Descarregueu la revista en PDF - Jordi Pujol
Descarregueu la revista en PDF - Jordi Pujol
Descarregueu la revista en PDF - Jordi Pujol
You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
EDITORIAL<br />
ANÀLISIS<br />
La conducció d’una vida i el mom<strong>en</strong>t del bé<br />
CHARLES TAYLOR<br />
Re<strong>la</strong>tivisme versus llibertat<br />
VALENTÍ PUIG<br />
Turquia i <strong>la</strong> UE. Procés d’adhesió i reformes. La construcció d’un projecte comú<br />
SENÉN FLORENSA<br />
Els «valors» del vot<br />
AGUSTÍ BOSCH<br />
Canvi demogràfic, <strong>en</strong>vellim<strong>en</strong>t i dep<strong>en</strong>dència<br />
VÍCTOR PÉREZ-DÍAZ<br />
Les eleccions presid<strong>en</strong>cials franceses: el cas Ségolène Royal<br />
GÉRARD GRUNBERG<br />
Consideració de Catalunya de Dionisio Ridruejo, una exigència ètica<br />
JORDI AMAT<br />
DEBAT. LA RELIGIÓ EN DEMOCRÀCIA<br />
Avantatges i inconv<strong>en</strong>i<strong>en</strong>ts de <strong>la</strong> secu<strong>la</strong>rització<br />
JEAN-LOUIS SCHLEGEL<br />
Diversitat religiosa i immigració a Catalunya<br />
MARIA DEL MAR GRIERA<br />
Les re<strong>la</strong>cions <strong>en</strong>tre les confessions i els Estats membres de <strong>la</strong> Unió Europea<br />
ÀLEX SEGLERS<br />
El fonam<strong>en</strong>t prepolític de <strong>la</strong> democràcia. Postil·les al diàleg <strong>en</strong>tre Habermas<br />
i Ratzinger<br />
FRANCESC TORRALBA<br />
Fe i ètica <strong>en</strong> un món interdep<strong>en</strong>d<strong>en</strong>t<br />
STEVEN C. ROCKEFELLER<br />
APUNTS<br />
LLIBRES<br />
ABSTRACTS<br />
VIA 03<br />
EDITORIAL<br />
FERRAN SÁEZ<br />
ANÀLISIS<br />
CHARLES TAYLOR<br />
VALENTÍ PUIG<br />
SENÉN FLORENSA<br />
AGUSTÍ BOSCH<br />
VÍCTOR PÉREZ-DÍAZ<br />
GÉRARD GRUNBERG<br />
JORDI AMAT<br />
VIA 03 Valors,<br />
DEBAT<br />
JEAN-LOUIS SCHLEGEL<br />
MARIA DEL MAR GRIERA<br />
ÀLEX SEGLERS<br />
FRANCESC TORRALBA<br />
STEVEN C. ROCKEFELLER<br />
APUNTS<br />
JORDI PUJOL<br />
KJELL MAGNE BONDEVIK<br />
WERNER HOYER<br />
Idees, Actituds<br />
Revista del C<strong>en</strong>tre d’Estudis <strong>Jordi</strong> <strong>Pujol</strong><br />
Abril del 2007 / 10¤
VIA<br />
Tipografia Futura-ExtraBoldShaded diss<strong>en</strong>yada per Paul R<strong>en</strong>ner<br />
Presid<strong>en</strong>t<br />
<strong>Jordi</strong> <strong>Pujol</strong><br />
Director<br />
Miquel Calsina<br />
Consell Editorial<br />
Salvador Cardús, Àngel Castiñeira, Joan Guitart,<br />
Manel Prat, Ferran Sáez i Vic<strong>en</strong>ç Vil<strong>la</strong>toro<br />
Secretària<br />
Cristina Soler<br />
Transcripcions, traduccions i assessoram<strong>en</strong>t lingüístic:<br />
EMC Transcripcions i Traduccions<br />
Diss<strong>en</strong>y:<br />
Eumogràfic<br />
Impressió:<br />
T.G. Alfadir<br />
D.L.: B-18187-2006<br />
ISSN: 1886-6662<br />
Informació i subscripcions<br />
C<strong>en</strong>tre d'Estudis <strong>Jordi</strong> <strong>Pujol</strong><br />
Passeig de Gràcia, 8-10, 2n 1ª A<br />
08007 Barcelona<br />
www.jordipujol.cat<br />
via@jordipujol.cat<br />
El contingut dels articles és responsabilitat dels seus autors<br />
i VIA no s'hi id<strong>en</strong>tifica necessàriam<strong>en</strong>t.<br />
Aquest mom<strong>en</strong>t<br />
torna a cantar <strong>la</strong> veu antiga<br />
els versos que tant confortav<strong>en</strong><br />
tot té un mom<strong>en</strong>t<br />
tot té el seu temps<br />
i el desconsol semb<strong>la</strong> allunyar-se<br />
i l’escalfor torna a abrigar-nos<br />
hi ha temps de perdre<br />
i de buscar<br />
hi ha temps de riure<br />
i de plorar<br />
torna a cantar <strong>la</strong> veu amiga<br />
i el temps passa com una treva<br />
de b<strong>en</strong>aurances <strong>en</strong>tre temps<br />
però una esber<strong>la</strong> del fred d’ara<br />
es c<strong>la</strong>va <strong>en</strong>mig de les paraules<br />
amb el dolor de <strong>la</strong> sospita<br />
que potser el temps és només únic<br />
p<strong>la</strong>ntar i collir<br />
cal<strong>la</strong>r i par<strong>la</strong>r<br />
l’amor i l’odi<br />
viure i matar<br />
néixer i morir<br />
són cara i creu d’un sol mom<strong>en</strong>t<br />
potser<br />
cosir s<strong>en</strong>se estripar<br />
és un pobre desig<br />
potser<br />
Oriol Izquierdo
VIA 03 Valors,<br />
Idees, Actituds<br />
Revista del C<strong>en</strong>tre d’Estudis <strong>Jordi</strong> <strong>Pujol</strong><br />
Abril del 2007
ÍNDEX<br />
EDITORIAL 4<br />
FERRAN SÁEZ<br />
ANÀLISIS<br />
La conducció d’una vida<br />
i el mom<strong>en</strong>t del bé<br />
CHARLES TAYLOR 7<br />
Re<strong>la</strong>tivisme versus llibertat<br />
VALENTÍ PUIG 26<br />
Turquia i <strong>la</strong> UE. Procés d’adhesió<br />
i reformes. La construcció d’un<br />
projecte comú<br />
SENÉN FLORENSA 34<br />
Els «valors» del vot<br />
AGUSTÍ BOSCH 44<br />
Canvi demogràfic, <strong>en</strong>vellim<strong>en</strong>t<br />
i dep<strong>en</strong>dència<br />
VÍCTOR PÉREZ-DÍAZ 58<br />
Les eleccions presid<strong>en</strong>cials franceses:<br />
el cas Ségolène Royal<br />
GÉRARD GRUNBERG 65<br />
Consideració de Catalunya de Dionisio<br />
Ridruejo, una exigència ètica<br />
JORDI AMAT 74<br />
DEBAT<br />
LA RELIGIÓ EN DEMOCRÀCIA<br />
Avantatges i inconv<strong>en</strong>i<strong>en</strong>ts<br />
de <strong>la</strong> secu<strong>la</strong>rització<br />
JEAN-LOUIS SCHLEGEL 91<br />
Diversitat religiosa i immigració<br />
a Catalunya<br />
MARIA DEL MAR GRIERA 103<br />
Les re<strong>la</strong>cions <strong>en</strong>tre les confessions i els<br />
Estats membres de <strong>la</strong> Unió Europea<br />
ÀLEX SEGLERS 120<br />
El fonam<strong>en</strong>t prepolític de <strong>la</strong> democràcia.<br />
Postil·les al diàleg <strong>en</strong>tre Habermas<br />
i Ratzinger<br />
FRANCESC TORRALBA 132<br />
Fe i ètica <strong>en</strong> un món interdep<strong>en</strong>d<strong>en</strong>t<br />
STEVEN C. ROCKEFELLER 143<br />
APUNTS<br />
Simposi Compromís cívic,<br />
responsabilitat empresarial i<br />
lideratge polític<br />
JORDI PUJOL 167<br />
Paraules d’inauguració de <strong>la</strong> conferència<br />
«Europa, una bel<strong>la</strong> idea»<br />
KJELL MAGNE BONDEVIK 169<br />
DIÀLEG AMB WERNER HOYER,<br />
VALENTÍ POPESCU 172<br />
LLIBRES<br />
179<br />
ABSTRACTS<br />
189
EDITORIAL<br />
Darreram<strong>en</strong>t s’han escoltat moltes veus que propos<strong>en</strong> una reformu<strong>la</strong>ció<br />
actualitzadora del cata<strong>la</strong>nisme. La imm<strong>en</strong>sa majoria s’han fet s<strong>en</strong>tir tot<br />
emprant un to honest i constructiu, però no forçosam<strong>en</strong>t propositiu.<br />
Rep<strong>la</strong>ntejar un movim<strong>en</strong>t que ja ha fet c<strong>en</strong>t anys no és fàcil, i <strong>en</strong>cara<br />
m<strong>en</strong>ys –per paradoxal que pugui semb<strong>la</strong>r- <strong>en</strong> una situació de suposada<br />
normalitat política i institucional, quan sovint dóna <strong>la</strong> impressió que les<br />
coses es mou<strong>en</strong> soles, per inèrcia. Això no és així, però. Les coses no es<br />
mou<strong>en</strong> mai soles, i m<strong>en</strong>ys <strong>en</strong> mom<strong>en</strong>ts com aquest. El nacionalisme<br />
espanyol ha elevat el seu to com no ho feia des de fa més de mig segle, i ha<br />
portat riuades de g<strong>en</strong>t al carrer. En <strong>la</strong> mesura que conté una important<br />
dosi d’hostilitat cap al cata<strong>la</strong>nisme i tot el que aquest repres<strong>en</strong>ta, aquesta<br />
revifal<strong>la</strong> resulta preocupant. Però fóra absurd ubicar aquest f<strong>en</strong>òm<strong>en</strong> <strong>en</strong><br />
un context simplista, <strong>en</strong> aquest cas <strong>en</strong> una mera confrontació partidista<br />
<strong>en</strong>tre el PP i el PSOE. La transversalitat del nacionalisme espanyol és molt<br />
més alta del que alguns p<strong>en</strong>s<strong>en</strong>, tot i que, evid<strong>en</strong>tm<strong>en</strong>t, s’expressa de<br />
maneres b<strong>en</strong> difer<strong>en</strong>ts (tan difer<strong>en</strong>ts que pod<strong>en</strong> arribar a confondre).<br />
La recerca d’un discurs, <strong>en</strong> qualsevol cas, constitueix una qüestió que<br />
no afecta només el cata<strong>la</strong>nisme. El segle XXI ha mostrat l’exhaurim<strong>en</strong>t<br />
d’altres ideologies que, exposades a <strong>la</strong> intempèrie dels nous temps, han<br />
derivat cap a dreceres anòmales. Això és el que està passant ara mateix a<br />
l’Amèrica l<strong>la</strong>tina, on l’esquerra s’ha transmudat <strong>en</strong> un populisme turbul<strong>en</strong>t<br />
que sovint recorda episodis t<strong>en</strong>ebrosos de <strong>la</strong> dècada del 1970.<br />
L’irredemptisme d’Hugo Chávez no es basa <strong>en</strong> el discurs clàssic de l’es-<br />
4
VIA 03 03/2007 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
querra radical, <strong>en</strong> <strong>la</strong> mesura que dóna per suposada, ni que sigui tàcitam<strong>en</strong>t,<br />
l’economia de mercat. Curiosam<strong>en</strong>t, les veritables conseqüències<br />
teòriques de <strong>la</strong> caiguda del Mur de Berlín l’any 1989 s’han manifestat <strong>en</strong><br />
tota <strong>la</strong> seva cruesa al cap de 15 anys i al contin<strong>en</strong>t americà. El perill, <strong>en</strong><br />
definitiva, no rau b<strong>en</strong> bé <strong>en</strong> el populisme d’Hugo Chávez sinó més aviat <strong>en</strong><br />
<strong>la</strong> manca d’un discurs articu<strong>la</strong>t que, des de l’esquerra o des d’on sigui, el<br />
pugui arribar a neutralitzar. Perquè si l’esquerra emprèn, a nivell mundial,<br />
aquesta deriva anacrònica, aleshores no és g<strong>en</strong>s arriscat preveure<br />
una situació de nova i t<strong>en</strong>sa po<strong>la</strong>rització (l’abraçada dels presid<strong>en</strong>ts de<br />
V<strong>en</strong>eçue<strong>la</strong> i de l’Iran <strong>en</strong> pot ser un bon indici).<br />
Un movim<strong>en</strong>t polític mancat d’un discurs articu<strong>la</strong>t, un movim<strong>en</strong>t<br />
polític desposseït de refer<strong>en</strong>ts ideològics sòlids, no és, a l<strong>la</strong>rg termini,<br />
viable. El cata<strong>la</strong>nisme viu, certam<strong>en</strong>t, mom<strong>en</strong>ts d’atonia i confusió. Però<br />
no és l’únic. A nivell mundial, l’esquerra oscil·<strong>la</strong> capriciosam<strong>en</strong>t <strong>en</strong>tre<br />
l’esteticisme polític (<strong>en</strong> el cas de l’Europa b<strong>en</strong>estant) i formes de populisme<br />
i autoritarisme que record<strong>en</strong> altres temps. Per <strong>la</strong> seva banda, el<br />
liberalisme polític està perd<strong>en</strong>t <strong>la</strong> id<strong>en</strong>titat dels seus oríg<strong>en</strong>s ideològics tot<br />
deixant-se constr<strong>en</strong>yir per l’onada neoconservadora, especialm<strong>en</strong>t als<br />
Estats Units. És potser <strong>en</strong> aquest context g<strong>en</strong>èric de reformu<strong>la</strong>cions ideològiques<br />
on cal situar les actuals tribu<strong>la</strong>cions del cata<strong>la</strong>nisme. En tot cas,<br />
aquesta constatació no pot servir de bàlsam, sinó tot el contrari.<br />
Ferran Sáez<br />
5
ANÀLISIS
VIA 03 03/2007 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
Filòsof canad<strong>en</strong>c<br />
Charles Taylor<br />
La conducció d’una vida<br />
i el mom<strong>en</strong>t del bé*<br />
La filosofia i <strong>la</strong> teoria de <strong>la</strong> moral sotmet<strong>en</strong> <strong>en</strong> moltes ocasions l’opció per <strong>la</strong> justícia<br />
i el bé a un principi únic. En altres ocasions, <strong>en</strong> canvi, subratll<strong>en</strong> <strong>la</strong> impossibilitat d’arbitrar<br />
<strong>en</strong>tre diverses categories de «béns». Aquest és un debat de fons difícil d’esc<strong>la</strong>rir<br />
i molt complex. Normalm<strong>en</strong>t <strong>en</strong>s trobem davant d’una diversitat de béns i sovint<br />
<strong>en</strong>s trobem amb <strong>la</strong> situació d’haver de fer judicis globals sobre <strong>la</strong> manera d’actuar<br />
quan n’hi ha més d’un <strong>en</strong> joc. Però, com podem triar <strong>en</strong>tre béns difer<strong>en</strong>ts? Segons<br />
Charles Taylor, un dels expon<strong>en</strong>ts contemporanis més repres<strong>en</strong>tatius del comunitarisme,<br />
les persones pod<strong>en</strong> trobar <strong>en</strong> el s<strong>en</strong>tim<strong>en</strong>t d’unitat i d’integritat de <strong>la</strong> seva pròpia<br />
vida –<strong>la</strong> consideració de <strong>la</strong> vida com un tot, com un procés, com un camí que es<br />
va f<strong>en</strong>t i no com <strong>la</strong> suma d’episodis, cruïlles i decisions aïl<strong>la</strong>des– una mesura comuna<br />
per justificar una determinació. No es tracta tant de <strong>la</strong> importància re<strong>la</strong>tiva dels béns<br />
o de les decisions morals com de <strong>la</strong> idea de com s’ajust<strong>en</strong> mútuam<strong>en</strong>t a <strong>la</strong> totalitat i<br />
a <strong>la</strong> globalitat d’una vida. Perquè, com diu l’autor, «<strong>la</strong> nostra tasca no consisteix s<strong>en</strong>zil<strong>la</strong>m<strong>en</strong>t<br />
a dur a terme actes aïl<strong>la</strong>ts, cada un dels quals és just, sinó a viure una vida,<br />
cosa que vol dir ser i esdev<strong>en</strong>ir una c<strong>la</strong>sse determinada d’ésser humà». És a dir: no es<br />
tracta tant de c<strong>la</strong>ssificar els béns com de veure que s’ajust<strong>en</strong> els uns amb els altres i<br />
de fer-los complem<strong>en</strong>taris a partir d’uns valors.<br />
La parau<strong>la</strong> incomm<strong>en</strong>surabilitat acostuma a sortir <strong>en</strong> <strong>la</strong> discussió de dues<br />
m<strong>en</strong>es difer<strong>en</strong>ts de situació <strong>en</strong> <strong>la</strong> vida moral.<br />
* Títol original: «Leading a life», article inèdit e<strong>la</strong>borat per Charles Taylor l’any 1996. (El títol català<br />
