Any I Núm. 2 - CIVTAT Ideari d'Art i Cultura
Any I Núm. 2 - CIVTAT Ideari d'Art i Cultura
Any I Núm. 2 - CIVTAT Ideari d'Art i Cultura
Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
<strong>CIVTAT</strong><br />
IDEARI D'ART I CULTURA<br />
<strong>Any</strong> I <strong>Núm</strong>. 2
SUMARI<br />
PÒRTIC. — LLETRES A UNA AMIGA CATALANA, J. Farran i<br />
Mayoral. — L'ART DE JOAN LLIMONA, J.-F. Ràfols. — EL MEU<br />
RECORD, E. Vallés Sagalés. — EPIGRAMA, Guerau de Liost. —<br />
JOAN ALCOVER, Fidel S. Riu Dalmau. - Dos POEMES DE W.<br />
BLAKE, Marià Marient, trad. — LA VIDA ARTÍSTICA, Rafel<br />
Benet. — PRIMERA CONVERSA AMB EL DOCTOR JULIOL, Ignasi<br />
Armengou. — ELS ALLIÇONAMENTS DE LA NOSTRA HISTÒRIA,<br />
F. Farreras - Duran. — BREVIARI.<br />
PREUS DE SUBSCRIPCIÓ:<br />
A Manresa. . . 10 ptes. l'any.<br />
Fora de Manresa . 12 » » REDACCIÓ I ADMINISTRACIÓ:<br />
Estranger . . . 15 » »<br />
Pagament a la bestreta. IMPREMTA DE SANT JOSEP, SOBRERROCA, 25 - MANRESA
J O I E S<br />
TALLERS DE JOIERIA<br />
SEMPRE EL MÉS RIC, NOU I ELEGANT<br />
VARIATS ASSORTITS<br />
ELS ÚNICS MONTATS AMB<br />
TOTS ELS AVENÇOS MODERNS<br />
Magatzems JOR5A. BARCELONA
AUTOMOBILISME ELECTRICITAT<br />
AGENCIA OFICIAL<br />
EL AUTO UNIVERSAL<br />
AGENTS EXCLUSIUS<br />
N E U M Á T I C S I M A C I S O S<br />
"NACIONAL PIRELLI''<br />
GARATGE I TALLER<br />
DE REPARACIONS<br />
MAQUINARIA ELÉCTRICA<br />
Instal·lacions elèctriques alta i baixa tensió<br />
Bateries de Acumuladors EX IDE<br />
Material elèctric de totes classes<br />
FRANCISCO SANFELIU I C.\ S. C.<br />
OFICINES: PASSEIG PERE III, 10 - TELÈFONS: 438 I 695<br />
M A N R E S A
C I V T A T<br />
I D E A R I D ' A R T I C U L T U R A<br />
ANY I MANRESA, MARÇ DE 1926 N.° 2<br />
' enquesta oberta per «La Revista de Catalunya» ha despertat un interès molt<br />
viu entre els nostres intel lectuals, i cal preveure com hauran d' esser-nos<br />
profitoses i alliçonants a tots els qui vivim allunyats del tumulte de la capital, per<br />
bé que en intercomunicació constant amb ella i amb els seus mestres, les opinions i sug-<br />
gerències que el tema palpitant de la Catalunya-Ciutat ha de promoure. *La Revista de<br />
Catalunya» ha estat la primera en afrontar-lo perquè s'ha percatat de bell antuvi del<br />
magne interès que revestia.<br />
Sabem que alguns dels nostres amics han estat pregats de respondre el qüestionari<br />
de l'esmentada enquesta. Nosaltres, mentrestant, volem recollir damunt d'aquestes<br />
planes un aspecte, el més remarcable potser, que hom pugui entreveure a través de l'en-<br />
questa esmentada i dels punts més essencials a escatir.<br />
Ens referim a la fesomia, definida o indefinida, de les nostres comarques, i més<br />
concretament, de les nostres ciutats dins el panorama disforme i vari de la cultura cata-<br />
lana, car per bé que en la majoria dels casos aquesta fesomia no tingui un relleu sufi-<br />
cient que la faci ressortir i valoritzar, té sempre, noresmenys, un conjunt de perfils que<br />
ningú no pot ni podrà esguardar mai amb senyals de menyspreu.<br />
No són sols les seves muntanyes, els seus rius, els seus prats ço que fan albirable<br />
endemig d'un mapa la ciutat que neix i es desenrotlla a l'entorn d aquells elements geo-<br />
gràfics i naturals; no són sols els seus ponts, les seves fàbriques, les seves cases... Hi<br />
ha una cosa més viva, hi ha el motor que infon a totes aquestes articulacions un dina-<br />
misme característic i genuí. Hi ha l'home — i àdhuc l'home inculte — qui ha nascut i viu<br />
i sent dintre d aquestes ciutats disperses i isolades. Aquest home l'esperit del qual ha<br />
estat format per totes les gràcies naturals de l'ambient que respira, té unes habituds ín-<br />
timament lligades amb el dit ambient, per més primitiu que sigui, per més poc cultivat<br />
que es presenti davant de la societat. No us serà pas gens difícil de descobrir a través<br />
de les seves paraules i de les seves maneres especials, la ciutat on viu i de la qual ell és<br />
el més legítim representant.
L'home és, doncs, qui a la seva manera ha donat fesomia a les nostres comar<br />
ques les quals, però, ja en tenien una altra de geogràfica. I quan aquest home s'ha des-<br />
enrotllat dins l'ambient auster i limitat de la ciutat on s'estatja, ha fet més albirable la<br />
fesomia de les petites urbs. A Catalunya són ja algunes les ciutats que poden vantar-se<br />
de tenir aquesta fesomia, perfectament palesa dins el panorama general de la nostra<br />
terra. Si aquests nuclis o grups simplement s'han manifestat en una vocació cultural o<br />
artística, de vegades han arribat a imposar-se i a fer prevaldre llurs opinions per damunt<br />
de les que tenien una valor cosmopolita. Grups selectes de pintors, escultors, músics,<br />
poetes i periodistes han revestit llurs respectives creacions amb l'encís personalíssim<br />
d aquesta ànima pairal i això en cap moment no ha restat mèrit a llars obres, ans les ha<br />
fetes més reeixides i preades.<br />
La capital ha de mantenir sempre el seu contacte amb la terra. Els grups que fan<br />
vida d'Ateneu o d'Acadèmia han de conviure amb aquells altres grups que escolten de<br />
més a prop els batecs i els sentiments de! poble. La capital ha de realitzar una tasca de-<br />
puradora, pedagògica. Ha de polir-les, ha d'agençar-les aquestes fesomies moltes vega-<br />
des informes; però ha d'escoltar sempre tot ço que s'agita i vibra i exalta dins d'elles;<br />
ha datreure-les amb simpatia, però mai no ha d'absorvir-les ni anorrear-les. I, sobretot,<br />
mai no ha de traclar-les amb to despectiu, malgrat dels tipismes, malgat de les imper-<br />
feccions que puguin tenir donada la llur condició purament indígena.<br />
Concretant-nos només a la qüestió del llenguatge, que és una de les manifesta-<br />
cions més directes de la nostra ànima, la influència exercida per les comarques ha estat<br />
d'una eficàcia salvadora i estimulant per als barcelonins. L'aportació de mots vivents<br />
que s'han mantingut purs a través del temps i les vicissituds ha estat considerable. Que<br />
ho diguin sinó els nostres filòlegs, que ho diguin els nostres literats.<br />
Per altra banda, el folk-lore ens ha fet conèixer uns costums tan pristins, tan im-<br />
maculats, tan representatius de la nostra psicologia ètnica, que ells sols han d'ésser su-<br />
ficients per a proporcionar-nos temes abundants, tant d'ordre intrínsecament pairal com<br />
social, els quals temes no poden pas avergonyir-nos si els tractem paral lelament amb<br />
aquells altres que més ens enlluernen perquè tenen una escaiença urbana i els rebem<br />
impregnats de la civilització més rígida i refinada. Esguardeu els nuclis inlel' lectuals de<br />
França o d Itàlia i veureu com ressorgeixen allí àdhuc en la literatura editada a les grans<br />
capitals, aquestes petites fesomies provincianes a través d'una novel la, dun drama,<br />
dun llibre de poemes o d'un mer assaig periodístic I potser i tot, si féssim un balanç<br />
general trobaríem com /'aportació «local* en aquest sentit moltes vegades és duna su-<br />
