mija estatura, a mi fo vijares que veés<br />
lo rei En Joan d'Aragó, de gloriosa memòria, que poc temps havia que era passat d'aquesta vida, al<br />
qual jo llongament havia servit. E dubtant qui era, espaordí'm terriblement. Lladoncs ell me dix:<br />
–Llunya tota paor de tu, car jo són aquell que et penses.<br />
Quan jo l'oí parlar, coneguí'l tantost; puis tremolant diguí:<br />
–Oh senyor! ¿Com sóts vós ací? ¿E no morís l'altre dia?<br />
–No morí –dix ell–, mas lleixí la carn a la sua mare, e retí l'espirit a Déu, qui el m'havia donat.<br />
–¿Com l'espirit? –diguí jo–. No puc creure que l'espirit, si res és, puixa tenir altre camí sinó aquell<br />
que la carn té.<br />
–E doncs, ¿què entens –dix ell– que sia jo? ¿No saps que l'altre dia passé de la vida corporal en què<br />
era?<br />
–Oït ho he dir –responguí jo–, mas ara no ho crec, car, si fóssets mort, no fórets ací; e entén que sóts<br />
viu. Mas la gent, o per tal com ho volria, car totstemps s'alegra de novitats, e especialment de<br />
novella senyoria, o per alguna barateria que vol fer, ha mès en fama que sóts mort.<br />
–La fama –dix ell– és vera que jo je pagat lo deute a natura; e lo meu espirit és aquest qui parla ab<br />
tu.<br />
–Vós, senyor, me podets dir què us plaurà; mas, parlant ab vostra reverència, jo no creuré que siats<br />
mort, car hòmens morts no parlen.<br />
–Ver és –dix ell– que els morts no parlen; mas l'espirit no mor, e per consegüent no li és impossible<br />
parlar.<br />
–No em par –diguí jo– que l’espirit sia res aprés la mort, car moltes vegades he vist morir hòmens e<br />
bèsties e ocells, e no veïa que espirit ne altra cosa los isqués del cos, per la qual jo pogués conèixer<br />
que carn e espirit fossen dues coses distintes e separades; mas totstemps he creegut que ço que hom<br />
diu espirit e ànima no fos àls sinó la sang o la calor natural que és en lo cos, que per la discrepància<br />
de les sues quatre humors se mor, així com fa lo foc per lo vent qui el gita de son lloc, o quan és<br />
corromput lo subjecte en què és, qui s'apaga e d'aquí avant no el veu hom."<br />
(De Lo somni. Barcelona: Quaderns Crema, 1999, p. 53-55)<br />
a. Fes la descripció del rei, quan apareix a Bernat Metge.<br />
b.Com eren els personatges que l'acompanyaven? Qui eren? Cerca'n informació (Recorda que<br />
sempre has de citar-ne les fonts)<br />
9
c. Qui creus que deu ser “la mare de la carn” que se cita a la línia ?<br />
d. Fes un resum del diàleg entre el rei don Joan i Bernat Metge.<br />
e. Digues a quin llibre de Lo Somni pertany el pragment i per què.<br />
10