correspon a <strong>la</strong> versió francesa, titu<strong>la</strong>da «La conduite d’une vie et le mom<strong>en</strong>t du bi<strong>en</strong>», publicada<br />
a Esprit el març de 1997 [N. de <strong>la</strong> T.]). La versió <strong>en</strong> castellà ha estat publicada a La<br />
libertad de los modernos, Amorrurtu Editores, 2005.<br />
7
La conducció d’una vida i el mom<strong>en</strong>t del bé<br />
La primera es dóna quan hem de fer una tria i hi ha dos béns difer<strong>en</strong>ts <strong>en</strong><br />
joc: béns que són prou diversos com perquè <strong>en</strong>s costi ponderar-los <strong>en</strong> una<br />
mateixa deliberació. Per exemple, <strong>en</strong> un cas imaginat per Bernard Williams,<br />
l’acte que <strong>en</strong> alguna situació deriva <strong>en</strong> les millors conseqüències pot estar <strong>en</strong><br />
conflicte amb les exigències de <strong>la</strong> meva integritat. Pot passar també que les<br />
demandes de b<strong>en</strong>evolència p<strong>la</strong>ntejades als altres topin amb les de <strong>la</strong> meva<br />
realització, o que les exigències de justícia contradiguin les de pietat i compassió.<br />
La segona m<strong>en</strong>a de context és cada vegada més habitual al nostre món.<br />
D’alguna manera, hem de comparar les exigències sorgides de les perspectives<br />
ètiques de cultures i civilitzacions molt difer<strong>en</strong>ts, i potser fins i tot arbitrar<br />
<strong>en</strong>tre elles. En aquest cas, solem esforçar-nos inútilm<strong>en</strong>t per trobar un<br />
terr<strong>en</strong>y comú de raonam<strong>en</strong>t que pugui ser acceptat pels integrants d’ambdues<br />
cultures.<br />
En aquest cas, però, par<strong>la</strong>r d’«incomm<strong>en</strong>surabilitat» és sovint poc hàbil i<br />
massa simplista. En aquest àmbit cal fer un seguit de distincions importants.<br />
Exploraré el primer context i int<strong>en</strong>taré com<strong>en</strong>tar alguna cosa sobre el que vol<br />
dir raonar quan hi ha <strong>en</strong> joc béns molt difer<strong>en</strong>ts.<br />
II<br />
Una idea bàsica amb <strong>la</strong> qual com<strong>en</strong>ço <strong>la</strong> discussió del primer context és que<br />
qualsevol explicació adequada ha de fer justícia tant a <strong>la</strong> diferència com a <strong>la</strong><br />
unitat. Aquesta m<strong>en</strong>a de contextos <strong>en</strong>s arracon<strong>en</strong> i <strong>en</strong>s obligu<strong>en</strong> a reconèixer<br />
<strong>la</strong> diversitat dels béns. Però al mateix temps semblem capaços, alm<strong>en</strong>ys, d’esforçar-nos<br />
per pr<strong>en</strong>dre decisions no arbitràries <strong>en</strong> aquestes situacions, <strong>la</strong> qual<br />
cosa indica que <strong>en</strong> certa manera <strong>la</strong> unitat és una cosa que podem cercar <strong>en</strong> <strong>la</strong><br />
nostra vida moral.<br />
Per descomptat, aquest punt de partida és molt lluny de no ser discutit. En<br />
el món filosòfic són molts els que adopt<strong>en</strong> punts de vista que negu<strong>en</strong> <strong>la</strong> diversitat<br />
dels béns i p<strong>la</strong>nteg<strong>en</strong> <strong>la</strong> unitat d’una manera no problemàtica. Em refereixo,<br />
d’una banda, a les diverses formes de l’utilitarisme, i, de l’altra, a les teories<br />
inspirades per Kant. En resposta a aquestes idees apareix<strong>en</strong> crítics per als<br />
quals <strong>la</strong> diversitat dels valors fa impossible l’arbitratge <strong>en</strong>tre ells. Les concep-<br />
8
VIA 03 03/2007 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
cions més popu<strong>la</strong>rs d’aquesta m<strong>en</strong>a són les que avui constitueix<strong>en</strong> els diversos<br />
corr<strong>en</strong>ts del «postmodernisme».<br />
P<strong>en</strong>so que aquestes dues posicions extremes ignor<strong>en</strong> característiques crucials<br />
i innegables de <strong>la</strong> nostra vida moral. Aquestes característiques han estat<br />
sovint ass<strong>en</strong>ya<strong>la</strong>des, i jo també <strong>en</strong> par<strong>la</strong>ré a les pàgines segü<strong>en</strong>ts, però el meu<br />
objectiu principal va més <strong>en</strong>llà de l’actitud negativa que implica refutar les<br />
posicions uni<strong>la</strong>terals: m’agradaria contribuir a forjar una concepció p<strong>la</strong>usible<br />
del raonam<strong>en</strong>t moral que reflecteixi tant <strong>la</strong> seva ineludible diversitat com <strong>la</strong><br />
seva lluita constant per <strong>la</strong> unitat.<br />
La po<strong>la</strong>rització de l’esc<strong>en</strong>a filosòfica reflecteix <strong>en</strong> primer lloc l’impacte<br />
poderós de les teories de <strong>la</strong> unitat sobre el p<strong>en</strong>sam<strong>en</strong>t postil·luminista. Les teories<br />
de <strong>la</strong> diversitat sorgeix<strong>en</strong> com a reacció contra aquesta quasi hegemonia.<br />
L’atractiu de les primeres és fàcilm<strong>en</strong>t compr<strong>en</strong>sible, ja que sembl<strong>en</strong> introduir<br />
c<strong>la</strong>redat i decidibilitat <strong>en</strong> <strong>la</strong> vida moral; <strong>la</strong> c<strong>la</strong>redat que aport<strong>en</strong> és simi<strong>la</strong>r<br />
a <strong>la</strong> de les teories ci<strong>en</strong>tífiques. Així mateix, aquestes<br />
teories de <strong>la</strong> unitat demostr<strong>en</strong> que una gamma molt Pels potsmodernistes <strong>la</strong><br />
àmplia d’intuïcions morals i obligacions s<strong>en</strong>tides són les diversitat de valors fa<br />
realitzacions d’una única finalitat –com ara <strong>la</strong> felicitat impossible un arbitratge<br />
més gran de <strong>la</strong> quantitat més gran de persones– o l’expo- <strong>en</strong>tre ells<br />
sició d’un criteri únic –com és l’int<strong>en</strong>t d’universalització<br />
de <strong>la</strong> màxima de l’acció. Aquesta unitat comporta <strong>la</strong> decidibilitat. O bé ponderem<br />
difer<strong>en</strong>ts accions a <strong>la</strong> llum d’una única finalitat global, o simplem<strong>en</strong>t examinem<br />
quines accions són permissibles <strong>en</strong> funció del criteri. Si més d’una ho<br />
és, <strong>en</strong>s <strong>en</strong>frontem per definició a una tria no moral <strong>en</strong>tre totes dues.<br />
Ara bé, <strong>la</strong> c<strong>la</strong>redat s’ha aconseguit no només gràcies a <strong>la</strong> unió de les diverses<br />
exigències, sinó també per l’exclusió d’algunes, o alm<strong>en</strong>ys <strong>la</strong> seva relegació<br />
a una posició jeràrquica inferior. L’utilitarisme explicita com s<strong>en</strong>tim <strong>la</strong><br />
importància del que anom<strong>en</strong>aré, tot repr<strong>en</strong><strong>en</strong>t el terme del segle XVIII, «b<strong>en</strong>evolència»,<br />
és a dir, <strong>la</strong> vocació d’ajudar el proïsme a viure i prosperar, perllongar<br />
<strong>la</strong> vida i reduir el patim<strong>en</strong>t. No semb<strong>la</strong>, però, que admeti els objectius de<br />
<strong>la</strong> realització personal o les aspiracions d’aconseguir <strong>en</strong> <strong>la</strong> nostra vida, al<br />
marge de <strong>la</strong> b<strong>en</strong>evolència, altres béns: <strong>la</strong> integritat, <strong>la</strong> s<strong>en</strong>sibilitat o l’amor<br />
(excepte <strong>en</strong> <strong>la</strong> mesura que són instrum<strong>en</strong>ts de <strong>la</strong> b<strong>en</strong>evolència). Per això les exigències<br />
d’integritat, posem per cas, es pod<strong>en</strong> considerar un desafiam<strong>en</strong>t per<br />
a l’utilitarisme.<br />
9
La conducció d’una vida i el mom<strong>en</strong>t del bé<br />
Les diverses teories inspirades <strong>en</strong> Kant don<strong>en</strong>, s<strong>en</strong>s dubte, una articu<strong>la</strong>ció<br />
al nostre s<strong>en</strong>tit de <strong>la</strong> justícia, però també relegu<strong>en</strong> <strong>la</strong> realització personal a un<br />
rang inferior <strong>en</strong>tre els nostres objectius. En primer lloc, cal satisfer les exigències<br />
de <strong>la</strong> justícia; més <strong>en</strong>davant <strong>la</strong> cerca de <strong>la</strong> «vida bona» serà a l’ordre del<br />
dia. Trobem aquesta idea, per exemple, <strong>en</strong> Jürg<strong>en</strong> Habermas. Arribem així a<br />
una delimitació rigorosa del domini de <strong>la</strong> moralitat, amb un criteri molt c<strong>la</strong>r<br />
del bé i del mal, però al preu d’excloure de l’àmbit de <strong>la</strong> moralitat un seguit<br />
d’aspiracions que ara es c<strong>la</strong>ssifiqu<strong>en</strong> com a meram<strong>en</strong>t personals, i per tant no<br />
obligatòries <strong>en</strong> el mateix s<strong>en</strong>tit.<br />
En un aspecte important, aquesta manera de procedir<br />
La cultura postil·luminista està sobredeterminada. S’origina <strong>en</strong> raons tant epistemo-<br />
liberal ha atribuït a <strong>la</strong> lògiques com morals. Ja he esm<strong>en</strong>tat els atractius episte-<br />
justícia i <strong>la</strong> b<strong>en</strong>evolència mològics: <strong>la</strong> c<strong>la</strong>redat, el s<strong>en</strong>tit de decidibilitat i <strong>la</strong> intuïció<br />
una c<strong>en</strong>tralitat <strong>en</strong> <strong>la</strong> vida dels fonam<strong>en</strong>ts de <strong>la</strong> moralitat, que apar<strong>en</strong>tm<strong>en</strong>t té l’ori-<br />
moral<br />
g<strong>en</strong> <strong>en</strong> <strong>la</strong> vincu<strong>la</strong>ció de totes les obligacions amb un sol<br />
principi. Ara bé, les raons morals són igualm<strong>en</strong>t importants,<br />
si no més importants. La cultura postil·luminista moderna i liberal ha<br />
atribuït a <strong>la</strong> justícia i <strong>la</strong> b<strong>en</strong>evolència una c<strong>en</strong>tralitat i una importància <strong>en</strong> <strong>la</strong><br />
vida moral que sembl<strong>en</strong> no t<strong>en</strong>ir preced<strong>en</strong>ts <strong>en</strong> <strong>la</strong> història humana. Els problemes<br />
de màxima importància gir<strong>en</strong> al seu voltant. Les transgressions més<br />
greus i escandaloses, que <strong>en</strong> èpoques anteriors es podri<strong>en</strong> haver caracteritzat<br />
com a b<strong>la</strong>sfèmia, traïció a <strong>la</strong> tribu o infraccions al codi familiar i sexual, s’id<strong>en</strong>tifiqu<strong>en</strong><br />
ara com vio<strong>la</strong>cions dels drets humans. En el corr<strong>en</strong>t de p<strong>en</strong>sam<strong>en</strong>t<br />
posterior a <strong>la</strong> Il·lustració, fins i tot <strong>la</strong> moralitat sexual pateix un desp<strong>la</strong>çam<strong>en</strong>t<br />
del seu c<strong>en</strong>tre de gravetat: el mal no es defineix ara <strong>en</strong> termes d’impuresa<br />
personal, sinó com un atemptat contra els drets d’un altre, tal com<br />
passa <strong>en</strong> els casos d’assetjam<strong>en</strong>t sexual o <strong>en</strong> <strong>la</strong> nova condemna feminista radical<br />
de <strong>la</strong> pornografia com a forma de violència contra les dones.<br />
Així, doncs, hi ha una convergència de diverses coses. En primer lloc, un<br />
temperam<strong>en</strong>t moral que exalta les qüestions re<strong>la</strong>tives a <strong>la</strong> b<strong>en</strong>evolència i <strong>la</strong><br />
justícia per damunt de totes les altres, fins a l’extrem de convertir-les <strong>en</strong> el<br />
súmmum de <strong>la</strong> «moralitat» pròpiam<strong>en</strong>t dita. Després, una conc<strong>en</strong>tració corre<strong>la</strong>tiva<br />
<strong>en</strong> les nostres obligacions <strong>en</strong>vers els altres: <strong>la</strong> moralitat té a veure amb<br />
el «deure». I, juntam<strong>en</strong>t amb això, una c<strong>la</strong>redat s<strong>en</strong>se preced<strong>en</strong>ts <strong>en</strong> els<br />
assumptes morals: d’<strong>en</strong>trada, perquè els límits de <strong>la</strong> moral es trac<strong>en</strong> de <strong>la</strong><br />
10
VIA 03 03/2007 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
manera més precisa, i també perquè els problemes que l’afect<strong>en</strong> es pod<strong>en</strong><br />
resoldre per mitjà d’un procedim<strong>en</strong>t definit.<br />
Aquesta c<strong>la</strong>redat es conquista tot relegant fora de <strong>la</strong> deliberació moral certs<br />
dominis històricam<strong>en</strong>t importants del p<strong>en</strong>sam<strong>en</strong>t ètic. Hi ha dos àmbits estretam<strong>en</strong>t<br />
connectats que són pertin<strong>en</strong>ts per a <strong>la</strong> nostra anàlisi. Quan com<strong>en</strong>cem<br />
a reflexionar sobre <strong>la</strong> vida moral i qüestionem potser els mandats que se’ns<br />
han transmès, podem int<strong>en</strong>tar definir què és allò realm<strong>en</strong>t important. 1 En realitat,<br />
aquesta reflexió pot ser més radical del que dono a <strong>en</strong>t<strong>en</strong>dre aquí, perquè<br />
<strong>en</strong> un principi no t<strong>en</strong>im <strong>la</strong> certesa de comptar ja amb una noció c<strong>la</strong>ra i definida<br />
de <strong>la</strong> seva importància ni estem segurs que n’hi hagi prou amb descobrir<br />
quines coses t<strong>en</strong><strong>en</strong> aquesta propietat. Al contrari, quan examinem diverses teories<br />
ètiques <strong>en</strong>s sorprèn <strong>la</strong> seva difer<strong>en</strong>t manera d’<strong>en</strong>t<strong>en</strong>dre el que aquí anom<strong>en</strong>o,<br />
força vagam<strong>en</strong>t, «importància», i <strong>en</strong> particu<strong>la</strong>r les c<strong>la</strong>sses de límits molt<br />
difer<strong>en</strong>ts que trac<strong>en</strong> <strong>en</strong>tre allò que és important i el que no ho és. En alguns<br />
casos, <strong>la</strong> frontera és molt marcada, com un p<strong>en</strong>ya-segat, i separa qüestions elevades<br />