perioritat i una dignitat irrefutables.<br />
22 -
LLETRES A UNA AMIGA CATALANA<br />
il<br />
INVOCACIÓ SECULAR — ALMOOAVERISME LITERARI — MA VIDA EN DOINA — SILEN — EL MERAVELLÓS DES-<br />
EMBARC DELS GRECS A EMPÚRIES — ARTICLES INEDITS — POETES I CRÍTICS.<br />
J. M. A LÓPEZ-PICÓ — Invocació Secular<br />
Em plau força de començar, amiga, la<br />
meva tasca revisora, dient uns mots d'aquesta<br />
Invocació Secular, llibre de plena maduresa,<br />
fruit de l'edat en què els forts i cultes i<br />
bons treballadors, produeixen amb tota seguritat<br />
llurs obres mestres. El poeta qui altre<br />
temps cantava la Ciutat Ideal (com avui<br />
aquells cants no són, avui, a totes les boques<br />
mormolants a frec de llavi, vibrants de fortitud<br />
i d'indignació?) el poeta de les lluites triomfants<br />
de l'ànima invoca, (oh extravagància!<br />
deien alguns), Adam. I ara tots reten homenatge<br />
al llibre. Perquè López-Picó no pot<br />
extra-vagar i aquesta Invocació és un cant<br />
més, sobirà, del poema d'humanitat i de civilitat<br />
que en anys jovenívols començava. A<br />
través de tots els assaigs, de totes les experiències<br />
de matèria i de forma, les normes<br />
fecundes de López-Picó no variaven ni podien<br />
variar. La Invocació Secular és, per a<br />
la nostra poesia, una fita més, doncs, de civilitat<br />
i d'humanitat. Ahir la Ciutat Ideal, la<br />
Psicomàquia. Ara, en plena maduresa, en ple<br />
equilibri de seny i de facultats, la Parella<br />
Ideal, la Tràgica, Digna i Santa Parella qui<br />
comença i presideix la humana vida mortal.<br />
Aqueix cant qui té tota la vibració severa,<br />
tota la serena dignitat i el sever lirisme dels<br />
moments sublims que ens evoca, és ensems,<br />
un símbol poderós de la forta maturitat de<br />
l'home de família. Aquí i sols aquí, ateny<br />
l'home la seva destinació més digna damunt<br />
de la terra. Abans, tot és neguit i lleugeresa<br />
i desordre; malaurat de qui pretén perllon-<br />
gar-los. Després, serenitat de la bona tasca<br />
acomplerta: feliç d'aquell qui s'ha fet digne<br />
de sentir-se'n plenament satisfet. I el centre<br />
i el punt més alt de la vida, això: la parella i<br />
la família. La Imitació de la Parella fulminada<br />
per la còlera divina; la Parella Pecadora<br />
qui sap portar amb dignitat la Punició i amb<br />
front heroic, sembrant obres i fills, avançar<br />
vers la mort. Acabeu de llegir aquest llibre<br />
i us sentiu més forts i més dignificáis. I com<br />
veieu a l'entorn vostre més repugnant i més<br />
ridícul el carnaval de la sensualitat, de la sexualitat<br />
on giren i s'agiten tants infra-homes!<br />
I tota l'horrible tragicomèdia, tot el miserable<br />
engany de la sexualitat se us fa més palès i<br />
més rebutjador. Bell complement, poeta germà,<br />
dels vostres cants a la Ciutat i a les lluites<br />
de l'ànima.<br />
No retreurem, després de tant haver-hi<br />
insistit tantes de vegades, les característiques<br />
d'aquesta poesia. Mireu-les, només, portades<br />
a gran perfecció en l'expressió, més que mai<br />
sòbria i concentrada, grávida de pensament,<br />
fervorosa d'intens lirisme. Cada mot és una<br />
frase; cada frase és una pàgina; cada pàgina<br />
podria ésser un llibre. Només quan s'ha pensat<br />
molt. s'ha viscut molt i s'ha llegit molt, és<br />
pot arribar a posseir una rica i densa concentració<br />
semblant. I el sò, el sò profund, greu<br />
i joiós d'aquesta música dels versos; d'aquesta<br />
músíca com avui no se'n fa gaire; perquè<br />
manca a tants de músics i poetes el fort i viril<br />
sentiment religiós qui alçava a sublims regions<br />
serenes el lirisme d'un Dant, d'un Llull,<br />
d'unPalestrina, d'un Racine, d'un Bach, d'un<br />
Auzies March, d'un Haëndel.<br />
- 23
Almogaverisme literari<br />
Certament, amiga, de totes aquestes novel·les<br />
que tinc damunt de la taula no sé<br />
quina recomanar-vos. Si no confiés en la<br />
vostra plena salut de cos i d'esperit; en la<br />
vostra equilibrada intel·ligència i absoluta<br />
elegància, que res en vós no pot descompondre,<br />
us diria que de tots aquests llibres<br />
no en llegíssiu cap. Els qui ía molts d'anys<br />
lluitem pel refinament de la gent nostra en<br />
les maneres i en el llenguatge, no podem<br />
gens gaudir-nos d'aquesta invasió de barroeria<br />
més o menys innata, de brutalitat en la<br />
expressió, d'almogaverisme literari, que sofreix<br />
d'un quan temps ençà la nostra literatura<br />
periodística i llibresca. Quan considero<br />
la set, el commovedor afany de lectura en<br />
verb nostre qui s'ha despertat en els esperits<br />
aquests últims anys, moltes i justificades temences<br />
tumultuen en el meu esperit davant<br />
d'aquests llibres. Es cert que tenim les obres<br />
dels nostres magnífics poetes. Es cert que<br />
tenim belles mostres de prosa intel·ligent i<br />
refinada. Però ja sabem com els llibres novelescos,<br />
arreu del món, són els més recercats,<br />
els qui influeixen més directament un major<br />
nombre de lectors. Si jo tingués la puixança<br />
d'un tirà, d'un tirà excepcional qui es proposés<br />
de plasmar acuradament i minuciosa la<br />
cultura del poble seu, tal volta dictaria contra<br />
molts llibres d'aquests unes lleis draconianes.<br />
Però tinc l'avantatge que no soc<br />
aqueix tirà, encara que treballo amb totes les<br />
meves forces per la unitat i l'elevació de la<br />
nostra cultura. Per altra banda penso que<br />
res, passi el que passi, ja no pot comprometre-la;<br />
i en el fons, no m'esparvera gaire per<br />
ella el tarannà d'aquests llibres.<br />
J. SANTAMARÍA — Ma vida en doina<br />
El més característic de tots, en_ aquest<br />
aspecte, és la novel·la d'en Santamaría Ma<br />
vida en doina.<br />
Ara, en Santamaría, deixant-se de narracions<br />
extraordinàries, donant-se al ple goig<br />
de narrar fets versemblants, troba en aquelles<br />
orientacions aixelabrades de la nostra<br />
24 Febrer 1926.<br />
literatura, l'ambient més propici per als seus<br />
llibres.<br />
Lloem sense reserves les seves admirables<br />
qualitats de narrador, la seva alegria de<br />
fabular, el seu lust zu fabuliren, sense els<br />
quals no hi pot haver bon novel·lista. Lloem<br />
també la vigoria, sòbria, evocadora poderosament,<br />
del seu estil. Alegrem-nos que un<br />
escriptor nostre sàpiga descriure amb coneixement<br />
i justesa, una pila de medis estrangers<br />
i reveli gran riquesa d'experiències viscudes<br />
en aquests medis i sàpiga traçar-ne<br />
vigorosament costums i caràcters.<br />
Sempre ens hem alegrat que homes nostres<br />
sapiguessin moure's en els medis verament<br />
europeus, com el peix a l'aigua. Entenem-nos<br />
bé, però: com el peix a l'aigua; és a<br />
dir, amb l'agilitat, amb la gràcia i l'elegància<br />
dignes d'aquells medis. Però el doctor Verdós<br />
d'en Santamaría en fa certament un gra<br />
massa: ell no es mou en aquests medis amb<br />
l'agilitat d'un peix, sinó amb l'empenta brutal<br />
d'un corser salvatge qui entrés desbocat a<br />
una botiga plena de fines i artificioses porcellanes.<br />
El doctor Verdós és en veritat el prototipus<br />
d'aquells homes de casa nostra qui ens han<br />
avergonyit moltes vegades quan els trobàvem<br />
a l'estranger. Per a ell no hi ha res de<br />
pur, ni de sant, ni de respectable. Orgullós<br />
de la seva força brutal, de la seva musculatura<br />
de camàlic, de la seva masculinitat bestial,<br />
se'n serveix per a tirar-ho tot a rodar al<br />
seu entorn, per a brutalitzar coses i éssers.<br />
Ja en coneixeu d'homes així: tot refinament<br />
de llenguatge, de maneres, el consideren hipocresia;<br />
tota delicadesa, feblesa; no veuen<br />
de la vida sinó el costat material, bestial, i és<br />
complauen a rebaixar, a sollar tota humana<br />
grandesa i elevació. L'episodi del rei d'Itàlia,<br />
amb la imposició que fa el protagonista a una<br />
dama qui el vol, d'ésser presentat al monarca<br />
perquè sí, sense solta ni volta; la conducta<br />
irrespectuosament grotesca envers el ministre<br />
qui l'ha de presentar; i, finalment, la<br />
evocació del rei en aquella situació lamentable;<br />
i encara, el goig repugnant de presentar-s'hi<br />
el personatge mateix, són ben característics.<br />
Per al doctor Verdós tot és misèria,<br />
tot és brutícia. Ell sent el més brutal menys-
preu envers la dona; envers totes les dones.<br />
Total, perquè amb la seva musculatura de<br />
masclot, amb les seves maneres expeditives,<br />
conquista unes quantes folles, grosseres o<br />
degenerades. I amb tot això, traç característic,<br />
el Dr. Verdós és en el fons un sentimental;<br />
un sentimental mal educat com tanta<br />
de gent nostra; qui coneix la seva grosseria i<br />
sentint-se impotent per dominar-la, prefereix<br />
abusar-ne. Ací i allà, el veieu enternir-se<br />
per una amoreta cursi, per un paisatge<br />
sentimental; per un record pintoresc i anecdòtic<br />
de la seva terra. En Joan Santamaría,<br />
ha traçat aquest tipus amb singular relleu qui<br />
el fa més desmesuradament grotesc i caricaturesc.<br />
Però no estem certs que en Santamaría<br />
hagi volgut fer una caricatura; al contrari,<br />
ell sembla haver volgut fer del seu personatge<br />
una mena d'heroi.<br />
El nostre novel·lista mostra a cada pas<br />
envers el seu doctor Verdós una viva complaença<br />
i simpatia.<br />
I ara, que sorgeixen entre nosaltres tants<br />
percaçadors d'immoralitat a la nostra literatura,<br />
volem assenyalar-los aquests fet significatiu:<br />
En Santamaría simpatitza amb el seu<br />
personatge. Si no coneguessiïn altres obres<br />
d'ell, creuríem que el llenguatge bàrbar, barroer,<br />
que sovint usa, li ha dictat el desig de<br />
retratar millor el seu heroi; però ja sabem<br />
com aquest llenguatge és el de tots els seus<br />
llibres. Hi ha, doncs, entre l'estil general d'en<br />
Santamaría i el protagonista d'aquesta novella,<br />
molts punts de germanor. Es més, la filosofia,<br />
diem-ne filosofia, del doctor Verdós, materialista,<br />
rebaixadora, denigradora, al fons de<br />
la qual trobem el més feroç nihilisme, sembla<br />
ésser la d'en Santamaría. Mireu, sinó, el lema<br />
del llibre seu: «Després de la suprema<br />
felicitat de no haver nascut, la sort millor del<br />
qui ha vingut al món seria morir a l'instant mateix<br />
de néixer». Algunes pàgines, algunes<br />
descripcions d'una intensa i vigorosa poesia,<br />
ens poden fer esperar en l'estil i àdhuc en<br />
l'esperitualitat d'en Santamaría una depuració<br />
i elevació. Ell hi guanyaria i tots nosaltres,<br />
amb la nostra literatura.<br />
PERE COROMINAS — Silen<br />
En canvi, la barroeria, l'agosarament de<br />
paraula i de representació, no són en aquest<br />
llibre, Silen d'En Pere Corominas, cosa essencial,<br />
sinó volguda, superposada; recurs literari,<br />
resultat d'influència literària, al cap i a la<br />
fi. Però deixeu-me dir uns pocs mots tan<br />
sols del llibre que ara mateix el precedia:<br />
«A recés dels Tamarius». Aquest reuneix diversitat<br />
de narracions, experiències literàries<br />
de molts anys ençà.<br />
L'autor, en un pròleg qui és una confessió<br />
interessantíssima, fa la història d'aquestes<br />
experiències, qui és, a partir d'una joventut<br />
agitada i turmentada físicament i moral, una<br />
marxa d'ascensió fins a la serenitat i l'equilibri<br />
que la seva raça i l'esperit de la seva<br />
terra exigien d'ell.<br />
Conformes de tota conformitat amb ell<br />
que tota experiència vital, literària, sigui<br />
quina sigui, si el nostre sentit clàssic és ben<br />
humà i ben ferm servirà per a enriquir-lo,<br />
mai no podrà comprometre'l. Jo, qui em passo<br />
la més gran part de la meva vida en contacte<br />
amb la Grècia, cap experiència literària<br />
deixa d'interessar-me, deixa d'enriquir-me;<br />
