el rec comtal - Associació de Veïns de Sant Andreu de Palomar
el rec comtal - Associació de Veïns de Sant Andreu de Palomar
el rec comtal - Associació de Veïns de Sant Andreu de Palomar
You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
vestit <strong>de</strong> blanc,<br />
<strong>de</strong> la mà <strong>de</strong> la soledat<br />
i he sortit sense pluja d’arròs<br />
i ningú m’ha esperat.<br />
Ni falta que fa.<br />
Entrar aquí dins és com morir,<br />
i no prengueu <strong>el</strong> morir<br />
com dicten <strong>el</strong>s canons,<br />
perquè la mort allarga <strong>el</strong> temps <strong>de</strong> vida,<br />
vida eterna ens diu la fe.<br />
Vida que ens <strong>de</strong>ixen les parets<br />
i <strong>el</strong>s colors per sempre d’en Verdaguer.<br />
La flama i l’olor d’encens<br />
restaran l’excés d’equipatge.<br />
Però amb fe o sense ( i jo sense)<br />
dono gràcies al Natzarè,<br />
arquitecte pòstum d’aquest meu temple.<br />
Estimada cúpula i estructura sotaestant,<br />
gràcies per guardar-me en silenci<br />
les hores <strong>de</strong> plors, acrobàcies i <strong>de</strong>sigs.<br />
Podríem dir que plegats<br />
hem fet un gran cornet <strong>de</strong> llàgrimes.<br />
Com <strong>el</strong> gran g<strong>el</strong>at d<strong>el</strong> Duomo,<br />
<strong>de</strong> la mamma Florència,<br />
<strong>el</strong> gran cofre <strong>de</strong> moltes tragicomèdies.<br />
Estimada cúpula,<br />
just a l’epicentre he mirat amunt,<br />
un gran buit i la foscor ens separen.<br />
Mirant <strong>el</strong> sostre he tocat fons.<br />
He sentit la tristor <strong>de</strong> veure<br />
<strong>el</strong>s teus traços difuminats.<br />
Sense claredat.<br />
És llavors quan t’has pronunciat<br />
i sense embuts ni grisos<br />
m’has dit que damunt teu<br />
només hi ha <strong>el</strong> c<strong>el</strong>.<br />
Fins on allà m’estima alguna gent.<br />
Per cert un blau i lluminós c<strong>el</strong>.<br />
Albert Estengre i Martí<br />
Abandonat<br />
Fes-te Soci <strong>de</strong><br />
L’ASSOCIACIÓ DE<br />
VEÏNS DE<br />
SANT ANDREU<br />
Truca al 93 345 96 98<br />
EN CONTE<br />
L’esperava <strong>rec</strong>olzat a la paret, veient passar les fulles<br />
que <strong>el</strong>s oms acomiadaven a <strong>de</strong>stemps. La paciència no<br />
se li esgotava, tot i que n’hauria tingut motius. Al cap<br />
d’una estona, <strong>de</strong> molta estona, li va semblar que <strong>el</strong> t<strong>el</strong>ó <strong>de</strong><br />
la cantonada corria cap a una banda per fer entrar a escena<br />
la seva estimada. Ja podia respirar tranquil. Devia haver<br />
acabat la reunió importantíssima d<strong>el</strong> dia i, si <strong>el</strong>la era a la<br />
vora, a <strong>el</strong>l no podia passar-li res <strong>de</strong> dolent.<br />
El petó va ser llarg, dolç, silenciós. Ella no va tancar <strong>el</strong>s ulls<br />
i això <strong>el</strong> va incomodar. És clar que, si li ho comentava, <strong>el</strong>la<br />
podia retreure-li que si se n’havia adonat era perquè <strong>el</strong>l<br />
tampoc no <strong>el</strong>s tenia tancats, <strong>el</strong>s ulls, i per això va preferir no<br />
treure <strong>el</strong> tema. Va <strong>de</strong>sar <strong>el</strong> mal <strong>rec</strong>ord a la butxaca d<strong>el</strong>s moments<br />
per oblidar i l’esquena se li va corbar encara no un<br />
grau, només uns minuts, però per sempre. La seva silueta,<br />
com les busques d’un r<strong>el</strong>lotge, ja marcava dos quarts<br />
d’una. La nova postura es va anar apo<strong>de</strong>rant d<strong>el</strong> seu cos<br />
<strong>de</strong> la manera més subtil i amable, però en <strong>el</strong> fons, allò no<br />
volia dir altra cosa que ja acumulava una altra petita <strong>de</strong>rrota.<br />
De camí cap a casa, va voler-li explicar com n’havia anat <strong>de</strong><br />
bé, l’entrevista <strong>de</strong> feina que havia tingut aqu<strong>el</strong>l matí. Feia<br />
tant temps que enviava sol·licituds per cobrir les vacants<br />
més insospita<strong>de</strong>s, que l’èxit r<strong>el</strong>atiu d’aqu<strong>el</strong>la entrevista<br />
l’omplia d’esperança. Ella, amb un gest poc afable <strong>el</strong> feia<br />
callar mentre contestava a una trucada d’un parent llunyà<br />
que no s’estimava, però a qui agafava <strong>el</strong> t<strong>el</strong>èfon abans<br />
d’escoltar-se <strong>el</strong> seu presumpte estimat. Amb les sis i cinc a<br />
la silueta, l’estimat es <strong>de</strong>batia entre arrancar a plorar en silenci<br />
o fer <strong>el</strong> cor fort i no interrompre la trucada d’aqu<strong>el</strong>l<br />
oncle imbècil.<br />
Un cop al sofà, amb <strong>el</strong> gos entre les cames, va pensar que<br />
era <strong>el</strong> moment <strong>de</strong> preguntar-li com li havia anat <strong>el</strong> dia. Es<br />
va escurar la gola i, nerviós, va pensar com començar la<br />
seva intervenció, per no molestar-la més d<strong>el</strong> necessari. I,<br />
fent córrer la minutera <strong>de</strong> la silueta d’<strong>el</strong>l, <strong>el</strong>la s’havia adormit,<br />
sense sopar, sense escoltar-se’l i, sobretot, sense<br />
haver donat a entendre en cap moment que seguia, com<br />
havia dit feia uns dies, igual d’enamorada que <strong>el</strong> primer dia.<br />
<strong>Andreu</strong> Giralt i Puga<br />
27