de veritable transc<strong>en</strong>dència moral d’una p<strong>la</strong>núria de desigs corr<strong>en</strong>ts. En<br />
altres casos el que t<strong>en</strong>im s’assemb<strong>la</strong> més a un p<strong>en</strong>d<strong>en</strong>t suau interromput per<br />
molts altip<strong>la</strong>ns, que repres<strong>en</strong>t<strong>en</strong> una jerarquia finam<strong>en</strong>t graduada d’objectius,<br />
cap dels quals es destaca de manera pronunciada respecte dels altres. La<br />
teoria de Kant semb<strong>la</strong> que s’ajusta més al primer model i <strong>la</strong> d’Aristòtil, al segon.<br />
Aquest nivell de reflexió es preocupa per definir el que he anom<strong>en</strong>at<br />
«béns de <strong>la</strong> vida», 2 és a dir, les accions, maneres de ser i virtuts que realm<strong>en</strong>t<br />
defineix<strong>en</strong> una vida bona. Que potser es tracta de <strong>la</strong> devoció a Déu, el coratge<br />
indestructible davant l’adversitat, <strong>la</strong> preocupació i b<strong>en</strong>evolència sinceres pel<br />
proïsme o alguna combinació d’aquestes qualitats i d’altres? Aquest p<strong>la</strong> es<br />
connecta amb un segon nivell <strong>en</strong> el qual tractem d’ac<strong>la</strong>rir quins aspectes<br />
dels éssers humans, del seu lloc dins l’univers, de <strong>la</strong> seva re<strong>la</strong>ció amb Déu o<br />
del que sigui fan que uns béns o uns altres siguin els més elevats. Així, <strong>la</strong><br />
devoció a Déu té s<strong>en</strong>tit <strong>en</strong> el context de <strong>la</strong> visió dels homes com a criatures<br />
d’un Déu d’amor. El coratge auster es comprèn <strong>en</strong> el marc de <strong>la</strong> concepció<br />
d’un univers hostil o indifer<strong>en</strong>t i d’un ésser humà definit per <strong>la</strong> capacitat de<br />
conservar <strong>la</strong> dignitat i no cedir davant l’hostilitat: exigeix un cert tipus d’imatge<br />
de l’univers, de les nostres capacitats i de les difer<strong>en</strong>ts actituds <strong>en</strong>vers<br />
l’univers possibilitades per aquestes capacitats i actituds. La conc<strong>en</strong>tració <strong>en</strong><br />
<strong>la</strong> b<strong>en</strong>evolència pot t<strong>en</strong>ir un seguit de contextos; uns de deistes, uns altres<br />
11
La conducció d’una vida i el mom<strong>en</strong>t del bé<br />
d’ateus i uns altres, finalm<strong>en</strong>t, que no són c<strong>la</strong>ssificables segons aquest contrast<br />
però que t<strong>en</strong><strong>en</strong> <strong>en</strong> comú una visió de l’amor o d’alguna cosa simi<strong>la</strong>r,<br />
com a capacitat nostra més elevada, i veu<strong>en</strong> els éssers humans com a objectes<br />
dignes d’aquest s<strong>en</strong>tim<strong>en</strong>t, sigui com a fills de Déu, com a éssers amb<br />
una dignitat intrínseca o per qualsevol altra raó.<br />
Aquesta definició addicional de <strong>la</strong> nostra naturalesa, posició o re<strong>la</strong>ció<br />
amb un poder més alt explicita el que anom<strong>en</strong>aré «béns constitutius». Els<br />
anom<strong>en</strong>o així perquè <strong>en</strong> aquest nivell es defineix el que constitueix els<br />
nostres béns de <strong>la</strong> vida com a tals. En qualsevol dels dos nivells, <strong>la</strong> reflexió és<br />
difícil d’<strong>en</strong>carar s<strong>en</strong>se fer referència a l’altre. Això és notori <strong>en</strong> el cas d’una<br />
ètica deista: com puc considerar que l’objectiu de <strong>la</strong> meva<br />
vida és <strong>la</strong> devoció a Déu si no em semb<strong>la</strong> que sóc, d’alguna<br />
manera, criatura seva? Però passa el mateix <strong>en</strong> re<strong>la</strong>ció<br />
amb l’ètica «dessacralitzada» del coratge auster: part del<br />
context que dóna s<strong>en</strong>tit a aquesta ètica és el fet que vivim<br />
<strong>en</strong> un univers dessacralitzat i som criatures dotades de<br />
certes capacitats. Distingeixo els nivells perquè les articu<strong>la</strong>cions es pod<strong>en</strong><br />
descriure per separat; per exemple, exposant <strong>en</strong> què consisteix <strong>la</strong> vida bona<br />
per a nosaltres. Però per donar-hi ple s<strong>en</strong>tit i arribar, per tant, a <strong>la</strong> intuïció<br />
bàsica que aquesta és <strong>la</strong> vida bona cal actuar <strong>en</strong> tots dos nivells.<br />
Ara bé, una de les característiques que pres<strong>en</strong>ta gran part de <strong>la</strong> filosofia<br />
moral dels nostres dies és que es manté a distància d’aquests dominis connexos.<br />
Simplem<strong>en</strong>t parteix de les nostres intuïcions i troba després una fórmu<strong>la</strong><br />
amb <strong>la</strong> presumpta capacitat de g<strong>en</strong>erar-les i potser refinar-les <strong>en</strong> el procés,<br />
fins a aconseguir l’equilibri reflexiu. Aquest va ser el procedim<strong>en</strong>t adoptat per<br />
un teòric contemporani d’inspiració kantiana molt important, John Rawls. 3<br />
Cal dir que Kant no va restringir de manera anàloga l’abast de <strong>la</strong> seva teorització,<br />
i va p<strong>la</strong>ntejar amb c<strong>la</strong>redat l’estatus dels éssers humans com a únics<br />
ag<strong>en</strong>ts racionals de l’univers i, per tant, a) destinats a viure d’acord amb les<br />
exigències de <strong>la</strong> racionalitat <strong>en</strong> el regne de <strong>la</strong> raó pràctica, i b) <strong>en</strong> condicions<br />
de guanyar-se el respecte com a posseïdors d’una dignitat que només ells<br />
t<strong>en</strong><strong>en</strong> al món. 4 «Béns de <strong>la</strong> vida» són les<br />
accions, maneres de ser<br />
i virtuts que defineix<strong>en</strong><br />
una vida bona<br />
Amb tot, l’objectiu de Rawls era reeditar part de <strong>la</strong> teoria kantiana<br />
s<strong>en</strong>se <strong>la</strong> «metafísica», i aquesta actitud va relegar efectivam<strong>en</strong>t <strong>la</strong> reflexió<br />
sobre <strong>la</strong> vida i els béns constitutius a les t<strong>en</strong>ebres extrafilosòfiques.<br />
De manera simi<strong>la</strong>r, Habermas afirma que és capaç de demostrar que <strong>la</strong><br />
12
VIA 03 03/2007 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
norma d’una ètica discursiva és obligatòria per a nosaltres, i <strong>en</strong>s fa veure que<br />
ja hi estem compromesos <strong>en</strong> virtut de <strong>la</strong> manera de par<strong>la</strong>r els uns amb els<br />
altres. Podem no t<strong>en</strong>ir <strong>en</strong> compte <strong>la</strong> reflexió sobre el bé.<br />
En el cas de l’utilitarisme, <strong>la</strong> negativa adopta una forma molt difer<strong>en</strong>t, amb<br />
<strong>la</strong> tesi que és obvi que només hi ha una cosa important: <strong>la</strong> felicitat humana, el<br />
p<strong>la</strong>er i l’evitació del dolor o les preferències humanes concretes, <strong>en</strong> funció de<br />
quina sigui <strong>la</strong> formu<strong>la</strong>ció. En un cert s<strong>en</strong>tit, aquestes tesis són m<strong>en</strong>ys <strong>en</strong>igmàtiques<br />
que les teories derivades de Kant, perquè és evid<strong>en</strong>t que totes fan una<br />
afirmació sobre <strong>la</strong> importància. Les teories d’inspiració kantiana don<strong>en</strong> a <strong>la</strong><br />
justícia o el respecte pel proïsme una posició preponderant i relegu<strong>en</strong> tota <strong>la</strong><br />
resta a un rang inferior. És curiós que es creguin capaços d’establir aquesta<br />
prioritat <strong>en</strong> l’estructura mateixa de <strong>la</strong> seva teoria, s<strong>en</strong>se ni tan sols formu<strong>la</strong>r<strong>la</strong><br />
com una proposició sobre <strong>la</strong> importància, i m<strong>en</strong>ys <strong>en</strong>cara demostrar-<strong>la</strong>. Els<br />
utilitaristes mant<strong>en</strong><strong>en</strong> alm<strong>en</strong>ys una posició oficial respecte d’aquesta qüestió,<br />
i fins i tot alguna cosa simi<strong>la</strong>r a una estratègia argum<strong>en</strong>tativa. Aquesta estratègia<br />
consisteix a aprofitar el clima d’incredulitat i sospita que <strong>en</strong>volta no<br />
només <strong>la</strong> fe <strong>en</strong> Déu o el Nirvana, sinó també les diverses aspiracions a <strong>la</strong> transc<strong>en</strong>dència<br />
del jo, si més no dins <strong>la</strong> cultura postil·luminista, per desafiar els<br />
seus adversaris a esm<strong>en</strong>tar qualsevol altra cosa susceptible de t<strong>en</strong>ir una importància<br />
comparable a <strong>la</strong> felicitat i el patim<strong>en</strong>t humans. I després esper<strong>en</strong> que<br />
els seus interlocutors es condemnin com a reaccionaris antiquats i confusos,<br />
i fins i tot misantrops.<br />
En conseqüència, t<strong>en</strong>im <strong>en</strong> <strong>la</strong> filosofia moral moderna un estil influ<strong>en</strong>t de<br />
p<strong>en</strong>sam<strong>en</strong>t que deixa fluir lliurem<strong>en</strong>t <strong>la</strong> idea prou estesa que <strong>la</strong> justícia i <strong>la</strong><br />
b<strong>en</strong>evolència t<strong>en</strong><strong>en</strong> una importància suprema i, així, també recull les recomp<strong>en</strong>ses<br />
de <strong>la</strong> c<strong>la</strong>redat i <strong>la</strong> decidibilitat originades <strong>en</strong> aquesta actitud restrictiva,<br />
alhora que tanca tot l’espai –que <strong>en</strong> una cultura postil·luminista ha de mostrar-se<br />
epistèmicam<strong>en</strong>t «tou»– dins el qual pod<strong>en</strong> formu<strong>la</strong>r-se i fonam<strong>en</strong>tar-se<br />
les definicions de <strong>la</strong> importància. La filosofia moral pot ara abordar problemes<br />
tan «durs» i decidibles com el càlcul de b<strong>en</strong>eficis, els teoremes de <strong>la</strong> teoria de<br />
l’elecció racional o <strong>la</strong> possibilitat de deduir d’algun procedim<strong>en</strong>t certs mandats<br />
intuïtivam<strong>en</strong>t vincu<strong>la</strong>nts, i es troba <strong>en</strong> condicions de mant<strong>en</strong>ir-se completam<strong>en</strong>t<br />
al marge del domini fosc on aquestes intuïcions pod<strong>en</strong> <strong>en</strong>unciarse,<br />
refinar-se o desm<strong>en</strong>tir-se. Aquest estil de p<strong>en</strong>sam<strong>en</strong>t comprèn, per descomptat,<br />
àmplies diferències d’opinió. La més notable és <strong>la</strong> l<strong>la</strong>rga disputa<br />
13
La conducció d’una vida i el mom<strong>en</strong>t del bé<br />
<strong>en</strong>tre els utilitaristes i els kantians, però el fet mateix que cada un dels dos<br />
bàndols id<strong>en</strong>tifiqui l’altre com el seu principal adversari diu molt sobre el que<br />
els uneix i, al mateix temps, els separa com a grup dels filòsofs morals que<br />
vol<strong>en</strong> obrir els espais tancats.<br />
Aquests darrers també s’agrup<strong>en</strong> <strong>en</strong> dues de les principals famílies del<br />
món filosòfic actual. Hi ha els que, sovint inspirats <strong>en</strong> Aristòtil, vol<strong>en</strong> redefinir<br />
una ètica del bé i les virtuts, i els que, rere les passes de Nietzsche, procur<strong>en</strong><br />
una impugnació radical de l’hegemonia de <strong>la</strong> b<strong>en</strong>evolència; alguns arrib<strong>en</strong><br />
tan lluny com el seu mestre <strong>en</strong> el rebuig de tota <strong>la</strong> insistència postil·luminista<br />
<strong>en</strong> <strong>la</strong> reducció del patim<strong>en</strong>t i <strong>la</strong> crueltat, considerada un int<strong>en</strong>t<br />
d’empresonar i contro<strong>la</strong>r el joc dionisíac del nostre ésser.<br />
Molts neonietzschians estan tan poc disposats a admetre que <strong>la</strong> seva postura<br />
antihumanista és un judici franc sobre <strong>la</strong> importància com els teòrics<br />
postil·luministes ho estan quant al seu humanisme. Els primers e<strong>la</strong>bor<strong>en</strong>, partint<br />
de <strong>la</strong> base del perspectivisme nietzschià, raons complexes gairebé epistemològiques<br />
per explicar per què els judicis sobre el bé no t<strong>en</strong><strong>en</strong> valor de veritat<br />
i són simples reflexos de postures de poder; dedueix<strong>en</strong> el seu antihumanisme<br />
del fet suposadam<strong>en</strong>t universal que tots els ordres intel·lectuals<br />
s’impos<strong>en</strong> sobre el caos i, per tant, <strong>la</strong> lluita <strong>en</strong>tre ells és <strong>en</strong> definitiva una lluita<br />
de poder. En aquest aspecte (com els seus adversaris neokantians), són<br />
m<strong>en</strong>ys francs que el seu mestre (<strong>en</strong>cara que potser són més coher<strong>en</strong>ts).<br />
Tot això explica per què els int<strong>en</strong>ts racionals i responsables d’explicitar els<br />
béns, tant constitutius com de <strong>la</strong> vida, no t<strong>en</strong><strong>en</strong> massa bona reputació <strong>en</strong> <strong>la</strong><br />
filosofia contemporània. Però és precisam<strong>en</strong>t <strong>en</strong> aquest domini on podem<br />
t<strong>en</strong>ir l’esperança d’esc<strong>la</strong>rir <strong>la</strong> manera de reconèixer una diversitat de béns i<br />
tractar de construir <strong>la</strong> unitat de <strong>la</strong> nostra vida davant seu. No és sorpr<strong>en</strong><strong>en</strong>t<br />
que siguem poc c<strong>la</strong>rs respecte d’això. Entre els que han dictaminat s<strong>en</strong>se discussió<br />
una unitat prematura i els que consider<strong>en</strong> que qualsevol unitat és producte<br />
d’una imposició arbitrària, només queda una franja re<strong>la</strong>tivam<strong>en</strong>t estreta<br />
de p<strong>en</strong>sadors que alm<strong>en</strong>ys són capaços de discutir <strong>la</strong> qüestió.<br />
III<br />
Em semb<strong>la</strong>, però, que no es pot esquivar el problema. Som, efectivam<strong>en</strong>t,<br />
davant d’una diversitat de béns i sovint hem de fer judicis globals sobre <strong>la</strong><br />