i no crec ésser infidel a les meves normes<br />
hel·lèniques, malgrat que molts incomprensius<br />
pensin que em contradic a vegades,<br />
donant viva atenció a les manifestacions d'art<br />
més agosarades i modernes.<br />
No em puc aturar a parlar, una per una, de<br />
totes les narracions d'aquest llibre. Tres sobretot<br />
en prefereixo. «La séptima simfonia»<br />
—narració excitada en la ment de l'autor,<br />
diu ell, per lectures d'autors molt recents<br />
anglesos, russos i àdhuc surrealistes. No obstant,<br />
d'aquests últims no hi trobem la influència<br />
qui els és pròpia, essencial: el surrealisme<br />
no separa de la seva matèria, la psicologia<br />
del subconscient, els problemes-de la forma<br />
qui s'ha d'adaptar a les seves concepcions;<br />
forma, doncs, avui encara, per als qui no hi<br />
estan habituats, rara i àdhuc extravagant.<br />
Ara bé la forma de la «Séptima Simfonia»<br />
i àdhuc el fons, són completament normals.<br />
Es tracta d'una interessant narració psicològica,<br />
escrita en una prosa harmoniosíssima,<br />
abundant, d'amples ritmes joiosos, com la<br />
- 25
mar nostra que tant plau a en Pere Corominas.<br />
Però l'obra mestra del volum és per a<br />
mi la narració «Supèrbia», plena d'una beutat<br />
viril i forta, d'una grandesa poemática a moments;<br />
d'una admirable concentració. I després,<br />
encara, aquella delícia de «Les Oques»,<br />
conte d'infants, d'una fantasia meravellosa.<br />
Per què entre dos dels seus llibres per a persones<br />
grans no ens donaria en Pere Corominas,<br />
un llibre de narracions per a les petites?<br />
Aquesta narració ens demostra que ell<br />
podria donar-nos una obra mestra en el gènere.<br />
Però ja estic impacient per parlar-vos<br />
d'aquest Silen, llibre primer de les «dites i<br />
facècies de l'estrenu filantrop en Tomàs de<br />
Bajalta». Fa dies que visc en companyia<br />
d'aquest llibre i no me'n sé desprendre. Bé<br />
podem dir, sense esperar els que el seguiran,<br />
que ell per si sol és dels qui formen època.<br />
Es un llibre d'aquells, excepcionals, on un<br />
gran talent en plena maduresa i en plena<br />
vigoria, acumula tots els tresors d'una vida<br />
riquíssima, d'una vasta i múltiple cultura,<br />
d'una llarga i apassionada recerca literària i<br />
artística. Tot hi va en un llibre així; tot és<br />
bo que hi vagi: el terrible i l'horrible, i el<br />
sensual; i el bell i el lluminós i el pur i el<br />
magnífic. El conjunt, passi el que passi, en<br />
el llibre, diguin el que diguin les seves pàgines,<br />
serà gran, serà bo i serà moral. Perquè<br />
el presideix en tot moment una alta concepció<br />
de la vida i el travessa de cap a cap una<br />
intensa vibració de santa poesia. I és per<br />
això que podem delectar-nos sense escarafalls<br />
en l'estupend Pròleg fantasmagorie, «El<br />
sopar de cân Garlanda», que serveix d'introducció<br />
a la novel·la. Es una fantasia truculenta,<br />
popular i culta a la vegada, com d'un<br />
Rabelais qui hagués passat per totes les<br />
inquietuds modernes.<br />
Després, quin magnífic començament, la<br />
novel·la, amb aquell cant magnífic i profunde<br />
a la Casa Pairal. I aquella inoblidable figura<br />
de Maria Anneta, la filla del mestre, flor<br />
puríssima de poesia—i la seva mort tan bella.<br />
I les escenes mestrívoles de la guerra carlina<br />
on, per mi, en Corominas supera tot el<br />
que n'han tret els autors contemporanis espanyols;<br />
perquè hi ha en el seu llibre una vi-<br />
26 Febrer 1926.<br />
bració de veritat i de sinceritat, de vida i de<br />
passió que cap d'ells no hi posava. I el commovedor<br />
«Sermó de l'Ebre»; i a cada pas, les<br />
magnificències del paisatge i les escenes de<br />
muntanya i de ciutat i les recordances i les<br />
reflexions i les belleses d'estil: un estil espès,<br />
concentradíssim, qui diu amb poques paraules<br />
moltíssimes coses, i les diu amb una força i<br />
una claredat, amb una bellesa, amb una musica<br />
incomparables.<br />
Tot això, però, a l'entorn d'un heroi mancat,<br />
d'un tipus grotesc qui porta en la seva<br />
vida una tara qui a cada pas atura l'empenta<br />
del seu heroisme i el fa caure en el grotesc i<br />
en el ridícul. Tipus simbòlic; de què? d'alguna<br />
cosa irremeiable en la raça nostra? Sàtira de<br />
la manca d'ales que observem sovint en la<br />
nostra gent d'avui? Tara, doncs, momentània,<br />
anecdòtica? Aqueix funest tartarinisme qui<br />
es manifesta sovint entre nosaltres, malgrat<br />
de la fama que tenim de gent assenyada i<br />
positiva? Jo penso, amb tot, que un tipus així<br />
en una literatura (com el Quixot, com el<br />
Tartarí), pot fer si l'isolem, el treiem del<br />
llibre, molt de mal<br />
Quants heroismes no podrà aturar el sentir-se<br />
dir en un moment decissiu i emprenedor,<br />
amb una rialla mofeta, «on va aquest<br />
Tomàs de Bajalta?» Jo voldria que en els<br />
volums successius en Tomàs de Bajalta es<br />
redimís i superés el mal fetill de la seva tara,<br />
i ja que això no pogués ésser, voldria veure'l<br />
envoltat sempre, fins perdut, entre una multitud<br />
de gent beila i heroica, submergit en paisatges<br />
magnífics, comparsa de magnífiques<br />
accions. Jo m'he adonat queia tara d'en Bajalta,<br />
es fa oblidadissa molt sovint a través de<br />
les pàgines formoses d'aquest llibre. Tanmateix<br />
en els inicis d'una cultura, com a heroi<br />
faceciós, més m'hauria estimat un Gargantua<br />
o un Pantagruel, que un Tomàs de Bajalta.<br />
MANUEL BRUNET — El meravellós des-<br />
embarc dels grecs a Empúries.<br />
En fi, un altre novel·lista qui prova també<br />
les gosadies de llenguatge i de situacions.<br />
Aquest és també un culte, un refinat, un sensible.<br />
Com tanta de gent nostra avui, en
Manuel Brunet representa una bella superació<br />
de la barroeria i la barbàrie; però tot seguit<br />
un excés d'ironia qui en el fons procedeix<br />
encara d'una mena d'inadaptació, li fa témer<br />
abandonar-se massa a les cultes admiracions,<br />
als erudits lirismes. I aleshores es fan prosaics<br />
volgudament, volgudament barroers.<br />
Però en Manuel Brunet el traeixen la seva<br />
cultura ben digerida: la seva exquisida<br />
sensibilitat. I no pot realitzar en el llibre<br />
allò que ens anuncia en el pròleg. Ell vol<br />
rebaixar la importància dels grecs que envaïen<br />
alguns punts del nostre Empordà; i tot<br />
el llibre però, vulgui ell no vulgui, és un bell<br />
cant- al nostre contacte històric amb la Grècia.<br />
Vol presentar-nos escenes ben prosaiques<br />
i el tendre lirisme li traspua per tot<br />
arreu. Per exemple, l'episodi del mariner grec<br />
i la noia empordanesa, les mans dels quals es<br />
troben per primer cop sota la panxa calentona<br />
d'un pollastre, és digne del «Dafins i Cloe».<br />
Ell vol, ens anuncia que ens presentarà uns<br />
grecs pollosos i escapats de presidi, fent un<br />
desembarc grotesc. I el desembarc i la instal·lació<br />
i la presa de contacte amb la raça<br />
nostra i les primeres influències de la civilitat<br />
hel·lènica, resulten en el fons d'una gran<br />
solemnitat i d'una gran bellesa. Ja en pot<br />
acumular de prosaics detalls; no reïx a<br />
esvair la poesia ni la grandesa dels moments.<br />
Els grecs d'en Brunet vulgui ell no<br />
vulgui, porten amb ells tota l'atmòsfera, els<br />
gestos, les accions fecundes, de la més bella<br />
civilització que han tingut els homes. I és<br />
que la grandesa de Grècia, és de mena tan<br />
vivent, tan humana, que pot harmonitzar-se<br />
amb les coses més usuals i més familiars de<br />
la nostra vida. Vós qui llegiu contínuament<br />
Plató, prou coneixeu aquest miracle de familiaritat<br />
i grandesa. Hi ha els grecs falsificats,<br />
els grecs literaris, segle disset,<br />
d'acadèmia; però qui pensa ja en aquesta<br />
mena de grecs? Els grecs d'en Brunet<br />
són veritables i són els nostres, malgrat<br />
llur condició social i espiritual; i el llibre<br />
d'en Brunet té pàgines plenes de gràcia, de<br />
joia mesurada, i vida harmoniosa que haurien<br />
admirat els grecs més selectes.<br />
El seu llibre és un cant a l'Empordà.<br />
Però és, per damunt de tot, un cant a la<br />
Grècia eternal. I àdhuc quan en Brunet canta<br />
l'Empordà tan finament i joiosa, canta, vulgui<br />
no vulgui, allò que l'Empordà té de germanor<br />
amb la Grècia eternal. Esperem grans<br />
coses, amiga, de l'escriptor qui comença donant-nos<br />
un llibre com aquest.<br />
A. ESCLASANS — Articles inèdits<br />
Quan vaig llegir a La Revista per primera<br />
vegada uns articles de l'Esclasans, va<br />
interessar-me vivament. Me'l vaig afigurar<br />
molt jove—divuit a vint anys—i vaig pensar,<br />
ho vaig dir també a un grup de companys,<br />
aleshores bastant escèptics respecte a l'escriptor:<br />
«heu's aquí un xicot qui farà parlar<br />
d'ell. Si el conegués, li diria que estudiés<br />
força. Que es disciplinés força; sobretot, en<br />
la filosofia, i que es calmés, que apaivagués,<br />
en tot cas que canalitzés, la seva impetuositat<br />
jovenívola; que renunciés una mica al seu<br />
jo, i les seves reaccions excessives. Si no,<br />
que es deixés de fer labor de crític i de pensador,<br />
i es donés tot al seu lirisme i fes versos,<br />
força versos». Em van sorprendre força<br />
quan van dir-me que l'Esclasans no era tan<br />
jove com jo me'l figurava. Les seves maneres,<br />
els seus escrits, aquest llibre <strong>d'Art</strong>icles<br />
Inèdits, són però dels vint anys i no dels trenta.<br />
Això, de totes maneres, no és estrany<br />
entre nosaltres, on per una sèrie de circumstàncies<br />
lamentables d'ambient i de cultura,<br />
les nostres personalitats van sovint endarrerides.<br />
Amb tot, certes condicions disculpables i<br />
àdhuc admirables en edat jovenívola, esdevenen<br />
més tard imperdonables defectes. Jo l'estimo<br />
i m'interesso vivament per l'Esclasans:<br />
vull parlar-li, doncs, amb sinceritat plena.<br />
I vull dir abans de tot com em molesta i<br />
àdhuc em neguiteja, aqueixa seva actitud<br />
de reacció constant contra uns imaginaris<br />
enemics. Suposem que aquests enemics existissin,<br />
que no existeixen. Què n'ha de fer ell<br />
en treballar la seva obra; què n'hem de fer<br />
nosaltres en llegir-la? Si ell té veritats a dir;<br />
si ell vol expressar belles coses, que en bon<br />
hora ho faci i no enterboleixi la pura vibració<br />
de la seva sensibilitat, la clarividència<br />
del seu pensament amb les intrusions per-<br />
— 27
torbadores d'una lluita anecdòtica i personal.<br />
Es allò que ell pugui dir-nos i expresar-nos<br />
com escriptor, no allò que li passi en les seves<br />
lluites quotidianes el que ens interessa.<br />
Això darrer, en tot cas ens interessarà d'ell<br />
com amics, des d'un punt d'albir moral i social;<br />
i encara des d'aquest punt d'albir, li<br />
podrem dir, puix que en tenim ja alguna experiència:<br />
car amic, no us neguitegi que no es<br />
par-li de vós; el que contra vós pugui dir-se;<br />
féu tranquilament i serenament la vostra<br />
obra. Diguin el que diguin, facin el que facin,<br />
la vostra obra existirà. Si heu dit una veritat,<br />
no sigueu impacient, ella sabrà imposar-se.<br />
Si heu expressatuna bella cosa, ellafaràsegura<br />
via. O és que voleu que es par-li de vós?<br />
Aspiració candorosa! Sou ardentment filodoxe,<br />
ameu la glòria? Guanyeu-vos-la! Com?<br />
Treballant la vostra obra serenament, acuraradament;<br />
amb totes les vostres forces, amb<br />
tot el vostre esperit posat en ella. Si heu<br />
reeixit, la glòria vindrà fatalment, pesi a qui<br />
pesi. No és sols una candorositat, és una<br />
immoralitat de torbar la pau del vostre pensa<br />
ment, la puresa de la vostra intuïció, amb cap<br />
preocupació qui els sigui aliena. I tota la<br />