14
VIA 03 03/2007 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
manera d’actuar quan n’hi ha més d’un <strong>en</strong> joc. Per descomptat, podem apel·<strong>la</strong>r<br />
a l’actitud, originada <strong>en</strong> Kant, de dec<strong>la</strong>rar que, llevat dels favorits, tots els<br />
altres béns t<strong>en</strong><strong>en</strong> una jerarquia sistemàticam<strong>en</strong>t inferior, no form<strong>en</strong> part de<br />
<strong>la</strong> moralitat i només cal considerar-los quan les exigències d’aquesta estan<br />
satisfetes. La cosa, però, no funciona així.<br />
En dir això, no fixo una posició sobre les qüestions substantives. No dic,<br />
per exemple, que <strong>la</strong> justícia importa poc o que no és tan important com<br />
p<strong>en</strong>s<strong>en</strong> els kantians, i m<strong>en</strong>ys <strong>en</strong>cara m’afegeixo a l’antihumanisme dels<br />
neonietzschians. Encara que hom tingui les opinions més extremes sobre <strong>la</strong><br />
preponderància de <strong>la</strong> justícia, serà difícil de justificar-ne <strong>la</strong> prioritat sistemàtica.<br />
Quan parlo de prioritat sistemàtica vull dir dues coses: has de satisfer<br />
totes les exigències correspon<strong>en</strong>ts al domini A (per exemple, <strong>la</strong> justícia o <strong>la</strong><br />
b<strong>en</strong>evolència) abans de satisfer qualsevol exigència del domini B (per<br />
exemple, <strong>la</strong> realització personal). Aquest tipus de norma és inviable <strong>en</strong> <strong>la</strong><br />
practica a causa del que anom<strong>en</strong>aré «diferències de pes». Dins de qualsevol<br />
domini hi haurà problemes d’importància molt diversa. El domini <strong>en</strong><br />
conjunt pot t<strong>en</strong>ir una gran importància, ja que hom pot p<strong>en</strong>sar que s’hi<br />
decideix realm<strong>en</strong>t el valor de <strong>la</strong> seva vida, però <strong>en</strong> el seu si hi haurà qüestions<br />
c<strong>en</strong>trals i d’altres de més perifèriques, assumptes <strong>en</strong> els quals t<strong>en</strong><strong>en</strong> un<br />
paper crucial els factors que fan important aquest domini i d’altres <strong>en</strong> què<br />
hi haurà <strong>en</strong> joc alguna cosa re<strong>la</strong>tivam<strong>en</strong>t inferior. Sota <strong>la</strong> rúbrica de <strong>la</strong><br />
justícia s’inclou<strong>en</strong> problemes amb tant de pes com <strong>la</strong> preservació dels drets<br />
humans fonam<strong>en</strong>tals o l’evitació de l’explotació brutal, <strong>en</strong> un extrem,<br />
m<strong>en</strong>tre que <strong>en</strong> l’altre hi ha <strong>la</strong> qüestió de si <strong>la</strong> setmana passada vàrem acomplir<br />
<strong>la</strong> nostra quota assignada de tasques domèstiques.<br />
Per descomptat, <strong>en</strong>tre els que vol<strong>en</strong> establir <strong>la</strong> preeminència d’un bé determinat<br />
veiem sovint l’int<strong>en</strong>t de posar al mateix nivell tots els problemes que hi<br />
t<strong>en</strong><strong>en</strong> a veure i atribuir-los el mateix pes. Quan es tracta de fer un sacrifici als<br />
déus, posem per cas, l’omissió d’un detall trivial és tan greu com <strong>la</strong> negativa<br />
absoluta a honorar-los. Aquesta m<strong>en</strong>a d’homog<strong>en</strong>eïtzació de tot un àmbit de<br />
qüestions mitjançant <strong>la</strong> promoció d’allò trivial al rang del que és vital pot funcionar<br />
durant un temps i fins a cert punt, però tard o d’hora <strong>la</strong> vida torna a<br />
cercar els seus drets i <strong>la</strong> g<strong>en</strong>t com<strong>en</strong>ça a fer distincions. Això passa perquè <strong>la</strong><br />
idea de <strong>la</strong> imposició d’una obligació o una exigència prové de <strong>la</strong> s<strong>en</strong>sació que<br />
aquí hi ha alguna cosa important <strong>en</strong> joc; <strong>la</strong> idea, <strong>en</strong> definitiva, ha de ser s<strong>en</strong>si-<br />
15
La conducció d’una vida i el mom<strong>en</strong>t del bé<br />
ble a aquesta percepció de <strong>la</strong> importància. Ara bé, hi ha diferències d’importància<br />
no només <strong>en</strong>tre béns, sinó també de vegades quan s’invoca el que anom<strong>en</strong>em<br />
el «bé mateix».<br />
Per això <strong>la</strong> prioritat sistemàtica duu a l’absurd pragmàtic. Potser <strong>la</strong> justícia<br />
o <strong>la</strong> b<strong>en</strong>evolència són <strong>en</strong> g<strong>en</strong>eral més vitals que no pas <strong>la</strong> realització personal;<br />
potser hi haurà molts casos <strong>en</strong> què jo hauré de sacrificar <strong>la</strong> meva realització<br />
<strong>en</strong> favor de <strong>la</strong> justícia o per salvar algú, però això no vol dir que sempre<br />
que un problema de justícia, per trivial que sigui, es p<strong>la</strong>nteja juntam<strong>en</strong>t<br />
amb un problema de realització, al marge de <strong>la</strong> seva transc<strong>en</strong>dència, he de<br />
donar prioritat a les consideracions de <strong>la</strong> justícia.<br />
Imaginem-nos una república tropical governada per una coalició de<br />
g<strong>en</strong>t d’esquerra i verds. La líder del Partit Verd (anom<strong>en</strong>em-<strong>la</strong> Priscil·<strong>la</strong>) és<br />
ministra de Recursos Naturals i s’ha compromès a protegir els boscos tropicals<br />
de Tropicana de <strong>la</strong> destrucció total, però <strong>la</strong> re<strong>la</strong>ció de forces exist<strong>en</strong>t<br />
mostra c<strong>la</strong>ram<strong>en</strong>t que l’única manera d’evitar <strong>la</strong> destrucció més greu és<br />
cedir x quilòmetres quadrats del bosc a les motoserres d’una gran multinacional.<br />
L’argum<strong>en</strong>t conv<strong>en</strong>ç Priscil·<strong>la</strong> des del punt de vista intel·lectual; <strong>la</strong><br />
ministra, <strong>en</strong>cara que comprèn que fóra irresponsable sabotejar l’acord,<br />
demana que <strong>la</strong> rellevin de <strong>la</strong> seva cartera per no ser <strong>la</strong> persona concreta<br />
<strong>en</strong>carregada de pres<strong>en</strong>tar el projecte de llei correspon<strong>en</strong>t i promoure’n <strong>la</strong><br />
ratificació al Par<strong>la</strong>m<strong>en</strong>t. Aquí hi ha <strong>en</strong> joc alguna cosa simi<strong>la</strong>r a <strong>la</strong> integritat;<br />
aquest acte es contraposaria a tota l’ori<strong>en</strong>tació de <strong>la</strong> seva vida i les<br />
causes a què s’ha lliurat.<br />
L’exemple és complex, s<strong>en</strong>s dubte, perquè <strong>la</strong> integritat també és un actiu<br />
polític. Priscil·<strong>la</strong> s’adona que això serà dol<strong>en</strong>t per a <strong>la</strong> seva imatge pública i que<br />
posarà <strong>en</strong> risc <strong>la</strong> seva aptitud per comunicar els motius que <strong>la</strong> impuls<strong>en</strong> a<br />
actuar <strong>en</strong> política. Ara bé, <strong>la</strong> integritat només és un actiu polític perquè és, a<br />
més, un bé personal, cosa que el<strong>la</strong> també s<strong>en</strong>t, <strong>en</strong> el fons. La situació li imposa<br />
complir un paper, però Priscil·<strong>la</strong> sap que aquest no pot estar per damunt de<br />
<strong>la</strong> fidelitat que ha de t<strong>en</strong>ir a una ori<strong>en</strong>tació fonam<strong>en</strong>tal de <strong>la</strong> seva vida i els<br />
seus compromisos; si hi estigués per sobre, el<strong>la</strong> ho veuria com una m<strong>en</strong>a d’atemptat<br />
contra <strong>la</strong> seva persona.<br />
Ara bé, alguns membres de <strong>la</strong> coalició –socialdemòcrates utilitaristes, que<br />
n’hi ha, i molts, per desgràcia– tract<strong>en</strong> de convèncer-<strong>la</strong> que no plegui; s’adon<strong>en</strong><br />
que els elem<strong>en</strong>ts facciosos del Partit Verd hi posaran m<strong>en</strong>ys dificultats si<br />
16
VIA 03 03/2007 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
el seu líder assumeix <strong>la</strong> responsabilitat concreta pel projecte. Però Priscil·<strong>la</strong><br />
s’hi resisteix i li assign<strong>en</strong> un altre ministeri.<br />
Aquí hi ha <strong>en</strong> joc béns de molt diverses m<strong>en</strong>es. D’una banda, els resultats<br />
del raonam<strong>en</strong>t conseqü<strong>en</strong>cialista sobre el bé comú, i, de l’altra, les exigències<br />
de fidelitat personal; i és molt difícil comparar-los. Efectivam<strong>en</strong>t, fóra ardu<br />
saber què dir-ne si s’haguessin de c<strong>la</strong>ssificar in abstracto. Quan E. M. Forster va<br />
dir (diu<strong>en</strong>) que si hagués d’escollir <strong>en</strong>tre trair el seu país i trair els seus amics,<br />
esperava poder abandonar el primer, feia una m<strong>en</strong>a de gest retòric que fóra<br />
absurd i desastrós int<strong>en</strong>tar traduir <strong>en</strong> un <strong>en</strong>unciat de prioritat sistemàtica.<br />
S<strong>en</strong>se conèixer <strong>la</strong> naturalesa de <strong>la</strong> traïció, les seves conseqüències, el que <strong>la</strong><br />
situació mostra sobre els seus amics, <strong>la</strong> naturalesa de <strong>la</strong> seva re<strong>la</strong>ció, com es<br />
pot <strong>en</strong>unciar simplem<strong>en</strong>t una prioritat g<strong>en</strong>eralitzada?<br />
Ara bé, <strong>en</strong> aquest cas Priscil·<strong>la</strong> pot decidir, i s<strong>en</strong>t que és just fer-ho. Per descomptat,<br />
podem no estar-hi d’acord, però també és c<strong>la</strong>r que <strong>la</strong> confiança que<br />
s<strong>en</strong>t, i que fins i tot nosaltres podem s<strong>en</strong>tir <strong>en</strong> discrepar, depèn molt del pes<br />
particu<strong>la</strong>r del que hi ha <strong>en</strong> joc <strong>en</strong> cada àmbit. Efectivam<strong>en</strong>t, si el destí del projecte<br />
fos <strong>la</strong> frustració segura <strong>en</strong> cas que el<strong>la</strong> no es fes càrrec de <strong>la</strong> tasca, i arran<br />
d’això tots els boscos tropicals del país esdevinguessin inevitablem<strong>en</strong>t condemnats<br />
a <strong>la</strong> destrucció, Priscil·<strong>la</strong> romandria al seu lloc. Posem que és gairebé<br />
segur que ho faria. De fet, tal com són les coses, el seu suport és parcialm<strong>en</strong>t<br />
necessari: el<strong>la</strong> ha continuat donant suport al govern, tot i que potser ho ha fet<br />
des d’una altra cartera, però d’acord amb el seu parer aquesta actitud no desautoritza<br />
directam<strong>en</strong>t les seves conviccions fonam<strong>en</strong>tals, per <strong>la</strong> qual cosa està<br />
disposada a t<strong>en</strong>ir-<strong>la</strong>. A més, si <strong>en</strong> el rebuig del tracte el que hi ha <strong>en</strong> joc tingués<br />
m<strong>en</strong>ys <strong>en</strong>titat, Priscil·<strong>la</strong> no l’hauria acompanyat i hauria dut el seu partit a l’oposició.<br />
Tot depèn, <strong>en</strong> aquest cas, dels detalls.<br />
Un altre exemple: a l’evangeli de Joan s’explica que, ess<strong>en</strong>t Jesús a casa de<br />
Marta i Maria, a Betània, Maria va pr<strong>en</strong>dre una lliura d’ungü<strong>en</strong>t, li va ungir els<br />
peus i els hi va netejar amb els cabells. L’equival<strong>en</strong>t d’aleshores dels socialdemòcrates<br />
utilitaristes va remugar i va dir: «Per què no v<strong>en</strong>i<strong>en</strong> aquest perfum<br />
per tres-c<strong>en</strong>ts d<strong>en</strong>aris i no ho donav<strong>en</strong> als pobres?» (Jo 12:5; qui par<strong>la</strong> és Judes<br />
Iscariot, personatge no gaire adequat per recomanar aquesta actitud). Es tractava<br />
d’un acte de devoció destinat a presagiar <strong>la</strong> mort immin<strong>en</strong>t de Jesús<br />
(«Deixa-<strong>la</strong>! El<strong>la</strong> ha guardat aquest perfum per al temps de <strong>la</strong> meva sepultura»,<br />
12:7). A quin preu? A cap, es podria dir. No <strong>en</strong>s trobem <strong>en</strong> el mateix registre<br />
17
La conducció d’una vida i el mom<strong>en</strong>t del bé<br />
dels càlculs que determin<strong>en</strong> el que es pot donar als pobres, però <strong>en</strong> aquest cas<br />
<strong>la</strong> virtut de l’acte té alguna cosa a veure amb el pes. L’acte de devoció només<br />
es pot expressar mitjançant alguna cosa de valor. Ara bé, no cal dir que fóra<br />
erroni utilitzar aquí alguna cosa que condemnés les masses a <strong>la</strong> pobresa. La<br />
virtut de l’acció també té a veure amb el seu caràcter únic («De pobres, <strong>en</strong><br />
t<strong>en</strong>iu sempre amb vosaltres; però, a mi, no sempre em tindreu», 12:8). Si es<br />
tractés d’una prioritat uniforme i constant, seria tota una altra història.<br />
Com podem triar raonadam<strong>en</strong>t <strong>en</strong>tre béns que són tan difer<strong>en</strong>ts? Com <strong>en</strong>s ho<br />
fem per arribar a conclusions no arbitràries? Si el nostre model consisteix a<br />
t<strong>en</strong>ir algun sistema de mesura de les accions, com el que pret<strong>en</strong><strong>en</strong> t<strong>en</strong>ir els<br />
utilitaristes, hem de cedir a <strong>la</strong> desesperació; però si, al contrari, examinem <strong>la</strong><br />
manera d’explicitar <strong>la</strong> importància re<strong>la</strong>tiva <strong>en</strong> <strong>la</strong> nostra vida, veurem que no<br />
<strong>en</strong>s manqu<strong>en</strong> recursos.<br />
Hom podria creure que els nostres judicis sobre <strong>la</strong><br />
Per l’utilitarisme només hi importància re<strong>la</strong>tiva de diverses c<strong>la</strong>sses de béns, si manca<br />
ha una cosa important: <strong>la</strong> un sistema de mesuram<strong>en</strong>t o alguna cosa per l’estil, hau-<br />
felicitat humana, el p<strong>la</strong>er, ri<strong>en</strong> de ser molt inarticu<strong>la</strong>ts. Però no és així. Per descomp-<br />
l’evitació del dolor o les tat, no tindran una explicitació completa, però això són<br />