vostra obra està lamentablement enterbolida<br />
per aquestes preocupacions. Penseu que un<br />
dels més bells esperits de Catalunya va enfonsar-se<br />
tràgicament, no fa gaires anys,<br />
a causa sobretot d'aquesta preocupació envers<br />
la seva personalitat anecdòtica i aquella<br />
reacció constant contra els seus reals o<br />
suposats o creats per ell, enemics. Tota la<br />
seva obra dels seus últims anys d'escriptor<br />
català, la vèiem tarada i tacada per aquestes<br />
preocupacions i aquestes reaccions.<br />
«Qui vulgui salvar la seva vida, diu<br />
Jesús, la perdrà». ¿Voleu ser vós, voleu salvar-vos<br />
vós? creieu-me: perdeu-vos en la<br />
vostra obra. A vós us ha d'nteressar, per<br />
damunt de tot la vostra obra; a la vostra obra<br />
no l'interessa ni li ha d'interessar de vós.<br />
Compliu amb ella un deure, una missió qui<br />
us ha estat donada, no un caprici, una preferència<br />
personal.<br />
Subjectiu, subjectiu! Si fóssiu realment<br />
subjectiu, absolutament subjectiu, ens interessaríeu<br />
com una curiositat psicològica més<br />
o menys anormal; no com a escriptor. Més<br />
28 Febrer 1926.<br />
ens interessareu en la vostra obra com<br />
menys la vostra obra sigui vostra i més de<br />
tots nosaltres. Vós si de cas, ens interessareu<br />
després de la vostra obra; el que haureu<br />
de procurar aleshores és d'aparéixer als nostres<br />
ulls ben digne d'ella. El que ens interessem<br />
per vós us ho heu de guanyar; us ho<br />
heu de guanyar, fent una obra el més despresa<br />
de vós que sigui possible.<br />
Subjectivisme! les coses són com són; les<br />
veritats, les imatges són com són; doneunos-les<br />
vibrants de la flama d'amor i de vida<br />
que porteu en vós; però no ens esmoleu<br />
imatges i veritats d'aquesta manera; com si<br />
en volguéssiu fer sempre espases per ferir<br />
algú. No les llanceu amb violència com a<br />
pedres o com a bombes; que no és el servir<br />
d'armes personals i de projectils venjatius<br />
llur funció pròpia.<br />
Després, l'exagerat subjectivisme porta<br />
això: l'afany de dir coses noves, coses que<br />
no hagi dit ningú; i de dir coses fortes, que<br />
facin empipar força. Quant de temps, quantes<br />
d'energies perdudes!<br />
L'Esclasans després, pretén ésser home<br />
de sistema i diu: «Jo tinc un enorme avantatge<br />
damunt de tots (vanitat candorosa!) i és que<br />
Jo soc. un home de sistema (bella cosa certament<br />
ésser un home de sistema) bo o dolent,<br />
però, (mala cosa; cal tenir la seguretat que<br />
el sistema que seguim és bo; és una immoralitat<br />
seguir un sistema dolent; donar-se a<br />
un sistema del qual es dubta), però sistema<br />
(errada; un sistema qui pot ésser o és dolent<br />
no és un sistema) i sobretot meu. » No i no; no<br />
hi ha sistemes personals, propis d'un home;<br />
el caràcter d'un sistema és justament el de<br />
ser universal. Cap filòsof no ha tingut d'ençà<br />
que hi ha món, el seu sistema, ni Descartes<br />
qui pretenia haver-ne trobat, tot sol, un<br />
Doncs, l'Esclasans no té sistema. Amb tota<br />
equanimitat vull llegir per vós, amiga, el<br />
pretès sistema de l'Esclasans i extreure'n<br />
tot el que hi hagi de bo. Aleshores parlaré<br />
més extensament de les millors idees d'aquest<br />
llibre d'articles.<br />
Les contradiccions però, les afirmacions<br />
rotundes, sense veritable consistència de<br />
pensament, omplen tota l'obra de l'Esclasans.<br />
Les inexactituds hi són a cada pas; el
parlar de coses que no coneix exactament,<br />
és freqüent en els seus articles. Mai podeu<br />
donar-li una adhesió completa, no perquè<br />
penseu el contrari d'ell, sinó perquè el trobeu<br />
injust, inexacte. Mireu un exemple: vol parlar<br />
de música, canta un ditirambe a Bethoven,<br />
i diu: «En un Victoria o un Palestrina,<br />
en un Bach o un Mozart, àdhuc, en un altre<br />
grau, en un Wagner i fins i tot, si tant us<br />
plau en un Strawinsky, hom admira els solucionadors<br />
de problemes (això és formidable,<br />
amiga!), i els impulsors d'un tombant genial<br />
en la història de llur art. (Observeu els trontolls<br />
d'expressió; què vol dir « tombant genial?*)<br />
però en Bethoven hi ha quelcom més<br />
que no té cap d'aquests grans capitans de la<br />
música; hi ha l'home formidable, l'home, tot<br />
un home, amb totes les conseqüències», etc.<br />
Ja sabeu vós, amiga, com qualsevol d'aquells<br />
solucionadors de problemes, és també tot un<br />
home, tant home, més home em farieu dir que<br />
Bethoven; perquè allò que l'Esclasans considera<br />
més d'home en Bethoven, l'impetuositat,<br />
el desbordament passional, l'agitació dolorosa<br />
o joiosa, prou sabem ja com enterboleix de<br />
cap a cap la seva obra. I això podem dir-ho<br />
vós i jo amiga, qui tan profundament estimem<br />
Bethoven i ens el sabem gairebé tot<br />
de memòria.<br />
L'incertesa, la contradicció, l'inexactitud<br />
de pensament, contrasten amb la forma nítida<br />
i enèrgica de les frases d'Esclasans; cal<br />
anar amb compte, doncs, a deixar-se il·lusionar<br />
per aquesta energia d' expressió qui<br />
resulta sovint absolutament mancada o enclou<br />
tota mena de sofismes. Afirmar per afirmar,<br />
perquè sí, perquè ell ho ha dit, és típic de<br />
l'Esclasans; per això, àdhuc, quan té raó,<br />
ens fa la raó antipàtica. Cert és, que ell<br />
sosté que per a comprendre'l cal conèixer a<br />
fons tots els articles del seu sistema, no sols<br />
els publicats, si no els qui seguiran; però cap<br />
sistema no pot justificar aquestes inexactituds<br />
o faltes d'informació. Si les volgués<br />
justificar, el sistema es podria condemnar<br />
per dolent, a priori. Ens manca espai avui,<br />
amiga, per analitzar un per un els articles de<br />
l'Esclasans. Tots són plens d'il·luminacions,<br />
més sovint que de justos judicis. Hi ha en<br />
tot aquest llibre una pasta formidable en fer-<br />
mentació. Manca l'objectivitat, la serenitat,<br />
la forta disciplina intel·lectual.<br />
Sabeu quin article preferesc a tots els de<br />
aquest llibre? Aquesta bella poesia en prosa<br />
qui es diu «Pluja d'estrelles a mitja nit».<br />
Heu's aquí una obra excel·lent de poesia.<br />
Heu's aquí el més profund i veritable fragment<br />
d'aquest llibre. A poetes com l'Esclasans,<br />
cal tal volta aquesta pura vibració<br />
lírica, per a atènyer realment la veritat més<br />
pregona i alliberada de miserables anècdotes.<br />
J. M. a CAPDEVILA — Poetes i Crítics<br />
El millor contrast que es pot oposar al<br />
llibre de l'Esclasans, és parlar-vos tot seguit<br />
del llibre d'en Capdevila Poetes i Crítics.<br />
Heu's aquí un dels esperits més fins, més<br />
totals de la nostra època. I més normals, en<br />
el més pur sentit del concepte normal. I més<br />
delicadament originals. Llegiu el seu Prefaci.<br />
Quantes lliçons en tres pàgines concises!<br />
En Capdevila sí que sap en què consisteix<br />
la veritable originalitat; prou sap que no la<br />
compromet el tenir opinions comuns amb<br />
altres homes; prou considera com una bona<br />
fortuna que «aquestes opinions no li siguin<br />
exclusives». Ell sap que el món i les coses<br />
del món són com són i no com nosaltres<br />
voldríem que fossin. Ell és, doncs un objectiu,<br />
perquè l'objectivitat és la plena sanitud<br />
de l'esperit. Ell creu en un ordre d'idees<br />
eternals, d'eternals valors; de normes indiscutibles.<br />
Res més lluny del subjectivisme<br />
d'Agustí Esclasans.<br />
Vós sabeu la meva germanor d'idees amb<br />
en Capdevila; jo també sento el goig que<br />
les meves opinions no siguin meves exclusivament<br />
i m'anguniaria que m'atribuissin<br />
apreciacions d'aquelles que s'en diu subjectives<br />
i també crec en les Idees Eternals.<br />
Personalitat, personalitat! com l'home<br />
religiós qui més es dóna i més es troba, més<br />
es renuncia i més s'afirma, més es submer<br />
geix en un ordre eterna! i ateny més plena i<br />
pròpia vida; així l'escriptor, així el pensador,<br />
així l'artista. El qui es preocupa massa d'ell,<br />
de salvar la seva personalitat moridora, res<br />
ni ell mateix 110 restarà; que cap cosa ni cap<br />
- - 29
ànima, ni cap ésser no són en aquest món<br />
per ells mateixos, ni per a ells mateixos.<br />
En religió com en art, com en ciència,<br />
com en filosofia o en crítica, no n'hi ha d'idees<br />
personals. Quan algú em diu sincerament o<br />
volent jugar a paradoxes, que no li agrada<br />
el Dant o Shakespeare, o Bach o Plató, i vol<br />
justificar-se amb motius d'opinió, de gust o<br />
de temperament, li responc sempre: «pitjor<br />
per a vós qui no arribeu encara a poder albirar<br />
aquestes valors absolutes, indiscutibles;<br />
qui no sabeu comprendre-les i viure-les<br />
intensamen' dintre de vós».<br />
Aleshores em deia un, tots haurem de fer<br />
i repetir sempre les mateixes coses; ens passarem<br />
de mà en mà, com a monedes convencionals,<br />
les mateixes opinions? I cà! L' ordre<br />
de les coses, l'ordre de les idees, l'ordre<br />
de les més altes valors artístiques i literàries<br />
són inexhauribles. Podem tenir una idea<br />
d'ells general i adequada; el que d'ells podem<br />
extreure, el que en ells podem observar i<br />
estudiar, mai no té fí. Sempre, sobre Déu,<br />
sobre el món, sobre les obres immortals, podrem<br />
dir coses noves; però veritables, objectives,<br />
que farem veure objectivament als<br />
altres homes. El goig de la ciència, el goig<br />
d'inventar, que no vol dir crear, sinó descobrir,<br />
és el goig més alt de l'esperit, l'honor<br />
més gran de l'home d'art i de poesia i no<br />
sols de l'home de pensament.<br />
No hi ha crítica subjectiva. L'individualisme,<br />
el subjectivisme, no són un pecat únicament;<br />
un pecat d'orgull, de manca d'amor;<br />
són, sobretot, una niciesa. La saviesa com<br />
més alta és, menys individualista.<br />
Mireu aquests principis com serveixen a<br />
la personalitat, a l'originalitat d'en Capdevila.<br />
A cada pàgina sorprèn amb observacions<br />
d'una finor d'una penetració rarissimes entre<br />
nosaltres. Hi ha treballs en aquest llibre<br />
que es poden posar al costat de les obres<br />
mestres de la crítica europea i, entre tots, el<br />
dedicat a Costa i Llobera, d'on la espiritual<br />
figura alta, forta i senyorívola del més pur<br />
dels nostres poetes, s'aixeca amb un relleu<br />
d'estàtua antiga.<br />
Preferències? qui ho dubta; preferències<br />
de gust i de pensament, és clar. Però com<br />
preferir el millor podrà atribuir-se a temperament<br />
i subjectivisme? Evidentment, en<br />
Capdevila cerca el millor de cada poeta, el<br />
més harmoniós, el més pur, el més alat. Observeu<br />
una germanor de finesa i d'harmonia<br />
entre els versos per ell citats dels diferents<br />
poetes. Es més, una germanor entre aquests<br />
versos i la prosa del crític, alada i harmoniosa.<br />
Compreneu que si en Capdevila fes versos<br />
ells serien, tot i ben originals, germans de<br />
tots aquells que ell tria. Subjectivisme? No.<br />
Clarividència i obediència a un principi; mireu-lo:<br />
«Allà on hi ha harmonia, allà, deia<br />
Plató, ha d'haver-hi veritat. Si voleu saber<br />
la veritat íntima de l'esperit i de la vida del<br />
poeta, la trobem benauradament quan cerquem<br />
el major equilibri i l'harmonia més pura<br />
dins de la seva obra». Aquests mots a proposit<br />
de Mossèn Costa, és poden aplicar a<br />
tota la investigació crítica d'eu Capdevila.<br />
El priva la seva preferència pel millor,<br />
de veure les altres qualitats dels autors que<br />
estudia i llurs defectes? Al contrari; l'ajuda<br />
a veure'ls amb més justesa i més vigoria;<br />
llegiu sinó l'estudi sobre Verdaguer. La<br />
seva religiositat, les seves normes, la seva<br />
ànima de gentilhome, però, donen al blasme<br />