preferències humanes figues d’un altre paner. La qüestió és el que va fer cèlebre<br />
concretes<br />
Aristòtil <strong>en</strong> <strong>la</strong> seva anàlisi de <strong>la</strong> phronesi o saviesa pràctica<br />
del llibre VI de l’Ètica a Nicòmac. No podem exposar íntegram<strong>en</strong>t<br />
el que <strong>en</strong>s indueix a pr<strong>en</strong>dre una decisió i no una altra <strong>en</strong> contextos<br />
<strong>en</strong> què <strong>la</strong> deliberació exigeix recórrer a <strong>la</strong> saviesa pràctica. És a dir, no podem<br />
establir una condició sufici<strong>en</strong>t perquè tal acció o tal altra sigui <strong>la</strong> correcta <strong>en</strong><br />
aquest cas, de manera que després no haguem de fer altra cosa que aplicar-<strong>la</strong><br />
mecànicam<strong>en</strong>t, per dir-ho d’alguna forma –és a dir, s<strong>en</strong>se més deliberacions<br />
o reflexions–, a altres casos <strong>en</strong> què <strong>la</strong> descripció és valida. O, dit altram<strong>en</strong>t,<br />
qualsevol condició sufici<strong>en</strong>t s’hauria de formu<strong>la</strong>r amb un nivell de g<strong>en</strong>eralitat<br />
tan alt que <strong>la</strong> faria completam<strong>en</strong>t inútil; per exemple, dir que l’acció és «el<br />
que s’escau». El perquè d’això és el fet que els contextos de l’acció, els tipus de<br />
béns que hi ha <strong>en</strong> joc <strong>en</strong> un cas determinat i el pes particu<strong>la</strong>r de cada tipus <strong>en</strong><br />
18<br />
IV
VIA 03 03/2007 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
cada cas precís són infinitam<strong>en</strong>t variables. Qualsevol norma g<strong>en</strong>eral deduïda<br />
d’un conjunt de casos caldrà reconsiderar-<strong>la</strong> i afinar-<strong>la</strong> <strong>en</strong> altres situacions.<br />
En aquest s<strong>en</strong>tit, Aristòtil difereix de les teories modernes de l’acció obligatòria<br />
que he analitzat. Tant l’utilitarisme com el kantisme pod<strong>en</strong> afirmar<br />
que han definit una condició informativa sufici<strong>en</strong>t de <strong>la</strong> virtut, per exemple,<br />
que sigui l’acció g<strong>en</strong>eradora de les conseqüències més útils proced<strong>en</strong>t d’una<br />
màxima universalitzable. Per descomptat, els crítics han def<strong>en</strong>sat que a aquestes<br />
condicions no els manca ambigüitat quan cal aplicar-les <strong>en</strong> <strong>la</strong> pràctica;<br />
com és b<strong>en</strong> sabut, el criteri d’universalització ha estat titl<strong>la</strong>t de buit. Ara bé,<br />
aquests criteris pret<strong>en</strong><strong>en</strong> escollir l’acció correcta <strong>en</strong> cada cas, s<strong>en</strong>se exigir<br />
modificacions ni clàusules addicionals.<br />
No obstant això, el fet que <strong>la</strong> virtut d’una acció mai no pugui articu<strong>la</strong>r-se<br />
pl<strong>en</strong>am<strong>en</strong>t <strong>en</strong> aquest s<strong>en</strong>tit no vol dir que no fem ús de l’articu<strong>la</strong>ció. El nostre<br />
grau de discernim<strong>en</strong>t pràctic pot ser parcialm<strong>en</strong>t una funció de les nostres<br />
articu<strong>la</strong>cions. El fet que aquestes mai no siguin prou sòlides per triar una solució<br />
única no implica que no siguin crucials per guiar-nos.<br />
Ja he par<strong>la</strong>t d’una m<strong>en</strong>a d’articu<strong>la</strong>ció, <strong>en</strong> <strong>la</strong> qual id<strong>en</strong>tifiquem diversos<br />
béns de <strong>la</strong> vida i els considerem més o m<strong>en</strong>ys importants. Les nostres imatges<br />
dels béns constitutius que serveix<strong>en</strong> de base als béns de <strong>la</strong> vida proporcion<strong>en</strong><br />
més profunditat i riquesa a aquesta articu<strong>la</strong>ció. Òbviam<strong>en</strong>t, quan parlo d’«articu<strong>la</strong>ció»<br />
faig referència a alguna cosa més que no pas una formu<strong>la</strong>ció, des<br />
d’una perspectiva que hom podria reconèixer com a punt de vista teòric d’alguna<br />
doctrina filosòfica o teològica. La nostra idea dels béns de <strong>la</strong> vida i els<br />
béns constitutius agafa cos i es transmet mitjançant tot un conjunt d’instrum<strong>en</strong>ts:<br />
contes, lleg<strong>en</strong>des, retrats de figures exemp<strong>la</strong>rs i de les seves accions i<br />
passions, així com obres artístiques, música, dansa, rituals, formes de culte,<br />
etc. Una cantata de Bach expressa una certa forma de pietat cristiana d’una<br />
manera que no es pot substituir amb tractats de teologia, així com La pesta de<br />
Camus exposa el que vol dir practicar una certa forma d’integritat austera <strong>en</strong><br />
un món dessacralitzat de manera més eficaç que no pas una munió de textos<br />
filosòfics sobre <strong>la</strong> mort de Déu.<br />
Anant més lluny <strong>en</strong>cara, però, vull fer referència a un altre aspecte de <strong>la</strong><br />
nostra percepció del bé i d’allò que és més just, que també aconseguim articu<strong>la</strong>r.<br />
No es tracta tant de <strong>la</strong> importància re<strong>la</strong>tiva dels béns com de <strong>la</strong> idea del<br />
com s’ajust<strong>en</strong> mútuam<strong>en</strong>t a <strong>la</strong> totalitat d’una vida. Perquè, <strong>en</strong> definitiva, <strong>la</strong><br />
19
La conducció d’una vida i el mom<strong>en</strong>t del bé<br />
nostra tasca no consisteix s<strong>en</strong>zil<strong>la</strong>m<strong>en</strong>t a dur a terme actes aïl<strong>la</strong>ts, cada un<br />
dels quals és just, sinó a viure una vida, cosa que vol dir ser i esdev<strong>en</strong>ir una<br />
c<strong>la</strong>sse determinada d’ésser humà. Una postura ètica que apar<strong>en</strong>tm<strong>en</strong>t negués<br />
aquesta concepció –precisam<strong>en</strong>t podríem dir, per exemple, que només hem<br />
d’aspirar a ser capaços de fer el que s’escau <strong>en</strong> cada nova situació, i res més–<br />
no faria sinó confirmar-<strong>la</strong>. Efectivam<strong>en</strong>t, <strong>en</strong>s diria: «converteix-te <strong>en</strong> <strong>la</strong> m<strong>en</strong>a<br />
de persona capaç de consagrar-se completam<strong>en</strong>t a <strong>la</strong> rectitud exigida <strong>en</strong><br />
aquest mom<strong>en</strong>t» (cosa que, com és notori, ni tu ni jo no som, per ara).<br />
La vida és una cosa que «portem», d’acord amb l’expressió tan eloqü<strong>en</strong>t del<br />
ll<strong>en</strong>guatge de cada dia que com<strong>en</strong>ta Richard Wollheim <strong>en</strong> el p<strong>en</strong>etrant llibre<br />
The Thread of Life. Això implica, al mateix temps, <strong>la</strong> idea que <strong>la</strong> nostra vida va a<br />
algun lloc, potser <strong>en</strong> moltes direccions alhora, i que int<strong>en</strong>tem guiar d’alguna<br />
manera el movim<strong>en</strong>t (o els movim<strong>en</strong>ts). Per tant, <strong>la</strong> nostra vida és una categoria<br />
–potser <strong>en</strong> podríem dir un registre– ineludible del nostre p<strong>en</strong>sam<strong>en</strong>t ètic.<br />
I el que és propi d’aquesta vida és el nostre movim<strong>en</strong>t, el nostre canvi, el nostre<br />
esdev<strong>en</strong>ir, amb <strong>la</strong> temporalitat irregu<strong>la</strong>r que <strong>en</strong>carna diversos ritmes:<br />
algunes fases són regu<strong>la</strong>rs i impliqu<strong>en</strong> <strong>la</strong> repetició d’una rutina mitjançant<br />
canvis l<strong>en</strong>ts i gairebé imperceptibles que només advertim a posteriori, <strong>en</strong><br />
retrospectiva. Altres fases sembl<strong>en</strong> crítiques i hi ha molt <strong>en</strong> joc <strong>en</strong> un mom<strong>en</strong>t<br />
fatídic: <strong>en</strong> un tres i no res passa una cosa irreversible. Per <strong>la</strong> seva naturalesa<br />
mateixa, <strong>la</strong> vida conté aquests passatges kairòtics. *<br />
Tanmateix, <strong>en</strong> <strong>la</strong> mesura que tinguem alguna idea de <strong>la</strong> nostra vida i del<br />
que int<strong>en</strong>tem «portar», re<strong>la</strong>cionarem els diversos béns que cerquem no només<br />
amb <strong>la</strong> seva importància difer<strong>en</strong>cial, sinó també amb el seu ajust o desajust<br />
recíproc <strong>en</strong> el des<strong>en</strong>volupam<strong>en</strong>t de <strong>la</strong> nostra existència. Aquests béns, per dirho<br />
així, pod<strong>en</strong> t<strong>en</strong>ir diversos papers i ocupar diversos llocs (cosa que també<br />
pot voler dir diversos mom<strong>en</strong>ts) <strong>en</strong> aquesta vida, i <strong>en</strong>t<strong>en</strong>dre-ho <strong>en</strong>s pot ajudar<br />
a decidir el que hem de fer.<br />
Així, tornant a Priscil·<strong>la</strong>, potser el seu raonam<strong>en</strong>t ha estat aproximadam<strong>en</strong>t<br />
aquest: una part important del s<strong>en</strong>tit de <strong>la</strong> meva vida és, per<br />
descomptat, actuar amb <strong>la</strong> màxima eficàcia possible a favor d’aquesta causa<br />
am<strong>en</strong>açada –el medi ambi<strong>en</strong>t global–, però el que puc fer <strong>en</strong> el meu cas és<br />
* Mom<strong>en</strong>ts crítics, de decisió <strong>en</strong>tre alternatives, <strong>en</strong> què es mira d’aprofitar l’oportunitat (kairos).<br />
[N. de <strong>la</strong> T.]<br />
20
VIA 03 03/2007 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
contribuir a protegir els boscos tropicals de Tropicana, que són <strong>en</strong> perill<br />
d’extinció. Aquesta causa, <strong>en</strong> rigor, exigirà tots els nostres esforços i <strong>en</strong>cara<br />
més, perquè som molt minoritaris i l’equilibri polític mundial de forces<br />
se’ns inclina ac<strong>la</strong>paradoram<strong>en</strong>t <strong>en</strong> contra. D’alguna manera, hauríem de dir<br />
que cap sacrifici personal no és excessiu <strong>en</strong> b<strong>en</strong>efici d’aquesta causa. El meu<br />
deure seria aleshores no r<strong>en</strong>unciar? Al cap i a <strong>la</strong> fi, els meus col·legues argum<strong>en</strong>t<strong>en</strong><br />
que <strong>la</strong> r<strong>en</strong>úncia podria posar <strong>en</strong> risc l’acord, que tots considerem el<br />
més esperançador per evitar el desastre.<br />
En un altre nivell, però, per què ho fem? Per què <strong>en</strong>s Les teories morals<br />
comprometem amb aquesta lluita? Indubtablem<strong>en</strong>t, per- d’inspiració kantiana don<strong>en</strong><br />
què el problema és important i hi ha molt <strong>en</strong> joc, però a <strong>la</strong> justícia i al proïsme una<br />
també per una altra cosa: sabem que, com a éssers hu- posició preponderant<br />
mans, som capaços de donar una resposta a aquests problemes,<br />
<strong>en</strong>cara que gairebé sempre ho fem d’una manera inadequada. Ens<br />
sabem capaços de s<strong>en</strong>tir que el món i tota l’esfera de <strong>la</strong> vida <strong>en</strong>s impos<strong>en</strong><br />
admiració i fins i tot v<strong>en</strong>eració, <strong>en</strong>cara que molt sovint reprimim aquests s<strong>en</strong>tim<strong>en</strong>ts<br />
per consagrar-nos a <strong>la</strong> realització dels nostres projectes i procurem<br />
maximitzar <strong>la</strong> nostra eficàcia instrum<strong>en</strong>tal. Volem arribar a ser homes i dones<br />
amb <strong>la</strong> capacitat de s<strong>en</strong>tir i viure amb pl<strong>en</strong>itud aquesta v<strong>en</strong>eració, un objectiu<br />
g<strong>en</strong>s fàcil d’aconseguir.<br />
Així, doncs, volem guanyar <strong>la</strong> batal<strong>la</strong> pels boscos tropicals, però no només<br />
això: també volem alim<strong>en</strong>tar i des<strong>en</strong>volupar una certa manera de compr<strong>en</strong>dre<br />
el món i respondre-hi. En resum: una certa v<strong>en</strong>eració. No es tracta tant de<br />
c<strong>la</strong>ssificar els béns com de veure que s’ajust<strong>en</strong> els uns amb els altres i són complem<strong>en</strong>taris.<br />
Si alim<strong>en</strong>téssim <strong>la</strong> v<strong>en</strong>eració s<strong>en</strong>se actuar seríem intolerablem<strong>en</strong>t<br />
frívols. Ens demanaríem fins i tot per <strong>la</strong> qualitat d’aquesta v<strong>en</strong>eració si<br />
pogués admetre una r<strong>en</strong>dició passiva a les empreses forestals. D’altra banda,<br />
però, <strong>la</strong> cerca exclusiva dels resultats, s<strong>en</strong>se preocupar-nos g<strong>en</strong>s per <strong>la</strong> m<strong>en</strong>a<br />
de persona que arribem a ser, fóra més que qüestionable.<br />
Equivaldria, <strong>en</strong> essència, a tractar-nos com a déus que pod<strong>en</strong> consagrar tota<br />
<strong>la</strong> seva at<strong>en</strong>ció a <strong>la</strong> disposició de les coses <strong>en</strong> el món, perquè no els cal amoïnar-se<br />
pel seu propi esdev<strong>en</strong>ir; <strong>la</strong> seva naturalesa és fixa i invulnerable, i per a<br />
ells no existeix <strong>la</strong> necessitat constant d’alim<strong>en</strong>tar el bé a fi d’evitar convertirse<br />
<strong>en</strong> monstres. Lliurar-se exclusivam<strong>en</strong>t a <strong>la</strong> conquesta del resultat, com si no<br />
importés <strong>la</strong> m<strong>en</strong>a d’individu que podem arribar a ser, és un acte d’arrogància,<br />
21
La conducció d’una vida i el mom<strong>en</strong>t del bé<br />
un salt més <strong>en</strong>llà de <strong>la</strong> vulnerabilitat de <strong>la</strong> condició humana. Sóc capaç d’advertir<br />
(continua par<strong>la</strong>nt Priscil·<strong>la</strong>) que <strong>la</strong> filosofia de <strong>la</strong> raó despresa que es des<strong>en</strong>volupa<br />
amb el món modern pot <strong>en</strong>fortir aquesta actitud d’invulnerabilitat<br />
moral de l’ag<strong>en</strong>t, només interessat <strong>en</strong> el control del món. Però aquesta és <strong>la</strong><br />
il·lusió que s’amaga darrere totes les coses contra les quals lluito, i <strong>la</strong> història<br />
del nostre segle ha demostrat que els polítics revolucionaris, <strong>en</strong> nom de l’eficàcia<br />
total, pod<strong>en</strong> escampar als quatre v<strong>en</strong>ts les limitacions humanes<br />
corr<strong>en</strong>ts imposades a l’acció. Aquesta mateixa història <strong>en</strong>s ha <strong>en</strong>s<strong>en</strong>yat que<br />
pod<strong>en</strong> esdev<strong>en</strong>ir monstres. L’arrogància comporta <strong>la</strong> seva terrible nèmesi.<br />
«Tot això, però, què té a veure amb el fet de r<strong>en</strong>unciar o no?», es demana<br />
l’amic impaci<strong>en</strong>t, realista i g<strong>en</strong>s metafísic de Priscil·<strong>la</strong>, al qual podem imaginar<br />
tractant d’ajudar-<strong>la</strong> a pr<strong>en</strong>dre <strong>la</strong> decisió. «Bé,» –contesta Priscil·<strong>la</strong>– «podria<br />
fer-ho algú altre, però <strong>la</strong> meva participació directa <strong>en</strong> un acte de profanació<br />
dels boscos tropicals (si em permets ser un xic dramàtica) s’oposa tan profundam<strong>en</strong>t<br />
a <strong>la</strong> persona que m’he proposat arribar a ser i per <strong>la</strong> qual m’obstino<br />
que esdevé una m<strong>en</strong>a de violència contra mi mateixa. Potser si fos més avançada,<br />
si <strong>la</strong> v<strong>en</strong>eració que procuro tingués unes arrels més profundes <strong>en</strong> el meu<br />
ésser, podria impulsar <strong>la</strong> sanció par<strong>la</strong>m<strong>en</strong>tària d’aquesta llei s<strong>en</strong>se estremirme,<br />
però <strong>en</strong> el punt del camí on sóc, aquesta actitud em resulta impossible.<br />
Per fer-ho, hauria de com<strong>en</strong>çar a transformar-me <strong>en</strong> un d’aquests ag<strong>en</strong>ts dissociats,<br />
arrogants i desarre<strong>la</strong>ts que només es mou<strong>en</strong> per <strong>la</strong> raó instrum<strong>en</strong>tal,<br />
<strong>la</strong> ceguesa de <strong>la</strong> qual ha contribuït a posar <strong>la</strong> nostra civilització <strong>en</strong> aquest terrible<br />
tràngol. He de r<strong>en</strong>unciar».<br />
Fins aquí, Priscil·<strong>la</strong> o una Priscil·<strong>la</strong> possible. Hom podria fer servir altres raonam<strong>en</strong>ts,<br />
però he des<strong>en</strong>volupat aquest perquè <strong>en</strong>s permet fer-nos una idea de<br />
<strong>la</strong> re<strong>la</strong>ció <strong>en</strong>tre béns diversos. Allò important <strong>en</strong> aquest cas és que hi ha una<br />
m<strong>en</strong>a de complem<strong>en</strong>tarietat <strong>en</strong>tre béns que, malgrat tot, pod<strong>en</strong> estar <strong>en</strong> conflicte.<br />
El raonam<strong>en</strong>t crucial que suscita <strong>la</strong> decisió no té tant a veure amb <strong>la</strong><br />
ponderació dels béns com amb <strong>la</strong> idea de <strong>la</strong> complem<strong>en</strong>tarietat i l’am<strong>en</strong>aça<br />
que pot afectar-<strong>la</strong> <strong>en</strong> algun mom<strong>en</strong>t per l’aixafam<strong>en</strong>t d’una banda <strong>en</strong> nom de<br />
l’altra. La id<strong>en</strong>tificació d’aquest mom<strong>en</strong>t té molt a veure, no cal dir-ho, amb<br />
<strong>la</strong> persona i el cas específic. Priscil·<strong>la</strong> fins i tot admet que depèn del seu nivell<br />
de des<strong>en</strong>volupam<strong>en</strong>t ètic o espiritual, però <strong>en</strong> un mom<strong>en</strong>t determinat s<strong>en</strong>t<br />
que ha d’actuar per salvaguardar un costat de <strong>la</strong> complem<strong>en</strong>tarietat, i això <strong>la</strong><br />
duu a r<strong>en</strong>unciar. Heus ací un elem<strong>en</strong>t kairòtic: <strong>en</strong> un altre període de <strong>la</strong> seva<br />
22
VIA 03 03/2007 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
vida potser podria actuar d’una altra manera, però ara, vista <strong>la</strong> situació <strong>en</strong> què<br />
es troba, no pot fer-ho.<br />
Quan es tracta de <strong>la</strong> c<strong>la</strong>ssificació g<strong>en</strong>eral, potser Priscil·<strong>la</strong> coincidirà que,<br />
d’alguna manera, <strong>la</strong> causa va al davant. És a dir, que hom hauria d’estar disposat<br />
a sacrificar moltes coses, fins i tot a reprimir els seus escrúpols <strong>en</strong> diversos<br />
mom<strong>en</strong>ts crucials, però mai no s’ha d’abandonar el camí que <strong>en</strong>s duu a esdev<strong>en</strong>ir<br />
éssers capaços de v<strong>en</strong>erar. Aquesta decisió no és fruit d’una intuïció de<br />
les prioritats, sinó de les re<strong>la</strong>cions de complem<strong>en</strong>tarietat que mant<strong>en</strong><strong>en</strong> els<br />
béns <strong>en</strong> una vida.<br />
Podem fer una observació simi<strong>la</strong>r sobre l’acció de Maria.<br />
La unció amb l’ungü<strong>en</strong>t és un acte de devoció, però també<br />
ho és <strong>la</strong> donació als pobres, si és producte de l’àgape. Avui<br />
dia t<strong>en</strong>im prou exemples <strong>en</strong> què aquesta ajuda als necessitats<br />
és desposseïda no només del context de l’àgape, sinó de<br />
qualsevol altre context equival<strong>en</strong>t. Em refereixo amb això a<br />
un context que també nodrís, per <strong>la</strong> raó que sigui, deista o<br />
atea, el s<strong>en</strong>tit de <strong>la</strong> dignitat i <strong>la</strong> vàlua humana dels receptors. A vegades de<br />
manera dramàtica i sovint d’una manera més trivial <strong>en</strong> el funcionam<strong>en</strong>t de<br />
l’estat b<strong>en</strong>efactor, <strong>la</strong> història moderna ha mostrat els estralls que pot provocar<br />
<strong>en</strong> <strong>la</strong> vida de les persones <strong>la</strong> pèrdua d’aquesta m<strong>en</strong>a de context. Entre els<br />
autors moderns, tant Nietzsche com Dostoievski han fet una gran aportació a<br />
<strong>la</strong> nostra compr<strong>en</strong>sió d’aquesta situació. 5<br />
La preeminència d’un bé<br />
determinat sovint porta<br />
a atribuir el mateix pes a<br />
tots els nivells de<br />
problemes<br />
Tot això, però, no té una connexió directa amb l’acció potser impulsiva de<br />
Maria. Podem suposar que el<strong>la</strong> t<strong>en</strong>ia una forta necessitat d’expressar el seu<br />
amor i <strong>la</strong> seva devoció, i sabia que hi ha mom<strong>en</strong>ts <strong>en</strong> què aquests s<strong>en</strong>tim<strong>en</strong>ts<br />
no es pod<strong>en</strong> reprimir. Podríem dir que hi ha mom<strong>en</strong>ts <strong>en</strong> què <strong>la</strong> seva repressió,<br />
al contrari, contribueix a fer-nos m<strong>en</strong>ys capaços d’estimar. El context kairòtic<br />
d’aquesta acció és molt obvi. Maria s<strong>en</strong>t que el rabí no trigarà a morir.<br />
V<br />
La meva anàlisi ha fet referència a un context de <strong>la</strong> vida moral <strong>en</strong> què se sol par<strong>la</strong>r<br />
d’incomm<strong>en</strong>surabilitat i cal triar <strong>en</strong>tre béns força difer<strong>en</strong>ts. Aquests són<br />
prou diversos com perquè sembli difícil trobar una mesura comuna, no només<br />
23
La conducció d’una vida i el mom<strong>en</strong>t del bé<br />
<strong>en</strong> el s<strong>en</strong>tit c<strong>la</strong>r i evid<strong>en</strong>t d’un sistema de mesuram<strong>en</strong>t, sinó fins i tot <strong>en</strong> el<br />
d’una esca<strong>la</strong> ordinal rudim<strong>en</strong>tària. Malgrat això, apar<strong>en</strong>tm<strong>en</strong>t <strong>en</strong> aquests<br />
casos <strong>en</strong>s les <strong>en</strong>ginyem per pr<strong>en</strong>dre decisions no arbitràries (però discutides).<br />
La tesi que he proposat és que t<strong>en</strong>im a <strong>la</strong> nostra disposició recursos pot<strong>en</strong>cialm<strong>en</strong>t<br />
rics per ajudar-nos <strong>en</strong> les decisions, <strong>en</strong>cara que <strong>la</strong> filosofia moral<br />
moderna ha t<strong>en</strong>dit a ignorar-los. Entre aquests recursos hi ha no només l’articu<strong>la</strong>ció<br />
dels béns i d’una idea de <strong>la</strong> seva importància re<strong>la</strong>tiva, sinó també <strong>la</strong><br />
percepció de <strong>la</strong> forma de <strong>la</strong> nostra vida i l’ajustam<strong>en</strong>t, <strong>en</strong> aquest marc, de difer<strong>en</strong>ts<br />
béns <strong>en</strong> llocs i mom<strong>en</strong>ts diversos.<br />
Si descuidem aquesta dim<strong>en</strong>sió i, aleshores, <strong>en</strong>s situem fora del terr<strong>en</strong>y<br />
ord<strong>en</strong>at i b<strong>en</strong> explorat de les filosofies modernes de l’obligació moral, que<br />
resol<strong>en</strong> el problema de <strong>la</strong> pluralitat negant-lo –o, dit d’una altra manera, reconeixem<br />
que les fortaleses de <strong>la</strong> moralitat, concebuda com a prioritat màxima<br />
i insuperable, són indef<strong>en</strong>sables–, <strong>en</strong>s s<strong>en</strong>tim ac<strong>la</strong>parats per <strong>la</strong> diversitat de<br />
béns, impossibles d’arbitrar, pel que semb<strong>la</strong>.<br />
No dic que tots els conflictes siguin arbitrables; al contrari. Però sí que és<br />
cert que els nostres recursos per a l’arbitratge són més grans del que acostuma<br />
a suposar <strong>la</strong> filosofia moral. I rau<strong>en</strong>, <strong>en</strong> part, <strong>en</strong> <strong>la</strong> idea que <strong>la</strong> nostra vida,<br />
<strong>la</strong> vida que portem, forma un tot. Només he tocat aquí una petita part del<br />
quadre. Els béns es re<strong>la</strong>cion<strong>en</strong> <strong>en</strong>tre ells de moltes maneres, més <strong>en</strong>llà de les<br />
complem<strong>en</strong>tarietats específiques del fer i de l’ésser que examinaré mitjançant<br />
els exemples pres<strong>en</strong>tats. Particu<strong>la</strong>rm<strong>en</strong>t, els béns suposadam<strong>en</strong>t «més<br />
elevats» o «suprems» t<strong>en</strong><strong>en</strong> moltes maneres de re<strong>la</strong>cionar-se amb altres béns<br />
<strong>en</strong> el transcurs d’una vida, més <strong>en</strong>llà del simple desp<strong>la</strong>çam<strong>en</strong>t dels darrers a<br />
un rang i una prioritat inferiors. 6 No he fet sinó esbrossar una petita part<br />
d’un terr<strong>en</strong>y <strong>en</strong>orme.<br />
Amb això, però, n’hi ha prou per mostrar que <strong>la</strong> intuïció de <strong>la</strong> diversitat<br />
dels béns s’ha d’equilibrar amb <strong>la</strong> unitat de <strong>la</strong> vida, alm<strong>en</strong>ys com una aspiració<br />
ineludible. Tornem, com tantes altres vegades, a una qüestió<br />
aristotèlica. Alguns han objectat que semb<strong>la</strong> que Aristòtil caigui <strong>en</strong> <strong>la</strong> confusió<br />
–o potser <strong>en</strong>s juga una ma<strong>la</strong> passada– quan discuteix el bé sobirà a<br />
l’Ètica, I, vii. Efectivam<strong>en</strong>t, <strong>en</strong> un principi par<strong>la</strong> com si pogués haver-hi un d’aquests<br />
fins o més d’un (per exemple, a 1097 a 24), però després semb<strong>la</strong> que<br />
s’inclina per suposar que només hi ha una finalitat última.<br />
Tal com ho veig jo, cal fer un desp<strong>la</strong>çam<strong>en</strong>t d’aquesta m<strong>en</strong>a. De fet, <strong>la</strong> refle-<br />
24
VIA 03 03/2007 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
xió es divideix <strong>en</strong> dues etapes, que Aristòtil potser no separa aquí: podem<br />
determinar quins són els béns que, d’acord amb el nostre parer, cerquem «per<br />
ells mateixos», i també <strong>la</strong> seva ubicació re<strong>la</strong>tiva, si <strong>en</strong> t<strong>en</strong><strong>en</strong>; però, seguidam<strong>en</strong>t,<br />
tot i que vegem una pluralitat de finalitats últimes del mateix rang,<br />
<strong>en</strong>cara <strong>en</strong>s resta viure’ls. Hem d’idear, doncs, una vida <strong>en</strong> <strong>la</strong> qual puguin integrar-se<br />
d’alguna manera, <strong>en</strong> alguna proporció, atès que tota vida és finita i no<br />
pot admetre una recerca il·limitada de cap bé. Aquesta idea d’una vida –o de<br />
<strong>la</strong> seva concepció o el seu p<strong>la</strong>, si volem posar l’èmfasi <strong>en</strong> les nostres facultats<br />
de portar-<strong>la</strong>– és necessàriam<strong>en</strong>t única. Si aquest és el nostre fi últim, només<br />
n’hi pot haver una.<br />
La vida ètica real es viu ineludiblem<strong>en</strong>t <strong>en</strong>tre <strong>la</strong> unitat i <strong>la</strong> pluralitat. No<br />
podem eliminar <strong>la</strong> diversitat de béns (o alm<strong>en</strong>ys aquest és el meu argum<strong>en</strong>t<br />
contra <strong>la</strong> teoria moral moderna) ni l’aspiració a <strong>la</strong> unicitat implícita <strong>en</strong> el fet<br />
de conduir <strong>la</strong> nostra vida. Afirmo que Aristòtil ho sabia, i aquesta és una altra<br />
de les seves intuïcions fonam<strong>en</strong>tals que nosaltres, els moderns, hem oblidat<br />
durant massa temps. 7<br />
NOTES<br />
1. Pr<strong>en</strong>c aquesta expressió de <strong>la</strong> interessant anàlisi de Bernard Williams a Ethics and the<br />
Limits of Philosophy. Cambridge (Massachusetts): Harvard University Press, 1985 [La<br />
ética y los límites de <strong>la</strong> filosofía. Caracas: Monte Ávi<strong>la</strong>, 1997].<br />
2. Aquesta discussió fa seves les expressions i afirmacions pres<strong>en</strong>tades a C. Taylor:<br />
Sources of the Self. Cambridge (Massachusetts): Harvard University Press, 1989, capítol 4<br />
[Fu<strong>en</strong>tes del yo. Barcelona: Paidós, 1996].<br />
3. Vegeu J. Rawls: A Theory of Justice. Cambridge (Massachusetts): Belknap Press of<br />
Harvard University Press, 1971 [Teoría de <strong>la</strong> justicia. Mèxic: Fondo de Cultura Económica,<br />
1979].<br />
4. Vegeu E. Kant, Foundations of the Metaphysics of Morals. Nova York: Macmil<strong>la</strong>n, 1990<br />