d'en Capdevila una gran mesura i una gran<br />
elegància. La seva actitud serena, senyorial,<br />
harmoniosa, fortament i finament meditativa,<br />
passant a través dels homes i de les obres,<br />
té alguna cosa, molta cosa de dantesca.<br />
Efectivament, si malgrat de la seva disciplina<br />
tomista, Plató ha deixat en Capdevila ric<br />
llevat ideològic, el Dant li ha comunicat el<br />
millor de l'actitud espiritual que en el nostre<br />
amic admirem.<br />
En els nostres dies de barroeria i de brutalitat<br />
senyalem aquest llibre, gentil en la<br />
més pura accepció de la paraula; expressem<br />
la nostra admiració per aquest esperit de<br />
finor i d'elegància; per aquest home, un dels<br />
pocs homes de bona companyia que tenim.<br />
I prou, (¡massa!), per avui amiga. Altres<br />
llibres esperen; alguns cars poetes; les darreres<br />
publicacions de la Bernat Metge. De tot<br />
parlarem, si a Déu plau. L'actualitat no ens<br />
empeny. I àdhuc, de tant en tant, penso parlar-vos<br />
d' alguns llibres publicats aquests<br />
anys darrers, i qui no han tingut la ressonància<br />
ni els comentaris que es mereixien.<br />
J. FARRAN i MAYORAL<br />
20 Febrer 1926.
MONTSERRAT. - Cambril. Detall central de les dues processons<br />
L'ART DE JOAN LLIMONA<br />
CÍENSE témer la banalitat del lloc comú i<br />
amb la franquesa d'aquelles coses que<br />
surten pels llavis com a fruita del cor, podem<br />
dir que el pintor Joan Llimona, suara traspas-<br />
sat, en morir ha deixat un buid irreparable dins<br />
l'art de Catalunya. En ell anava el seu sen-<br />
timent artístic, lligat a aquest ideal: Cata-<br />
lunya; anava també lligat a aquesta altra di-<br />
visa avui proclamada pel Sant Pare: el Reial-<br />
me Social de Jesucrist. Ens allunyem amb<br />
tot això del camp de la pintura? Podrà sem-<br />
blar-ho a primer cop de vista pel qui comen-<br />
ci a llegir aquestes ratlles desconeixent la<br />
pintura de Joan Llimona. Mes per a aquell<br />
qui amb la intel·ligència pictòrica té també<br />
un concepte clar sobre les idees cabdals que<br />
deuen dirigir la humanitat i conegui plena-<br />
ment I' obra de Joan Llimona no prendrà<br />
origen en el seu esperit, ni un minúscol<br />
conflicte. Perquè justament quan En Lli-<br />
mona arribà al seu punt àlgid de sabidu-<br />
ría pictòrica sigué en les grans composi-<br />
cions murals com és ara les dugués que<br />
té a Vieh, la de Bràfim, els dos plafons<br />
de Sant Felip Neri, de Barcelona, i sobretot<br />
en la volta del cambril del Monestir de Mont-<br />
serrat, on la color com a llenguatge de la fe<br />
i de la pàtria assoleix una eufòrica puresa.<br />
Llimona parla allí amb el mateix llenguatge<br />
que imaginem nosaltres dels Benaventurats.<br />
La processó de reis, sants i patriarques<br />
avança amb un sagrat recolliment, al centre<br />
hi ha el tron de la Madona que els àngels<br />
amb un encens d'adoració flanquegen; les<br />
herbetes humils de Catalunya, les verdors<br />
de les prades, les clepses a la garçonne dels<br />
pins, volen ésser en el concert celestial que<br />
a la «Morena de la Serra» fa homenatge.<br />
Els qui portaren la santedat al món volen<br />
alçar al Cel la Terra que en llur vida passat-<br />
gera trepitjaren; els núvols canten en clau<br />
de gris i lila, i el cadmi, d'esquitllendes, és<br />
audaç per a rompre l'armonia angelical amb<br />
una ziga-zaga de reflexe.<br />
Aquest és el millor Llimona: el Llimona<br />
del qual la pintura en rajava com el doll<br />
d'aigua fresca i regalada d'una font de Cala-<br />
lunya. De quina part de Catalunya? Fa de<br />
- 31
MONTSERRAT. - Cambril. Detall final dreta: últims Sants, V. P. Claret, Bisbe Torras i Sant Jordi<br />
mal dir, encara que els estudis directes del<br />
paisatge i de la marina que ens ha deixat<br />
els vagi fer principalment i respectiva al<br />
Baix Empordà i<br />
a la Costa Lle-<br />
vantina. Ell sa-<br />
bia certament<br />
amb aquestes<br />
pintures tan di-<br />
rectes, tan fau-<br />
ves, dir-nos tot<br />
l'encís estricta-<br />
ment pictòric de<br />
la naturalesa que<br />
copçava, però en<br />
les millors grans<br />
composicions re-<br />
religioses que ha<br />
deixat tenia el do<br />
de generalitzar<br />
sense mai expa-<br />
triasse.<br />
Així, un sen-<br />
timenthumanita- ri, dens i profun-<br />
de, o millor dit, el sentiment universal de<br />
la cristiana caritat, s'al'lia en l'obra de Lli-<br />
mona a un declarat patriotisme; i també la<br />
MONTSERRAT. Cambril Detall final de la processó esquerra<br />
idealitat mística<br />
més abrandada<br />
pot restar-hi en<br />
avinença amb la<br />
pintura en tot el<br />
paroxisme de la<br />
seva atraient sen-<br />
sualitat.<br />
Si al costat<br />
d'aquest Llimona<br />
triomfant hi ha el<br />
Llimona carrincló<br />
de certs dibuixos<br />
amb llegendes,<br />
pobrement inter-<br />
pretades, tant se<br />
val. En els qui<br />
d'ell fórem ad-<br />
miradors mentre<br />
visqué, i que amb<br />
la mort de l'artis-<br />
ta català nimba-
da de grandesa cristiana hem consolidat<br />
aquesta admiració, en veure els prejudi-<br />
cis d' aquests dibuixos i d'algunes pintu-<br />
res. se'ns apareixen com el llastre imposat<br />
per la limitació de la Caiguda, àdhuc a<br />
aquells qui en certs moments saben des-<br />
lligar llur<br />
esperit de<br />
la Terra.<br />
* * *<br />
Sugge-<br />
ritprece- dentment<br />
Joan Llimo-<br />
na en rela-<br />
ció amb son<br />
obra, po-<br />
dem encara<br />
recordar-ne<br />
la figura i<br />
l'actuació<br />
extra-pic-<br />
tòricadin- tre I a so-<br />
cietat.<br />
Alt i ti-<br />
na mica es-<br />
quenut, li<br />
palesaven els seus ulls el cançament que sent<br />
aquell qui admira tota bellesa naturalen ésser<br />
encarat davant els malsans artificis. Ell podia<br />
dir en aquests casos: «m'ha caigut l'ànima als<br />
peus»; perquè a l'artista, per més home que<br />
sigui, li costa d'evadir-se'n del inón d'idealitat,<br />
que copsa tan sovint de coses que pel general<br />
criteri res no diuen, i entrar dintre un am-<br />
bient asfixiador de corrupció i de vici. Joan<br />
Llimona es volia practicar en veure les coses<br />
reals tal com són, més ben dit: tal com aquells<br />
qui es diuen «homes pràctics», i 110 en són<br />
en el just significat d'aquests dos mots, ine-<br />
xorablement les veuen. Joan Llimona volia<br />
mostrar tota la seva informació del detritus<br />
34 Febrer 1926.<br />
humà en els articles que escrivia, per tal que<br />
els seus germans en Jesucrist es redrecessin<br />
i s'ennoblissin. Per a això li mancava tècni-<br />
ca. Sol aparèixer en els seus escrits, una<br />
mica massa, un desencant davant la vida<br />
sense I' elegància de forma que els pugui<br />
VICH. - Semicúpula de 1 esglesia de les RR. Carmelites de la Caritat<br />
donar un<br />
caire litera-<br />
ri patètic i<br />
moral de<br />
tan artístic.<br />
Però quan<br />
ell podia<br />
trasmetre<br />
el pensa-<br />
ment en ac-<br />
tes públics,<br />
sense inter-<br />
medi de la<br />
ploma que,<br />
per a saber-<br />
la fer llis-<br />
car a sobre<br />
la quartel-<br />
la,necessi- ta, com el<br />
pinzell, de<br />
llargs estu-<br />
dis,alesho- res la suavitat de sa verba penetrava els<br />
presents i els impregnava de dolçor, de<br />
claretat, d'una certa melangia. Aquest és el<br />
Llimona digníssim que recordem d'una llu-<br />
nyana reunió propagandista del Bon Mot,<br />
el patriarca qui amb posat serè reptava, amb<br />
son exemple, uns quants jovencells enardits<br />
que el precediren en l'ús de la paraula; i<br />
aquest és el Llimona que veiérem departir<br />
amb sos companys d'ofici — els socis del<br />
Círcol de Sant Lluc - en unes noces d'ar-<br />
gent humils i casolanes que l'entitat per ell<br />
creada celebrà.<br />
JOSEP-F. RÀFOLS
En l'esdevenidor, qui vulgui recordar els<br />
passos del renaixement artístic de Catalunya<br />
en els nostres temps, haurà de parlar d'En<br />
Llimona perquè ell ha estat el pintor fondament<br />
i fortament català Ha estat l'artista<br />
franc, qui ens ha dit les coses tal com sentia,<br />
i ens ha mostrat en les seves obres el seu<br />
temperament i la seva ànima, com home<br />
auster, trempat en l'amistat i la confiança<br />
d'un filosop com el gran Torras i Bages.<br />
Aquest caient personal i inconfundible<br />
que emana de l'esperit del gran artista, és<br />
en les seves obres purament religioses on<br />
se'ns presenta més determinat; en elles se'ns<br />
presenta En Llimona com un gran místic,<br />
tot idealitzant la forma i el color fins que<br />
sembla desprendre's de les coses terrenes<br />
per menar-nos amb ell a la visió del regne<br />
de les benaurances. Si en aquesta pintura és<br />
l'artista idealista, quan representa pairalment<br />
Desplau a l'amor<br />
besada explosiva,<br />
esguard insistent,<br />
orella d'espia,<br />
nassada terral<br />
i mà fregadissa.<br />
El goig matusser<br />
l'esfulla, l'aïra.<br />
El gaudi sobtat<br />
l'atzara una mica.<br />
EL MEU RECORD<br />
EPIGRAMA<br />
la nostra terra és un cantor dels seus bells<br />
costums, i ho fa amb tot el realisme franc i<br />
enèrgic, propis del nostre temperament. En<br />
els seus quadres s'hi respira, s'hi sent en<br />
català; catalanes són aquelles puntaires de<br />
la costa i les filadores de la muntanya; ben<br />
nostres les seves Verges, les quals parlantnos<br />
de divináis regions, ho fan en català i<br />
amb aquell posat modestament amorós tan<br />
propi de la dona catalana.<br />
En Llimona pintava així perquè així sentia<br />
i perquè per damunt de tot era artísticament<br />
honrat.<br />
Quanta falta ens farà la seva amistat i<br />
els seus consells en els temps que correm<br />
en els quals hi ha tanta manca de sinceritat<br />
artística!<br />
Per a mi, almenys, era ell un port de<br />
refugi.<br />
ESTANISLAU VALLÉS SAQALÉS<br />
Li sobren sentits<br />
de massa que vibra:<br />
prenent l'afalac,<br />
el repte endevina<br />
i el tedi futur<br />
son halo encalitja.<br />
Per ço de l'esguard,<br />
benèvol, es priva:<br />
la bena que duu<br />
es diu ironia.<br />
GUERAU DE LIOST.<br />
— 35
Catalunya i Mallorca han compartit, aquests<br />
dies, el dol per la pèrdua del poeta i<br />
el ciutadà il·lustre qui consagrà a ambdues<br />
la millor part de la seva vida. La figura excelsa<br />
de Joan Alcover ha estat evocada amb<br />
la veneració i el respecte que hom evoca<br />
sempre els grans desapareguts.<br />
Un crític admirable, Josep M. a Capdevila,<br />
ha parlat amb fina intuïció, en un llibre<br />
recent ('), de la personalitat de l'Alcover i<br />
ha assenyalat els punts culminants de la seva<br />
vena lírica. Ha esmentat, en parlar del poeta<br />
de les Elegies, l'ombra de Leopardi.<br />
Joan Alcover, com el poeta italià, ha fet<br />
que la seva obra arrelés molt endins de la<br />
seva vida. Això, que tal vegada fou motivat<br />
en el nostre poeta pels amargs contratemps<br />
que el colpiren amb dolorosa persistència, el<br />
concentrà d'una manera absoluta i li arrencà<br />
els accents més vius que hom coneix a través<br />
de les seves obres.<br />
Per altra part, el seu humaníssim lirisme<br />
respon plenament a la concepció que ell<br />
tenia de l'artista creador, i que constatà en<br />
una disertació memorable amb aquestes paraules<br />
que un temps esdevingueren lapidàries<br />
('): «L'art és la vida sentint-se i contemplant-se<br />
a si mateixa, sense altra finalitat<br />
que contemplar-se.»<br />
Es, doncs, molt lògic que qui així sentia<br />
expressés també el seu art d'una manera<br />
sensible i palpitant, per bé que defugint els<br />
esclats d'exaltació i transportant la seva<br />
emotivitat amb una gentil contenció espiritual.<br />
En efecte, l'expressió poètica de Joan<br />
Alcover us dóna sempre una impressió de<br />