[Fundam<strong>en</strong>tación de <strong>la</strong> metafísica de <strong>la</strong>s costumbres. Barcelona: Ariel, 1996].<br />
5. Aquesta qüestió l’analitzo amb més det<strong>en</strong>im<strong>en</strong>t a Sources of the Self, op. cit.<br />
6. Vegeu <strong>la</strong> interessant anàlisi de Gregory V<strong>la</strong>stos a Socrates: Ironist and Moral<br />
Philosopher (Cambridge (Massachusetts): Cambridge University Press, 1991), on mostra<br />
que <strong>la</strong> conc<strong>en</strong>tració suposadam<strong>en</strong>t exclo<strong>en</strong>t de Sòcrates <strong>en</strong> <strong>la</strong> integritat deixa lloc,<br />
malgrat tot, a altres béns.<br />
7. Un autor contemporani que va fer molt per recordar-<strong>la</strong> i a l’obra del qual dec molt és<br />
Paul Ricoeur. Vegeu-ne, <strong>en</strong> concret, Soi-même comme un autre. París: Seuil, 1990,<br />
capítols 7 i 9 [Sí mismo como otro. Madrid: Siglo Veintiuno, 1996].<br />
25
VIA 03 03/2007 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
Escriptor i periodista<br />
Val<strong>en</strong>tí Puig<br />
Re<strong>la</strong>tivisme versus llibertat<br />
Segons l’autor, l’inici del segle XXI és definible com el període de màxima impregnació<br />
re<strong>la</strong>tivista. Els temps hipermoderns –<strong>en</strong> paraules del filòsof de <strong>la</strong> postmodernitat Gilles<br />
Lipovetsky– correspon<strong>en</strong>, diu Val<strong>en</strong>tí Puig, a un re<strong>la</strong>tivisme immoderat i a una creix<strong>en</strong>t<br />
manca d’adhesió al s<strong>en</strong>tit del deure, del compromís i de <strong>la</strong> responsabilitat, que han<br />
estat substituïts per una m<strong>en</strong>a de zapping ètic, contextualitzat i ess<strong>en</strong>cialm<strong>en</strong>t re<strong>la</strong>tivista.<br />
L’autor –des d’una posició i actitud de confrontació amb el re<strong>la</strong>tivisme imperant<br />
a Europa– se situa al costat de <strong>la</strong> def<strong>en</strong>sa d’una posició antire<strong>la</strong>tivista <strong>la</strong>ica que def<strong>en</strong>sa<br />
obertam<strong>en</strong>t i desacomplexadam<strong>en</strong>t les aportacions d’Occid<strong>en</strong>t. Perquè –s’ha de<br />
dir– <strong>la</strong> convergència <strong>en</strong>tre re<strong>la</strong>tivisme i autoc<strong>en</strong>sura de l’Occid<strong>en</strong>t és un fet evid<strong>en</strong>t,<br />
avui, <strong>en</strong> determinades <strong>la</strong>tituds: el re<strong>la</strong>tivisme –animat també per <strong>la</strong> confusió <strong>en</strong>tre pluralisme<br />
i multiculturalisme– sosté alhora que, pel fet de ser occid<strong>en</strong>tal, té connotacions<br />
directam<strong>en</strong>t negatives. Una conseqüència de tot això, esgrimida <strong>en</strong> el text, és que una<br />
Europa s<strong>en</strong>se fe <strong>en</strong> els seus propis principis i valors difícilm<strong>en</strong>t està <strong>en</strong> condicions de<br />
redactar una autèntica Constitució.<br />
Si tot és re<strong>la</strong>tiu, aleshores no som lliures. Tampoc podríem creure. Si acceptem<br />
que el nostre judici és incapaç de transc<strong>en</strong>dir el context d’una cultura, <strong>en</strong>s<br />
dec<strong>la</strong>rem incapaços d’elecció i, <strong>en</strong> conseqüència, incapaços de llibertat. El<br />
re<strong>la</strong>tivisme cultural no és altra cosa que assumir que <strong>la</strong> raó no pot veure més<br />
<strong>en</strong>llà del paisatge m<strong>en</strong>tal i moral que <strong>en</strong>s va ser llegat per les g<strong>en</strong>eracions anteriors,<br />
pels nostres avantpassats. D’aquesta manera, allò que <strong>en</strong> realitat és el fet<br />
26
VIA 03 03/2007 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
civilitzatori –una conversa <strong>en</strong>tre passat i pres<strong>en</strong>t, <strong>en</strong>tre nosaltres i els nostres<br />
morts– queda contret a <strong>la</strong> categoria simple de limitació. És un argum<strong>en</strong>t que<br />
ha erosionat els fonam<strong>en</strong>ts del que és o ha estat Europa. De forma ineluctable,<br />
el re<strong>la</strong>tivisme cultural implica una transferència al re<strong>la</strong>tivisme moral i a<br />
<strong>la</strong> qüestió de fe.<br />
Joseph Ratzinger diu que el re<strong>la</strong>tivisme pot semb<strong>la</strong>r un fet positiu <strong>en</strong> <strong>la</strong><br />
mesura que convida a <strong>la</strong> tolerància. Facilita <strong>la</strong> convivència <strong>en</strong>tre les cultures<br />
i reconeix el valor dels altres si <strong>en</strong>s re<strong>la</strong>tivitza a cadascú, però si agafa volum<br />
d’absolut esdevé contradictori, destrueix l’acció humana i acaba muti<strong>la</strong>nt <strong>la</strong><br />
raó. Tot és re<strong>la</strong>tiu, aleshores tot val. En conseqüència, ja no podri<strong>en</strong> existir<br />
grans re<strong>la</strong>ts, metare<strong>la</strong>ts. Però <strong>la</strong> Història –de fet, tota victòries i derrotes– vessa<br />
de metare<strong>la</strong>ts. Ho és, per exemple, l’esdev<strong>en</strong>ir de <strong>la</strong> consciència europea. Ho<br />
er<strong>en</strong> <strong>la</strong> lluita contra l’esc<strong>la</strong>vitud o <strong>la</strong> separació <strong>en</strong>tre Església i Estat. Ho és,<br />
sobretot, re<strong>la</strong>t de re<strong>la</strong>ts, el naixem<strong>en</strong>t de Jesús a Betlem.<br />
Astora <strong>la</strong> facilitat acomodatícia de <strong>la</strong> societat europea L’inici del segle XXI és<br />
–sobretot, les elits– a l’hora d’adoptar com a definitiu que definible com el període<br />
les cre<strong>en</strong>ces i p<strong>en</strong>sam<strong>en</strong>ts dels individus només pod<strong>en</strong> ser de màxima impregnació<br />
interpretats des del punt de vista de <strong>la</strong> respectiva cultura re<strong>la</strong>tivista<br />
ambi<strong>en</strong>tal: és a dir, de forma contextual, comparativa. Si fos<br />
així, per quina raó caldria esforçar-nos per saber i conèixer? Quin ús t<strong>en</strong><strong>en</strong> les<br />
universitats i el magisteri dels qui sab<strong>en</strong> <strong>en</strong>vers els qui no sab<strong>en</strong>? Qui pot pret<strong>en</strong>dre<br />
transmetre un coneixem<strong>en</strong>t si sap que només és un vestigi re<strong>la</strong>tiu?<br />
Quin valor t<strong>en</strong><strong>en</strong> <strong>la</strong> continuïtat del saber i <strong>la</strong> transmissió de l’experiència? En<br />
el fons l’objectiu és fer que sigui impracticable def<strong>en</strong>sar <strong>la</strong> universalitat dels<br />
millors valors que Occid<strong>en</strong>t ha destil·<strong>la</strong>t durant segles.<br />
Segons el re<strong>la</strong>tivisme, tot valor –tot saber– pateix el biaix dels seus oríg<strong>en</strong>s,<br />
sobretot si l’orig<strong>en</strong> és Occid<strong>en</strong>t. D’aquesta manera no pod<strong>en</strong> existir veritats<br />
definitives perquè <strong>la</strong> veritat és impossible, ja que depèn –perquè és re<strong>la</strong>tiva–<br />
del seu context. Una proposició moral no fa referència a veritats universals<br />
sinó a circumstàncies socials i antropològiques. Foucault agafa avantatge a<br />
l’hora de ser un dels propulsors més actius del re<strong>la</strong>tivisme. Postu<strong>la</strong>va que, al<br />
cap i a <strong>la</strong> fi, l’ésser humà no existeix. Ara, seguram<strong>en</strong>t l’inici del segle XXI és<br />
definible com el període de màxima impregnació re<strong>la</strong>tivista. La teoria ha baixat<br />
l’escalonada des de les càtedres i les grans tribunes a fi de saturar els supòsits<br />
més elem<strong>en</strong>tals de <strong>la</strong> vida quotidiana, el reality show, <strong>la</strong> política, <strong>la</strong> vida<br />
27
Re<strong>la</strong>tivisme versus llibertat<br />
familiar, el shopping mall. Podrem p<strong>en</strong>sar que és així com el p<strong>en</strong>sam<strong>en</strong>t esdevé<br />
paròdia, però no d’una altra manera aconsegueix <strong>la</strong> immersió de societats<br />
s<strong>en</strong>ceres –<strong>la</strong> cultura «pop», els costums quan re<strong>la</strong>tivitza tot i qualsevol valor.<br />
El re<strong>la</strong>tivisme total –totalitari– feia que Foucault propugnés que l’home,<br />
<strong>en</strong> realitat, no existeix. No va existir mai, només com a inv<strong>en</strong>ció <strong>en</strong> un període<br />
il·lusori que b<strong>en</strong> aviat seria estricta arqueologia. La tesi <strong>en</strong>s porta fins a <strong>la</strong><br />
impossibilitat absoluta de coneixem<strong>en</strong>t, fins al punt de negar l’existència<br />
–per exemple– d’una matemàtica universal. És a dir: el cercle o l’àlgebra<br />
també són re<strong>la</strong>tius, segons <strong>la</strong> cultura que <strong>en</strong> faci <strong>la</strong> definició o els quantifiqui.<br />
El crepuscle del deure és <strong>la</strong> dada fixa –diu Gilles Lipovetsky als seus escrits<br />
més rec<strong>en</strong>ts– d’uns temps hipermoderns <strong>en</strong> què predomina l’individualisme<br />
hedonístic de Narcís, desvincu<strong>la</strong>t i a <strong>la</strong> vegada adherit a nous deures <strong>en</strong>tre<br />
l’halterofília de gimnàs i les normes de <strong>la</strong> dietètica. Els temps hipermoderns<br />
correspon<strong>en</strong> a un re<strong>la</strong>tivisme immoderat i a una moral<br />
El «crepuscle del deure» indolora, segons el p<strong>en</strong>sam<strong>en</strong>t de Lipovetsky. El crepuscle<br />
(Lipovetsky) <strong>en</strong>s allibera del deure <strong>en</strong>s allibera de responsabilitats o les fa del tot<br />
de responsabilitats o les superficials, sotmeses a l’execució del zapping ètic, contex-<br />
fa del tot superficials<br />
tualitzat i re<strong>la</strong>tivista. El psicologisme guanya territori a <strong>la</strong><br />
moral, talm<strong>en</strong>t com Freud li’n va guanyar a Plutarc. Ja fa<br />
temps que hem pres<strong>en</strong>ciat l’<strong>en</strong>fonsam<strong>en</strong>t del caràcter. A hores d’ara, el re<strong>la</strong>tivisme<br />
i l’atomització g<strong>en</strong>er<strong>en</strong> angunioses onades d’inseguretat.<br />
Marcello Pera, filòsof de <strong>la</strong> ciència <strong>en</strong> <strong>la</strong> línia de Popper i personalitat b<strong>en</strong><br />
significativa de <strong>la</strong> política italiana, manté una constant confrontació<br />
intel·lectual amb el re<strong>la</strong>tivisme d’Europa. Ho podem consultar a www.perloccid<strong>en</strong>te.com.<br />
És una tesi antire<strong>la</strong>tivista <strong>la</strong>ica i <strong>en</strong> def<strong>en</strong>sa de les aportacions<br />
d’Occid<strong>en</strong>t –<strong>la</strong> ciència, per exemple, <strong>la</strong> inv<strong>en</strong>ció de <strong>la</strong> democràcia, <strong>la</strong> separació<br />
<strong>en</strong>tre religió i Estat– que t<strong>en</strong><strong>en</strong> de ple un valor universal. És <strong>la</strong> universalitat<br />
posada <strong>en</strong> dubte pel re<strong>la</strong>tivisme a tot Europa, més que a qualsevol altra<br />
part, i per <strong>la</strong> seva pròpia naturalesa afecta de forma negativa el significat històric<br />
i espiritual d’Occid<strong>en</strong>t. El re<strong>la</strong>tivisme rebaixa els valors d’Occid<strong>en</strong>t a <strong>la</strong><br />
condició tang<strong>en</strong>cial del que pot ser afectat per un clima determinat, un cop<br />
de v<strong>en</strong>t o una indiferència. Posem per cas: quan una fe com <strong>la</strong> cristiana <strong>en</strong>s<br />
és definida com a mancada de valor universal, <strong>la</strong> proposta més a l’abast és<br />
–paradoxalm<strong>en</strong>t– una assimi<strong>la</strong>ció tan immediata de l’Is<strong>la</strong>m que de fet signifiqui<br />
<strong>la</strong> superposició d’unes formes sobre les altres. Per fer-ho curt: Europa<br />
28
VIA 03 03/2007 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
ha de ser un territori simètric de mesquites i catedrals, m<strong>en</strong>tre que, s<strong>en</strong>se cap<br />
reciprocitat, <strong>la</strong> pràctica cristiana és limitada de forma sistemàtica i coactiva<br />
als països de l’Is<strong>la</strong>m.<br />
No és cap ironia dir que a Catalunya –i a tot Espanya– adaptar un cafè a les<br />
lleis antitabac té més cost que obrir una mesquita. Tots els obstacles que hi ha<br />
per obrir un temple cristià al món musulmà, aquí –pel que fa a una mesquita–<br />
gairebé són decidits ipso facto i amb pocs papers, si cal alguna tramitació.<br />
D’una banda, hi ha ajuntam<strong>en</strong>ts que cedeix<strong>en</strong> terr<strong>en</strong>y públic per construir-hi<br />
una mesquita –més d’una vegada amb oposició ciutadana–, i, d’una altra,<br />
t<strong>en</strong>im c<strong>en</strong>t<strong>en</strong>ars de mesquites al marge de <strong>la</strong> legalitat, com una espècie de c<strong>en</strong>tres<br />
religiosos c<strong>la</strong>ndestins per un flux immigratori de tanta pul·lu<strong>la</strong>ció que<br />
ultrapassa els controls factibles. Segons els últims càlculs, ja són més de vuitc<strong>en</strong>tes<br />
mesquites per al milió i mig de musulmans que viu<strong>en</strong> a tot Espanya.<br />
Els ajuntam<strong>en</strong>ts que s‘estim<strong>en</strong> més prescindir de tràmits legals i accept<strong>en</strong><br />
l’obertura de mesquites s<strong>en</strong>se les degudes condicions de seguretat i de sanitat<br />
–exigides, d’una altra banda, a qualsevol establim<strong>en</strong>t, amb tarifes i cànons–<br />
fan una aplicació pirata del principi de discriminació positiva, una de les polítiques<br />
embrionàries de l’esquerra per fer-se <strong>la</strong> il·lusió de poder tractar el problema<br />
de l’Is<strong>la</strong>m. És, realm<strong>en</strong>t, una forma més de política re<strong>la</strong>tivista. Fa cessió<br />
per etapes, camuf<strong>la</strong>da de política social, més improvisada que inclo<strong>en</strong>t. A <strong>la</strong><br />