dolor contingut i dominat pel cilici de les<br />
seves cristianes creences. Tot al revés del<br />
que passa amb Leopardi; car mentre aquest<br />
es deixa portar per un pessimisme fatal, el<br />
nostre poeta no perd mai la serenor i la temperança,<br />
i àdhuc en el moment més efusiu<br />
dels seus planys elegíacs, clou aquells ver-<br />
JOAN ALCOVER<br />
sos punyents del sonet Desolació ( 3 ) amb<br />
aquestes paraules ardents, però resignades:<br />
cada ferida mostra la pèrdua d'una branca;<br />
sens jo, res parlaria de la meitat que em manca;<br />
jo visc sols per a plànyer lo que de mi s'és mort<br />
I això ho diu el poeta un cop fet el balanç<br />
de les seves íntimes tragèdies, un cop<br />
evocades les persones que convivien amb<br />
ell i que li foren arrabassades d'aquest món<br />
pel destí.<br />
En general, doncs, les seves Elegies ens<br />
mostren sempre el seu posat estoic enfront<br />
del dolor. No és un deprimit, ni un abatut<br />
com Leopardi L'Alcover, per damunt de tot,<br />
és un creient, i si plora i es dol de les desgràcies<br />
que tan fondament l'aclaparen, ho<br />
fa amb una dolça llangor. No es desespera<br />
ni llença crits violents per la seva dissort,<br />
sinó que àdhuc exclama en l'elegia Enyorança.<br />
C)<br />
Mes no donaria mos jorns de tristesa<br />
pel camí de roses de ma jovenesa<br />
d'abans de trobar-hi el bé que he perdut,<br />
perquè fins llavores no havia viscut<br />
I afegeix, encara, en finir l'esmentada<br />
elegia:<br />
De les primaveres que al món esclataren<br />
sols unes poncelles que aquí se badaren<br />
i ara se podreixen<br />
a davall la terra... per mi no se fonen;<br />
són les qui coronen<br />
les imatges pures qui me compareixen<br />
i no m'abandonen,<br />
dolça companyia de ma soledat.<br />
Aquest resignar-se, aquest dominar-se<br />
voluntàriament podria ésser interpretat com<br />
un dolor atenuat o somort. I el dolor del nostre<br />
poeta palpita no sols en els seus poemes<br />
essencialment subjectius, en les seves remembrances<br />
paternes, en les seves angoixes<br />
humanes: palpita també en el seu pur<br />
esguard contemplatiu quan sotja el paisatge,
quan escolta el so de les campanes, quan els<br />
arbres l'emparen amb llur ombra protectora.<br />
Tot ço que veu esdevé als ulls del poeta impregnat<br />
de la seva dolor. En La relíquia (')<br />
evoca la font eixuta, el faune mutilat que<br />
presencià hores dolces de la seva llunyana<br />
jovenesa, per dir:<br />
Beneïda l'hora<br />
que m'ha duit aquí.<br />
La font qui no vessa, la font qui no plora<br />
me fa plorà a mi.<br />
I oeix les veus de les campanes (") que<br />
s'acomiaden de la posta i li recorden els benamats<br />
com si endolcissin la seva pena:<br />
Her tot arreu l'alta armonia<br />
aixeca esbarts de pensaments,<br />
i an els finats fa companyia<br />
la remembrança dels vivents.<br />
Malgrat que algú l'anomenés el poeta de<br />
la pompa verbal, tal vegada subjugat per la<br />
musica del seu vers rítmic i sonor com la<br />
tramontana que fendeix el cel de les Mallorques,<br />
tal vegada per la mateixa fluïdesa del<br />
seu verb, Joan Alcover, per bé que en algunes<br />
cançons deixi alçar el vol a l'efusivitat<br />
sentimental, és, noresmenys. ponderat i gentil<br />
en els seus arboraments, com ho és en<br />
les esmentades elegies i àdhuc en les simples<br />
notes descriptives. Els adjectius, quan<br />
es repeteixen en els seus versos, es completen<br />
I' un a P altre com si seguissin la<br />
cadència mètrica. No són mai paraules posades<br />
per reblir I' estrofa, sinó paraules necessàries,<br />
que la musicalitat expressiva algunes<br />
vegades té cura d' agermanar i de<br />
subratllar Són paraules vives i roents com<br />
guspires. No endebades el poeta sent les<br />
coses que canta, i quan les sent les pren<br />
dins la seva receptibilitat i les refà a través<br />
dels seus versos en dir-les, però revestides<br />
sempre d'una alenada vital i sanguinolent.<br />
Aquella Serra (') no és pas el massís que<br />
s'alça en el fons del paisatge com una nosa,<br />
no és el decorat d'un teló de fons, és la serra<br />
i és encara,<br />
que l'illa travessa que l'illa defensa<br />
de la tramontana,<br />
l'esquerpa cadena de puigs gegantins.<br />
1 aquells pins ( 8 ) qui es drecen pel voltant<br />
de la costa brava no són uns arbres decoratius<br />
i extàtics, sinó que són quelcom<br />
d'humà, quelcom de fantasiós. De la costa<br />
brava som la cabellera... Aquells pins que<br />
saluden el navegant, parlen per dir:<br />
Som una armonia de l'illa qui canta.<br />
Coronam la serra de segles enrera,<br />
i sobre els abismes del mar avançant,<br />
som de la nostra illa la visió primera<br />
que encoratja de lluny al navegant.<br />
I àdhuc en els Proverbis, curts i cisellats,<br />
el verb de l'Alcover pren sempre una expressió<br />
llampeguejant i ardida com un reflex<br />
de llum damunt els caires d'una pedra. La<br />
paraula de Joan Alcover és sentida i oient.<br />
Es una paraula viscuda. I quan se'n serveix<br />
per donar forma als seus versos — com diu<br />
que feia quan pronunciava els seus discursos<br />
— se li tornen les seves paraules llum i<br />
sabor, i en el fons de cadascuna endevineu<br />
la pròpia vibració dels seus sentits, com si<br />
aquelles fossin els ressons d'aquests. Només<br />
així podia glossar temes que un altre hauria<br />
fet malbé en tractar-los amb una excessiva<br />
plasticitat o amb una visió perillosament fantasiosa.<br />
I només aíxí el poeta qui havia<br />
cantat les seves malaurances i havia cantat<br />
els paisatges de la seva terra, podia un jorn<br />
glossar les figures bíbliques i els panorames<br />
d'Israel, figures i panorames perfectament<br />
alcoverians a través del més cristià dels seus<br />
llibres ('). I la ciutat d'Henoc, la visió dels<br />
gegants ('"), la història d'Agar, les esposalles<br />
d'Abraham i Rebeca, el rei Saul, la fe<br />
d'Abigaïl, l'aixerreïment dels deserts orientals,<br />
les siluetes dels camells i les figures<br />
venerables dels profetes pot projectar ies<br />
embolcallades d'una ombra de misteri i majestat,<br />
amb un regust de mirra i de mora<br />
d'esbarzer que us fan pensar en aquelles oliveres<br />
de la Terra Santa transplantades damunt<br />
mateix de les terres brunes de Mallorca.<br />
FIDEL S. RIU DALMAU<br />
(1) Poetes i critics, J. M. Capdevila.<br />
(2) Art i literatura, Joan Alcover.<br />
(3-4-5-6 7-8) Cap-al-tard, ídem.<br />
(9) Poemes bíblics ídem.<br />
(10) Els Gegants, poesia amb què Joan Alcover honorà<br />
la revista «Cenacle», la qual deu anys endarrera es publicava<br />
a Manresa.<br />
— 37
38 Febrer 1926.<br />
DOS POEMES DE WILLIAM BLAKE<br />
CANÇÓ<br />
Les meves sedes, les joies lluents,<br />
la llangor i el somriure<br />
sempre l'amor se'ls endú;<br />
i la tristesa mesquina<br />
ja, per ma tomba, portava un xiprer,<br />
com escau als que estimen.<br />
La seva cara és igual que un cel clar<br />
del temps que es baden poncelles:<br />
oh, per què té el rostre tan bell<br />
i el cor igual que gebre?<br />
El seu pit és sepulcre d'amor,<br />
on pelegrins van i vénen.<br />
Deu-me l'aixada i la destral<br />
i un llençol que pels aires voleï.<br />
Tot just la fossa hauré cavat,<br />
que vinguin vents i tempestes.<br />
Jo rríajeuré, més glaçat que no el fang,<br />
perquè l'amor es fon depressa.<br />
LA ROSA<br />
Una flor dolça si em van oferir,<br />
com en sé al maig cap més flor no hi hauria.<br />
Jo deia: « Tinc un rose al meu jardí*.<br />
I vaig deixar la satalia.<br />
Després, a l'ombra, cercava el roser,<br />
que el vull regar cada nit, cada dia.<br />
Però, marcida, la rosa caigué,<br />
i per delit només tinc les espines.<br />
MARIÀ MANENT, trad.
LA VIDA ARTISTICA<br />
A l'entorn del nom de Torres-Garcia<br />
s'ha lliurat una batalla per la qual s'ha provat<br />
la cavallerositat i patriotisme de molta gent.<br />
Els nobles mur^Mel palau d'En Blay començats<br />
a pintar per Torres-Garcia alçaren a son<br />
temps P odi dels pompiers i produiren el<br />
menyspreu i la poca estima de molts altres<br />
artistes que a casa nostra passen per gent<br />
d'avantguarda.<br />
Quan Torres-Garcia terminà el primer<br />
plafó, els Gallofres i Oilers i altres i altres—<br />
que és millor no anomenar perquè alguns<br />
són morts i els altres potser avui no gosarien<br />
sostenir públicament una campanya com<br />
aquella — començaren d'aixecar la veu irada<br />
de la bestiesa El que fou pitjor és que algú<br />
dels que havien portat a Torres-Garcia a<br />
decorar els murs del Saló de Sant Jordi<br />
abandonà el mestre a l'hora de les patacades.<br />
Entre els que aconsellaren a Prat de la<br />
Riba que donés els murs del Palau de la Generalitat<br />
al pintor, aleshores neoclassicista,<br />
hi havia Eugeni d'Ors, el sempre voluble i<br />
egòlatra puixant. No sé per quins set sous<br />
va renyir amb En Torres i fou qui el va<br />
deixar a l'estacada. Tots els altres amics i<br />
admiradors del pintor no férem per ell el<br />
què devíem. Mentre En Prat visqué, Torres-<br />
Garcia continuà la feina, però després les<br />
coses canviaren. La gran majoria de polítics<br />
catalanistes, en veure la lleu defensa que<br />
feien els camarades més pròxims de Torres-<br />
Garcia, terminaren per no sentir cap mena<br />
de simpatia per l'obra d'aquest pintor.<br />
Torres-Garcia, home de grans inquietuds,<br />
contribuí també al seu propi fracàs, sense<br />
pensar-s'ho. La tendència neoclàssica dintre<br />
l'àrea de Polignot, endolcida pel noble romanticisme<br />
al Puvis de Chavannes, fou<br />
substituïda en el cor del pintor per una tendència<br />
que els seus seguidors anomenaren<br />
vibracionisme, que era un futurisme expressat<br />
per mitjans fauves. Torres, plasmava<br />
d'una manera vivament interceccionista el<br />
simultanisme dels futuristes italians, amb un<br />
concepte plàstic molt més noble que cap<br />
d'ells. Fou en aquest moment quan Torres-<br />
Garcia, potser, començà a cansar-se de la<br />
feina començada en el Saló de Sant Jordi.<br />
Fou quan parlava de que, els plafons que<br />
mancaven serien sobre temes industrials i<br />
ciutadans — fàbriques, tramvies, ferrocarrils,<br />
grans molls plens de mercaderies... tot expressat<br />
d'una manera vibracionista. Els diputats<br />
esverats ja de P obra començada,<br />
s'irritaren ara en saber que Torres havia<br />
variat de concepte plàstic. Vingué una discussió<br />
teològica sobre el significat d'un plafó<br />
i sobretot sobre el seu lema: «Lo temporal<br />
no és més que símbol» escrit al peu amb<br />
nobles lletres romanes. Torres-Garcia no<br />
volgué cedir, sobre un extrem que no afectava<br />
per res — cal dir-ho — l'essència plàstica<br />
i vingué el rompiment, desitjat segurament,<br />
en el fons, pel pintor i més desitjat<br />
encara pels seus enemics, entre els quals<br />
calia comptar-hi alguns funcionaris-tècnics<br />
de la casa.<br />
Torres-Garcia s' exilà voluntàriament i<br />
encara avui és fora de la terra, però a ella<br />
ha anat acostant-se ja que actualment és a<br />
la Côte d'azur. Quan va anar-se'n de Catalunya,<br />
uns quants amics li dedicàrem un<br />
dinar de comiat al Restaurant del Parc,<br />
érem quatre gats.<br />
D'aleshores ençà han passat uns quants<br />
anys. Ara, als senyors de la situació se'ls<br />
acudí primerament, destruir l'obra realitzada<br />
de Torres-Garcia, cosa molt natural en ells,<br />
partidaris com són del protocol, i per tant, de<br />
l'art oficial.<br />
S'alçà una protesta iniciada per Busquets<br />
i Ràfols i secundada — segons diuen — fins<br />
per crítics madrilenys com José Francés. Els<br />
diputats actuals i els artistes que foren invitats<br />
a pintar el Saló de Sant Jordi no gosaren<br />
acceptar sense fer la declaració — que<br />
no va satisfer a ningú — de què mirarien de<br />
deixar visible l'obra de Torres-Garcia i que<br />
en tot cas es conservaria davall d'unes teles<br />
pintades. Malgrat tot les pintures havien<br />
estat escrostonades, sense cap mena de res-<br />
- 39
pecte, en canviar uns muntants de les portes,<br />
que eren de fusta, per uns de pedra.<br />
A l'entorn del cas Torres-Garcia es produí<br />
l'escàndol. La gent començà d'enterar-se<br />
que alguns pintors invitats no acceptaven la<br />
comanda: Ramon Casas, Ricard Canals,<br />
Joan Llimona, Lluís Masriera i Fèlix Mestres.<br />
Els uns renunciaren per cavallerositat, els altres<br />
per patriotisme i altres per ambdues<br />
raons.<br />
Sembla que l'obra no es portaria ara endavant.<br />
La gent de la situació s'ha donat<br />
compte que solament han pogut obtenir la<br />
col laboració del millor de cada cosa, fent<br />
alguna excepció. El deixar sense efecte<br />
l'acord de decorar el Saló de Sant Jordi,<br />
serà un càstig merescut als que sense pensar-s'hi<br />
gaire havien dit que sí.<br />
Un altre esdeveniment d'actualitat ha estat<br />
l'homenatge a Rusiñol pintor i literat.<br />
Rusiñol és tant simpàtic, ell i la seva obra<br />
que —com digué Joan Sacs fa bastant temps<br />
— no cal escatir-ne els mèrits. Malgrat tot,<br />
el meu homenatge és pel Rusiñol pintorpoeta<br />
de l'època de Montmartre. Aquella<br />
època gris que quan en descobrim alguna<br />
tela tenim els pintors joves una veritable<br />
alegria. Com també és pel Rusiñol dels dibuixos<br />
sentimentals del fi de segle — el Rusinyol<br />
dels quatre Gats, del Cau Ferrat i de<br />
les festes modernistes.<br />
* * *<br />
Entre altres esdeveniments artístics cal<br />
esmentar els cartells que s'han fixat en els<br />
murs ciutadans anunciant el Teatre Eclèctic<br />
i el Cicle de Teatre Rus, cartells interseccionistes<br />
però més lleugers que trascendentals.<br />
També cal remarcar l'exposició d'originals<br />
de cartells de Francesc d'A. Galí que tingué<br />
lloc a cân Dalmau. De cân Parés: l'exposició<br />
Cases-Rusiñol. La de Joaquim Vancells,<br />
una de les millors, que ha fet aquest artista<br />
— sobretot els seus estudis i notes directes,<br />
plens de recerca i de joventut. La de l'esculptor<br />
Clarà, malgrat cert deixatament de<br />
l'obra actual, i la del pintor Jacint Olivé, as-<br />
sociat a Nou Ambient i dintre les tendències<br />
linealistes incisives al Van Gogh, les millors<br />
teles.<br />
* * *<br />
De Madrid cal esmentar el soroll que<br />
sembla que ha fet l'art català. Han descobert<br />
molt estranyats que no pintàvem barretines,<br />
ni porrons. No tots els nostres artistes<br />
europeïtzants han volgut anar a Madrid —<br />
cal fer constar que, encara que pocs, alguns<br />
han refusat la invitació. Joan Colom p. e. ha<br />
preferit organitzar una exposició seva a les<br />
galeries Durand-Rual de París. La pintura<br />
catalana — cal no oblidar-ho — està lligada<br />
amb l'art francès que és l'únic de tot el món<br />
actual.<br />
* * *<br />
De París cal registrar el centenari de<br />
Louis David, celebrat oficialment al Louvre<br />
el dia 28 de desembre passat. A Bruxel les<br />
on David és enterrat també es commemorà.<br />
S'han escrit estudis sobre la vida de David<br />
(la seva egolatria i manca de ciutadania:<br />
pintor de tots els règims) que han projectat<br />
molta llum damunt la vida no massa idíl·lica<br />
dels artistes. Josep Pla ha escrit sobre aquest<br />
tema un article formidable a «La Publicitat»:<br />
moralment hem quedat molt malament. Val<br />
més ésser homes tots d'una peça, que bons<br />
artistes cínics i egòlatres. A David li hem<br />
oblidat la vida rastrera i sinistra en gràcia,<br />
sobretot, a alguns retrats formidables; però<br />
l'exemple de narcissisme artístic davidià<br />
sempre serà ben poc recomanable.<br />
* * *<br />
Ha mort a París d'una operació, el pintor<br />
d'avantguarda Fèlix Vallotton, nat a Lausanne<br />
el 26 de desembre de 1865. Vallotton<br />
restarà enrolat, però, en el moviment pictòric<br />
contemporani francès, dintre el qual tindrà,<br />
ben segur, un lloc d'honor. Linealista i<br />
colorista auster no matava però la sensualitat<br />
ni el sabor de la pintura— aquestes qualitats<br />
es feien presents ben travades sota una<br />
ben delimitada però no insensible arquitectura.<br />
RAFAEL BENET<br />
40 Febrer 1926. *
PRIMERA CONVERSA AMB EL DOCTOR JULIOL<br />
No cal pas que m'entretingui massa a<br />
presentar-lo. Ell mateix, les seves paraules<br />
ho faran millor que jo, el seu admirador.<br />
Totseguit veureu que no és pas un home<br />
perfecte ni té ganes de semblar-ho perquè la<br />
seva sinceritat i el seu natural bon gust no<br />
li ho permet. Es un home ple de febleses i<br />
de caigudes, que ni tan sols s'atreveix a<br />
negar. Com que arriba un moment que tothom<br />
té dret a la seva casa, el Doctor Juliol<br />
és avui un home de sa casa. Abans, però,<br />
en la seva joventut no va tenir mai res segur;<br />
fins es pot dir que el migrava la seguretat i<br />
la fixesa en les coses d'aquesta vida. El camí<br />
que seguia no era, ben cert, per arribar a<br />
ésser ric ni per arribar a fer-se una personalitat.<br />
Va sortir de Barcelona als vint anys i<br />
hi va tornar quan en tenia quaranta. Aquest<br />
temps que es va passar voltant món, deixat<br />
de la mà de Déu, portant una vida absurda<br />
d'estudi i d'aventura és tota la seva joventut.<br />
La gent li ha donat fama d'anarquista i<br />
poc sociable; ell, però, sosté que és un home<br />
ordenat i conservador.<br />
Als seixanta anys comença a sentir que li<br />
convé reposar. El seu temperament ple de vitalitat<br />
i d'exuberància l'ha inclinat a donarse,<br />
quan ha pogut, una vida regalada; ara,<br />
perd, la seva naturalesa declina i com que<br />
l'artritisme comença a fer de les seves no<br />
ha vacil·lat a posar-se a règim. Menjars<br />
lleugers i un parell d'horetes passejant pel<br />
sol. D'aquesta manera tan plàcida pensa estirar<br />
tant com pugui la veta de la seva vida.<br />
A la tarda del diumenge, el nostre doctor,<br />
sent l'opressió de la gentada que s'apodera<br />
del seu passeig, tot aixecant una polsaguera<br />
irrespirable i podrida; llavors es queda<br />
a casa. Assegut en una butaca confortable<br />
vora d'una ampla finestra contempla un panorama<br />
urbà ben definit i tancat; és el claustre<br />
d'un col·legi de monges riques. En mig<br />
del claustre una catifa d'herbes minces, volta<br />
una imatge de la Verge amb un roser entortolligat<br />
a la peana. Quan fa una mica de<br />
vent hi ha un eucaliptus que es gronxa, se<br />
sent una remor de fulles i passen les monges<br />
amb el vel en l'aire. Cada hora que sona en<br />
el rellotge conventual és un petit episodi que<br />
matisa el silenci del nostre home.<br />
— El Doctor Juliol?<br />
— Entreu, entreu, amic Prunella.<br />
S'aixeca de la seva butaca, deixa un<br />
llibre que estava llegint i es treu les ulleres.<br />
— Seieu Prendreu alguna cosa?<br />
— Com volgueu. Gràcies.<br />
En Prunella pren un licor i el Doctor pren<br />
una tisana.<br />
— Vós no beveu licors, tanmateix?<br />
— Vigilo la meva salut. Es una cosa fastigosa;<br />
sinó la vigilés, la perdria. Però, no<br />
ho prengueu pas com un consell, vós sou<br />
jove i no necessiteu consells<br />
— No direu pas que la vida no val la pena<br />
d'ésser conservada.<br />
- Si no teniu força per a res més, amic<br />
meu, conserveu-la.<br />
— I vós, Doctor, què fèieu quan éreu<br />
jove?<br />
— Voltava pel món com una ànima en<br />
pena amb una llanterna a la mà. Mai vaig<br />
trobar res que valgués l'esforç de dedicar-hi<br />
la meva pobre vida... intensament, sabeu?,<br />
com aquell qui es beu una copa de vi d'un<br />
sol glop o s'ho juga tot en una sola carta.<br />
Quan hom arriba a vell, sense que en els<br />
propis records hi hagi aquell instant de risc<br />
que li hauria privat d'arribar-hi, sembla que<br />
visqui de caritat. Sembla que li falti alguna<br />
cosa que doni el dret de viure. Quan hom és<br />
jove pot fer moltes coses útils. La vellesa és<br />
massa feixuga i tímida i ningú no la tolera.<br />
— Així digueu—fa l'amic Prunella — que<br />
no hi ha res com un acte d'audàcia d'un<br />
home jove per merèixer la consideració social.<br />
Què dieu ara — respon el Doctor fent<br />
una rialla grassa que fa enrogir el jove Prunella<br />
— heu vist comèdia més divertida que<br />
la que es juga amb la consideració social. Ja<br />
veureu. El meu il·lustre company, Doctor<br />
Garrigueta, era fa alguns anys un home d'esdevenidor<br />
incert, malgrat la seva esplèndida<br />
- 41
col·lecció de corbates. Un dia, però, va tenir<br />
la pensada de presentar la seva senyora a<br />
l'intendent Garcia Tome i la cosa va canviar<br />
d'aspecte. La senyora de Garrigueta va adquirir<br />
una notorietat fulminant. Les «notes<br />
de Societat» dels diaris deien sempre que<br />
era tan distingida, i tothom la va poder veure<br />
retratada fent caritat als pobres en la sala<br />
del «Comitè de dames». Mentrestant els<br />
joves més brillants del Passeig de Gràcia<br />
sostenien que la senyora Garrigueta tenia<br />
les cames molt fines. L'entrada al «gran món»<br />
era un fet indiscutible. Va venir naturalment<br />
que aquesta distingida senyora es va tallar<br />
els cabells a la «garçonne» i aquest acte que<br />
no té res de particular, va fer una gràcia extraordinària<br />
a l'intendent Garcia Tome El<br />
mateix dia dirigint-se al bon Garrigueta l'intendent<br />
va dir-Ii: —EI cor em diu que et<br />
faran regidor—. En Garrigueta va plorar<br />
d'alegria i al cap d'una setmana, que era la<br />
Festa de Corpus, ja va anar a la processó<br />
amb les insígnies del càrrec. Veieu, amic<br />
Prunella, el doctor Garrigueta no era cap<br />
heroi i va agafar fama. No tot depèn dels homes.<br />
Quan les senyores volen, els seus marits<br />
disfruten d'una gran consideració social.<br />
El doctor va fer una rialla sorollosa men-<br />
tre En Prunella se'l mirava amb una indiferència<br />
que no podia dissimular.<br />
— I bé —fa el doctor — què en penseu<br />
d'aquesta història.<br />
— Que és molt vulgar.<br />
— Doncs què volíeu?<br />
— Que em parléssiu de la vostra joventut.<br />
— La meva joventut? — digué mentre<br />
els seus ulls s'il·luminaven d'una manera<br />
càndida —. Torneu un altre dia i us contaré<br />
una història d'amor.<br />
— Sou un sentimental?<br />
— I vós, no?<br />
— No.<br />
Quina llàstima tan jove. No sé pas quin<br />
món és el vostre. L'amor... Les dones... són<br />
uns animals molt arbitraris i apassionants; el<br />
seu instint no s'acaba mai. La meva joventut,<br />
amic Prunella, fou una cosa borrascosa.<br />
I el doctor s' aixecà de la seva butaca<br />
com si es volgués desvetllar.<br />
En el cel, que començava enfosquir-se,<br />
hi havia uns nuvolets de color de rosa. La<br />
campaneta del convent veí féu un repic, i un<br />
moment després passaven pel claustre les<br />
ombres de les monges que anaven a resar,<br />
com cada dia, pels difunts i pels vivents.<br />
IGNASI ARMENGOU<br />
ELS ALLIÇONAMENTS DE LA NOSTRA HISTORIA<br />
En aquests moments magnífics de la vida<br />
espiritual del nostre poble, mentre totes les<br />
activitats intel·lectuals i artístiques es plasmen<br />
en una producció fecunda que troba ja<br />
un públic preparat i un mercat de possibilitats<br />
bastant considerables, hem de lamentar<br />
que l'estudi de la nostra història sembli cosa<br />
reservada a un petit nucli d'homes intelligents,<br />
i a una colla, més reduïda encara,<br />
d'homes de bona voluntat. Els primers són<br />
aquestes autoritats del nostre món intel·lectual<br />
prou conegudes de tots perquè ens calgui<br />
nomenar-les, les quals, van servint al<br />
nostre poble admirables versions de la Història<br />
de Catalunya. Els altres, cal dividir-los<br />
en grups. Els qui pacientment van escorco-<br />
42 Febrer 1926.<br />
llant els arxius comarcals i transcriuen tot el<br />
que sembla d'algun interès, d'una manera<br />
gairebé mecànica, formen el grup més nombrós.<br />
Els qui solament es dediquen a l'estudi<br />
d'un aspecte, només d'un sol problema o<br />
una sola època formen l'altre. Després hi ha<br />
— i aquests són escassíssims — els qui en<br />
cada nota històrica cerquen les arrels racials<br />
més pures per presentar al públic, completament<br />
destriades, les lliçons de la nostra història,<br />
dels motius accidentals aliens, que<br />
tants anys de foscor han fet aparèixer també<br />
com a cosa nostra.<br />
Tanmateix, avui l'estudi directe de la<br />
nostra història resulta una tasca poc abellidora<br />
i d'escàs lluïment personal. Cal pensar
que a Catalunya hi ha una tasca a complir,<br />
una tasca de sacrifici i d'estudi ignorat i segur,<br />
però de fecundíssims resultats en la<br />
formació de les generacions futures: és la<br />
de desentranyar dels arxius de cada poble,<br />
de cada parròquia, de cada masia les velles<br />
tradicions, l'essència de la nostra història.<br />
Tot el material que així es reunís, demà<br />
serviria perquè algun dels nostres historiadors<br />
més autoritzats pogués fer una revisió<br />
dels estudis publicats o posés un apèndix a<br />
les obres dels quatre o cinc homes que avui<br />
són les nostres autoritats en aquests estudis.<br />
Entre ésser mal literat o esmerçar la intel·ligència<br />
en escorcollar els arxius per a<br />
una tasca de profit, l'elecció no és dubtosa.<br />
No volem pas dir amb això que tothom ha<br />
d'esdevenir historiador. Només que cada u<br />
dintre del seu camp d'acció té el deure d'aportar<br />
material que enriqueixi la nostra història.<br />
En l'ordre local hi ha molt a fer. Ens<br />
trobem — per exemple — que moltes ciutats<br />
passen a la història amb una significació determinada,<br />
perquè els historiadors locals s'han<br />
enamorat amb preferència d'un tema i prou.<br />
A Manresa quan hom us ha parlat de La Llum<br />
i per conseqüència de l'Acéquia, fora de la<br />
guerra de la Independència, el vulgus no<br />
sap res mès de la nostra història. No obstant,<br />
Manresa pot oferir lliçons magnífiques des de<br />
la invasió dels moros passant per les glorioses<br />
èpoques de la dinastia catalana fins<br />
a l'època del Compromís de Casp, Regnat<br />
de Felip IV i guerra dels aliats contra el nét<br />
de Lluís XIV, i el poble les ignora perquè<br />
ens hem deixat enlluernar massa per gestes<br />
menys profundes.<br />
Això mateix s'esdevé a tot arreu de la<br />
nostra terra des del pla de Tarragona a l'Empordà,<br />
des de la clara mar de Barcelona a<br />
Lleyda i el Bergadà. Hom parla massa dels<br />
romans i dels grecs i d'altres motius més<br />
joves, que endebades intentaríem esmentar,<br />
per enfondir poc en els punts essencials<br />
de ço que hem donat per dir-ne genèricament<br />
la nostra història, en aquests<br />
punts que ens senyalen èpoques i moments<br />
virils de la raça, sacrificis aïllats, afirmacions<br />
ideològiques les quals avui serien una colpidora<br />
lliçó per a cada indret de la terra, per a<br />
cada família, per a cada ciutadà.<br />
Concretant més, Manresa és coneguda<br />
massa superficialment dels manresans i dels<br />
altres perquè ens han parlat molt de fets<br />
històrics, els quals, avui no són cap motiu<br />
d'orgull per a ningú, mentre les lliçons pures,<br />
les necessàries, queden massa inèdites. S'ha<br />
d'acabar la vergonya que Manresa sigui<br />
sempre la ciutat de tal o tal altre fet, perquè<br />
Manresa és, per damunt de tot, la ciutat de<br />
la continuïtat racial a través dels pecats que<br />
hagi pogut cometre. Cal, doncs, la divulgació<br />
apologètica o analítica dels moments més<br />
ignorats i més genuïns de la nostra història,<br />
per tal d'alliçonar les actuals generacions i<br />
enriquir les recopilacions totals de la bibliografia<br />
històrica catalana, tot ajudant així a<br />
completarla unitat espiritual d'aquesta terra.<br />
No obstant aquest esforç caldria que fos<br />
general, car la manca de cohesió espiritual<br />
que hom observa avui en el nostre poble és<br />
fruit dels escassos o nuls coneixements que<br />
té de la nostra història. Wells, en el seu<br />
darrer llibre «Esquema de la Història» (') fa<br />
notar que no pot haver-hi una pau, una espiritualitat<br />
comú sense idees històriques comunes.<br />
Això és el que demanem: sortir dels<br />
círcols viciosos per vulgaritzar la nostra història,<br />
d'una manera orgànica, a l'alcanç de<br />
totes les intel·ligències, perquè tothom pugui<br />
guiar els passos d'avui per les lliçons<br />
que ens ofereixen aquells actes dels nostres<br />
avis, quan responien a la veu racial<br />
Calen els llibres d'Història doctes, per<br />
als que són versats en aquestes disciplines;<br />
però ens calen, sobretot, als catalans, les<br />
lliçons històriques planeres, escrites de faisó<br />
llaminera, com qui escriu una fantasia, perquè<br />
sigui agradable de llegir als que més ho<br />
necessiten els quals solen ésser precisament<br />
els que més depressa fugen dels llibres doctes<br />
i solemnials. Mentrestant,cada publicació<br />
catalana, diari, revista, butlletí o el que fos,<br />
hauria de dur sovint notes històriques, escrites<br />
amb esperit crític, deduint la lliçó del moment<br />
o senyalant l'error de l'època, perquè tots els<br />
ciutadans anessin retrobant, sense gaire esforç,<br />
la pròpia conciència racial.<br />
F. FARRERAS-DURAN<br />
(1) No confondre'l amb la Breu història del món del<br />
mateix autor.<br />
— 43
B R E V I A R I<br />
Es imminent la publicació del volum<br />
«Obres menors» de Tàcit, per la Fundació<br />
Bernat Metge, amb una intrucció de Francesc<br />
Martorell. La traducció és feta per Miquel<br />
Ferrà i Llorenç Riber, dos prestigis de<br />
les nostres lletres.<br />
En aquest volum, l'aparició del qual s'escaurà<br />
el pròxim mes d'abril, es publiquen els<br />
tres tractats Diàleg dels Oradors, Agrícola,<br />
Germània, els quals, com diu l'introductor,<br />
representen moments ben distints en la vida<br />
literària de Tàcit. Tots tres, però, estan<br />
lligats per aquell nexe espiritual, indefinible<br />
i íntim, que és la comunitat d'autor, per aquella<br />
germandat que hom reconeix sempre en<br />
l'obra d'un escriptor, a través de totes les<br />
seves evolucions, a través de totes les modificacions<br />
que el temps, l'educació, les influències<br />
externes, hagin pogut portar. «Però,<br />
llevat d'aquesta interna unitat — prossegueix<br />
En Martorell — que ens fa endevinar ja en la<br />
primera obra de Tàcit, moltes idees, molts<br />
sentiments i fins maneres de dir que perduraran<br />
en tota la seva producció, cap altre<br />
lligam no hi ha entre aquestes obres. Els<br />
temes, els intents de l'autor en redactar-les<br />
són ben diversos en totes elles i fins podem<br />
veure com l'estil mateix evoluciona davant<br />
els nostres ulls llegint aquestes pàgines per<br />
on passa el Tàcit, ciceronià i retòric, influït<br />
pels records i per les lectures de l'escola, i<br />
el Tàcit de les Històries i els Annuals, amb<br />
tots els seus defectes i qualitats. I és que<br />
entre la data primera del Diàleg i la Germània<br />
han passat més de vint anys, llarg espai<br />
d'una vida mortal, podríem dir amb mots del<br />
mateix autor nostre, més llarg encara si<br />
tenim en compte la vida vertiginosa i enfebrada<br />
de la Roma del seu temps, actuant tan<br />
vivament damunt els seus homes. I és això<br />
el que cal atendre per a la justa comprensió<br />
d'aquestes tres obres: la data de la llur composició,<br />
la diversa situació de l'autor en escriure-les<br />
i, servint de fons, la Roma del<br />
segle i, amb la seva grandesa i les seves<br />
enormes misèries.»<br />
— El nostre col·laborador, doctor Pius<br />
Font i Quer, donà el dia 14 de març una<br />
conferència en l'estatge del Centre Excur<br />
sionista de Bages, sota el tema suggestiu de<br />
«La vegetació i la flora a les muntanyes».<br />
El conferenciant exposà en línies generals<br />
les característiques climatològiques de<br />
44 Febrer 1926.<br />
la muntanya, la minva de la temperatura<br />
mitja anual i l'augment de les precipitacions<br />
aquoses, minva i augment que és possible<br />
d'apreciar àdhuc dintre de la comarca de<br />
Bages, en comparar p. e. el clima de Manresa<br />
amb els de Moyà i Montserrat. La conseqüència<br />
d'una major abundància d'aigua a<br />
la zona inferior de les muntanyes, no és altra<br />
— digué — que una més gran ufana en la<br />
vegetació, una major densitat dels boscos i<br />
una vigoria més gran de llurs elements. Les<br />
espècies, no obstant, segueixen essent les<br />
de la plana pròxima, sense variació sensible.<br />
Part d'amunt d'aquesta zona inferior, per<br />
mor de la minva de la temperatura, arbres<br />
millor disposats per a resistir temperatures<br />
més fredes, es fan mestres del terreny tot<br />
foragitant-ne les espècies de la terra baixa;<br />
els arbres i arbusts del Nord, esfulladissos a<br />
l'hivern, hi prenen plaça, per llur temperament<br />
adaptat a climes freds. Aquesta és la<br />
zona muntanyenca. Nombroses diapositives<br />
del litoral de Catalunya i de diversos països<br />
de la Mediterrània, per tal de mostrar-nos<br />
característiques de vegetació del tot semblants,<br />
foren projectades en acabar aquesta<br />
primera part de la disertació. D'altres, ens<br />
mostraren les profundes diferències entre el<br />
soleil i l'obaga, com les del Montnegre, vestit<br />
de junedes, suredes i alzinars a la vessant que<br />
mira el mar, amb avellanedes i bosquerols de<br />
castanyers i roures de fulles fugisseres, mirant<br />
el Nord; d'altres, encara, la ufania dels<br />
alzinars de Montserrat i els diversos aspectes<br />
de la zona muntanyenca a les muntanyes<br />
de l'Aties, Serranía de Ronda, etc.<br />
En passar d'una certa altitud, ens digué<br />
el conferenciant, si la temperatura segueix<br />
minvant, i ens dóna mèdies anuals cada cop<br />
més baixes, la pluja no augmenta; ans bé, a<br />
partir d'un cert nivell, variable en cada nucli<br />
muntanyós i influenciat per variadíssimes<br />
causes, comença a decréixer ràpidament EI<br />
clima alpí, pel que toca a la pluja, suposa<br />
precipitacions d'escassa densitat, gotellades<br />
freqüents i passatgeres, les quals si bé són<br />
prou per a mantenir una humitat superficial<br />
en la terra, i com a conseqüència herbeis<br />
frescals, no abasten a satisfer les necessitats<br />
aquoses dels arbres, de rels més profundes i<br />
molt més desenrotllades.<br />
La disertació del doctor Font i Quer plagué<br />
a tots els concurrents, els quals li dedicaren,<br />
en acabar, una forta ovació.
RELLOTGERIA<br />
Amb l'atenció especial que<br />
posem en la confecció de<br />
una joia i l'interès extraor-<br />
dinari que tenim en esco-<br />
llir la pedreria, obtenim:<br />
GUST EXCEL·LENT<br />
CALITAT IMMILLORABLE<br />
I PREU LIMITAT<br />
ARGENTERIA<br />
GRANÉ & BUS QU ETS<br />
-J O 1 ERS<br />
BORN, 21 MANRESA<br />
LES MILLORS REVISTES I PUBLICACIONS, AIXÍ COM LES OBRES MÉS<br />
IMPORTANTS DE LA LITERATURA MODERNA, LES TROBAREU A LA<br />
LLIBRERIA TORRA<br />
MANRESA<br />
PLAÇA DE L' OM, 2 TELEFON N.° 445
IMPREMTA DE SANT JOSEP<br />
I M P R E S O S C O M E R C I A L S<br />
C A T A L E G S IL·LUSTRATS - O B R E S - R E V I S T E S<br />
TALLER D' ENQUADERNACIONS<br />
M A N U F A C T U R A D E L L I B R E S R A T L L A T S - R E L L E U S<br />
RAMON TORRA, S. en C.<br />
MANRESA<br />
SOBRERROCA, 25 I 27 TELEFONS : 128 I 556