vegada institueix, al marge de <strong>la</strong> norma pública i s<strong>en</strong>se respecte per <strong>la</strong> llei, les<br />
condicions d’un multiculturalisme que per força acaba f<strong>en</strong>t-se una trama de<br />
guetos amb statu quo propi, amb una autoritat al marge del sistema de repres<strong>en</strong>tativitat<br />
previst per <strong>la</strong> Constitució i amb un gran pot<strong>en</strong>cial de friccions i<br />
hostilitats. Si considerem conglomeracions urbanes com Barcelona o Madrid,<br />
s’hi don<strong>en</strong> elem<strong>en</strong>ts comparatius amb el Londonistan, m<strong>en</strong>tre que el cas<br />
d’Andalusia –d’imp<strong>la</strong>ntació musulmana regional– es correspon seguram<strong>en</strong>t<br />
amb un altre mètode i amb altres perspectives, amb finançam<strong>en</strong>t saudita i<br />
efectes precursors a tot l’Eurois<strong>la</strong>m, <strong>en</strong>cara que només fos perquè simbolitza<br />
el germ<strong>en</strong> mitològic per a <strong>la</strong> reivindicació del Califat.<br />
Un indici de crisi econòmica que tingués un primer impacte <strong>en</strong> el sector de<br />
<strong>la</strong> construcció podria t<strong>en</strong>ir conseqüències conflictives fins i tot a curt termini.<br />
Tota <strong>la</strong> improvisada imitació d’una política de discriminació positiva –sanitat,<br />
habitatge, beques de m<strong>en</strong>jador– s’<strong>en</strong>sorraria i faria més evid<strong>en</strong>t el greuge<br />
comparatiu per a <strong>la</strong> pob<strong>la</strong>ció d’arrels més antigues. Aleshores qualsevol gus-<br />
29
Re<strong>la</strong>tivisme versus llibertat<br />
pira converteix barris i ciutats <strong>en</strong> un nou experim<strong>en</strong>t de confrontació i discòrdia.<br />
Les nits àlgides viscudes a França ara fa uns mesos no er<strong>en</strong> un efecte in<br />
vitro. Després vén<strong>en</strong> les <strong>la</strong>m<strong>en</strong>tacions.<br />
A <strong>la</strong> ciutat de Còrdova, segons <strong>la</strong> Junta Islàmica d’Espanya, els musulmans<br />
faran <strong>la</strong> pregària a <strong>la</strong> catedral fins i tot s<strong>en</strong>se el permís del bisbat. «I per qué<br />
no?», és <strong>la</strong> pregunta retòrica dels líders de l’opinió <strong>la</strong>ïcista. Vet aquí com convergeix<strong>en</strong><br />
el re<strong>la</strong>tivisme i l’autoc<strong>en</strong>sura d’Occid<strong>en</strong>t per minimitzar <strong>la</strong> carència<br />
de reciprocitat <strong>en</strong> les re<strong>la</strong>cions <strong>en</strong>tre l’Is<strong>la</strong>m i el Cristianisme. Còrdova<br />
esdevé d’aquesta manera el paradigma de <strong>la</strong> intransigència d’un Occid<strong>en</strong>t<br />
que és <strong>en</strong> realitat <strong>la</strong> societat més receptora d’immigrants islàmics.<br />
Primer caiguer<strong>en</strong> les febles mampares del multicultu-<br />
La crisi dels valors cívics ralisme quan va com<strong>en</strong>çar el transvasam<strong>en</strong>t de les mesqui-<br />
desarticu<strong>la</strong> <strong>la</strong> força tes a les cèl·lules terroristes. Er<strong>en</strong> i són nuclis minoritaris,<br />
històrica de <strong>la</strong> g<strong>en</strong>eralm<strong>en</strong>t ali<strong>en</strong>s a <strong>la</strong> majoria de musulmans que treba-<br />
democràcia. Fa obsoleta ll<strong>en</strong> i viu<strong>en</strong> aquí, però el transvasam<strong>en</strong>t i les sessions doc-<br />
<strong>la</strong> noció i <strong>la</strong> idea de bé trinals er<strong>en</strong> possibles precisam<strong>en</strong>t per <strong>la</strong> manca de trans-<br />
comú<br />
parència, que és una característica tan hegemònica del nou<br />
Is<strong>la</strong>m a Espanya. Contradiccions d’aquest gruix són constitutives<br />
de <strong>la</strong> nova onada re<strong>la</strong>tivista. Una cultura antagònica, apèndix del sistema<br />
re<strong>la</strong>tivista, desestabilitza <strong>la</strong> fortalesa b<strong>en</strong> minvant d’Occid<strong>en</strong>t a l’hora<br />
de def<strong>en</strong>sar <strong>la</strong> seva pròpia id<strong>en</strong>titat. És una id<strong>en</strong>titat posada <strong>en</strong> dubte, corrompuda<br />
i finalm<strong>en</strong>t negada.<br />
Des del mom<strong>en</strong>t <strong>en</strong> què Occid<strong>en</strong>t practica l’autoc<strong>en</strong>sura, sabem que el<br />
re<strong>la</strong>tivisme ocupa més territori. A fi que això no succeeixi, és ess<strong>en</strong>cial <strong>en</strong>t<strong>en</strong>dre<br />
amb c<strong>la</strong>redat que –com diu Pera– existeix<strong>en</strong> els fets i «el-fora-de-text», és a<br />
dir, <strong>la</strong> re<strong>la</strong>tivització pel context. Ho explicava Joan Pau II: «La cultura europea<br />
dóna <strong>la</strong> impressió de ser una “apostasia sil<strong>en</strong>ciosa”, per part de l’home autosufici<strong>en</strong>t<br />
que viu com si Déu no existís». No d’una altra banda prové una societat<br />
desvincu<strong>la</strong>da al màxim, <strong>en</strong>vellida, de tan baixa natalitat, narcisista i re<strong>la</strong>tiva.<br />
De <strong>la</strong> mateixa banda prov<strong>en</strong><strong>en</strong> les religions del tot a un euro, del help yourself.<br />
I també <strong>la</strong> filosofia del Prozac, <strong>la</strong> intimitat on-line. Mutatis mutandi, <strong>la</strong> crisi<br />
dels valors cívics desarticu<strong>la</strong> <strong>la</strong> força històrica de <strong>la</strong> democràcia. Fa obsoleta<br />
<strong>la</strong> noció i <strong>la</strong> idea de bé comú.<br />
Deixa d’existir l’opció d’allò que és vertader, fruit de <strong>la</strong> confusió <strong>en</strong>tre pluralisme<br />
i multiculturalisme. Europa badal<strong>la</strong> f<strong>en</strong>t <strong>la</strong> digestió interminable de<br />
30
VIA 03 03/2007 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
tantes abundàncies. Es posa a l’esqu<strong>en</strong>a les culpes que li atribueix<strong>en</strong> <strong>la</strong> ideologia<br />
del Tercer Món i l’indig<strong>en</strong>isme, i oblida totes les seves grandeses i com ha<br />
participat <strong>en</strong> <strong>la</strong> transc<strong>en</strong>dència. En una trobada universitària –vegeu el llibre<br />
S<strong>en</strong>se arrels– amb l’aleshores card<strong>en</strong>al Ratzinger l’any 2004, Marcello Pera va<br />
dir que una Europa s<strong>en</strong>se fe <strong>en</strong> els seus propis principis i s<strong>en</strong>se fe <strong>en</strong> els seus<br />
valors no pot redactar una «autèntica constitució». Ratzinger par<strong>la</strong>va d’un<br />
estrany desm<strong>en</strong>jam<strong>en</strong>t de futur, d’un odi gairebé patològic, un odi contra<br />
Occid<strong>en</strong>t. Fins a l’extrem de no ser capaç de percebre «allò que és gran i pur»,<br />
Europa, precisam<strong>en</strong>t <strong>en</strong> l’hora de l’èxit màxim, semb<strong>la</strong> –diu– haver quedat<br />
buida per dintre, paralitzada <strong>en</strong> certa manera per una crisi<br />
del sistema circu<strong>la</strong>tori, una crisi que ja posa <strong>en</strong> perill <strong>la</strong> Es confon pluralisme<br />
vida, confiada a trasp<strong>la</strong>ntacions que li minv<strong>en</strong> <strong>la</strong> id<strong>en</strong>titat. amb multiculturalisme<br />
El corre<strong>la</strong>t lògic és una gradual decadència ètica. És una<br />
arterioesclerosi pública i privada. Hi ha un risc real d’autodestrucció de <strong>la</strong><br />
consciència europea. Sobreviure imposa <strong>la</strong> incondicionalitat total quan considerem<br />
<strong>la</strong> dignitat humana, aquel<strong>la</strong> dignitat humana prèvia a tota acció política<br />
i a tota decisió política «que remet <strong>en</strong> darrer terme al Creador: només Déu<br />
pot establir valors que tinguin fonam<strong>en</strong>ts <strong>en</strong> l’essència de l’home i que són<br />
invio<strong>la</strong>bles». Enfront del re<strong>la</strong>tivisme, el cristià –diu Ratzinger– té <strong>la</strong> convicció<br />
que <strong>la</strong> seva fe no només li obre noves dim<strong>en</strong>sions del coneixem<strong>en</strong>t, «sinó que<br />
a <strong>la</strong> vegada ajuda <strong>la</strong> raó a ser el<strong>la</strong> mateixa».<br />
Negar a les noves g<strong>en</strong>eracions l’opció lliure d’anar à <strong>la</strong> recherche de <strong>la</strong> veritat<br />
és una de les esquerdes més il·lustratives de <strong>la</strong> crisi de civilització. Afecta <strong>la</strong><br />
llibertat de <strong>la</strong> consciència que vol <strong>en</strong>caminar-se de cap a <strong>la</strong> grandesa que<br />
–d’una manera o una altra– totes les g<strong>en</strong>eracions pret<strong>en</strong>i<strong>en</strong>, com el Sant Graal.<br />
Quan nega l’objectivitat dels valors judeocristians, el re<strong>la</strong>tivisme <strong>en</strong> realitat<br />
sosté que, pel fet de ser occid<strong>en</strong>tal, un valor té unes connotacions negatives<br />
–g<strong>en</strong>ocides, colonialistes, exterminadores– que <strong>en</strong> altres cultures són positives.<br />
És una insalvable temptació per als intel·lectuals d’Occid<strong>en</strong>t: l’antioccid<strong>en</strong>talisme.<br />
És com si, de cop i volta, <strong>la</strong> riquesa percussiva del tam-tam ja no<br />
fos tan sols igual <strong>en</strong> <strong>en</strong>titat estètica a <strong>la</strong> música polifònica sinó que, pel l<strong>la</strong>st<br />
de culpa d’Occid<strong>en</strong>t, fos superior i tot. És a dir: el primitivisme mereix una qualificació<br />
millor que <strong>la</strong> civilització. L’hegemonia del cocooning i l’apoteosi lúdica<br />
tr<strong>en</strong>qu<strong>en</strong> <strong>la</strong> idea de continuum que donava fe de les cultures.<br />
Com un efecte del re<strong>la</strong>tivisme cultural, <strong>la</strong> lògica multiculturalista propo-<br />
31
Re<strong>la</strong>tivisme versus llibertat<br />
sa que l’immigrant que arriba d’altres cultures no s’hauria de deixar contaminar<br />
pels valors públics de <strong>la</strong> societat que l’acull. Queda deslegitimat l’esforç<br />
d’integrar-se. Així és com el multiculturalisme g<strong>en</strong>era guetos i atomitza<br />
<strong>la</strong> comunitat d’acollida. Les <strong>en</strong>titats no se sum<strong>en</strong>: viu<strong>en</strong> per separat refractàries<br />
a <strong>la</strong> idea de bé comú. La multiculturalitat sup<strong>la</strong>nta el pluralisme de ciutadania.<br />
Marcello Pera raona que som desc<strong>en</strong>d<strong>en</strong>ts del Sinaí, el Gòlgota i l’Acròpolis,<br />
i que hem viscut <strong>en</strong> tres capitals: Jerusalem, At<strong>en</strong>es i Roma. No és <strong>en</strong><br />
cap altra banda que es van formar <strong>la</strong> nostra tradició i les nostres institucions.<br />
La id<strong>en</strong>titat judeocristiana ha nodrit valors fonam<strong>en</strong>tals com <strong>la</strong> dignitat<br />
de <strong>la</strong> persona i <strong>la</strong> tolerància. Els <strong>la</strong>ics pod<strong>en</strong> creure <strong>en</strong> <strong>la</strong> universalitat<br />
d’aquests principis i valors. La diferència <strong>en</strong>tre cristians i <strong>la</strong>ics és que <strong>en</strong>tre<br />
els no crei<strong>en</strong>ts són valors que pertany<strong>en</strong> –diu Pera– a l’essència de <strong>la</strong> naturalesa<br />
humana i for<strong>en</strong> descoberts gràcies a <strong>la</strong> raó. Per als crei<strong>en</strong>ts són valors<br />
que deriv<strong>en</strong> del fet que els homes for<strong>en</strong> creats a imatge de Déu.<br />
Quan nega <strong>la</strong> veritat absoluta, l’actitud re<strong>la</strong>tivista nega<br />
Hi ha un risc real –per exemple– <strong>la</strong> possibilitat de <strong>la</strong> fe, del pecat i de l’exis-<br />
d’autodestrucció de <strong>la</strong> tència de Déu. Connecta amb l’amoralitat del pi<strong>la</strong>tisme.<br />
consciència europea<br />
Vivim <strong>en</strong> època de pi<strong>la</strong>tisme. Tota veritat és instrum<strong>en</strong>tal<br />
perquè <strong>la</strong> dict<strong>en</strong> les majories. A Pi<strong>la</strong>ts li han portat Jesucrist<br />
i li pregunta: «Què és <strong>la</strong> veritat?». De fet, vol trobar una resposta <strong>en</strong>tre <strong>la</strong> multitud<br />
que li ha <strong>en</strong>tregat Jesús. Ells són <strong>la</strong> majoria i, <strong>en</strong> conseqüència, repres<strong>en</strong>t<strong>en</strong><br />
<strong>la</strong> veritat. És així com arribem a <strong>la</strong> norma de no acceptar que pugui existir<br />
cap veritat perquè les majories són canviants, fluctu<strong>en</strong>. Mana <strong>la</strong> demoscòpia<br />
i <strong>la</strong> veritat tangible no existeix fins que no hem tabu<strong>la</strong>t l’última <strong>en</strong>questa.<br />
Pi<strong>la</strong>ts sup<strong>la</strong>nta Pèricles. A Evangelium Vitae, Joan Pau II considera una conseqüència<br />
del re<strong>la</strong>tivisme el fet que el dret inali<strong>en</strong>able a <strong>la</strong> vida sigui qüestionat<br />
o negat d’acord amb un vot par<strong>la</strong>m<strong>en</strong>tari o per <strong>la</strong> voluntat d’una part del<br />
poble, fins i tot si és majoritària.<br />
La figura de Tomàs Moro és un paradigma de resistència a <strong>la</strong> re<strong>la</strong>tivització,<br />
al poder i fins i tot a <strong>la</strong> imposició d’una majoria. Són problemes de consciència<br />
<strong>en</strong>tre <strong>la</strong> sobirania d’Enric VIII i <strong>la</strong> primacia del papa que pod<strong>en</strong> semb<strong>la</strong>r<br />
anacrònics si ho comparem amb les grans barbàries de <strong>la</strong> Història, però <strong>en</strong> el<br />
fons de cada un dels seus argum<strong>en</strong>ts hi batega el fet de <strong>la</strong> consciència assetjada<br />
pel context, per <strong>la</strong> circumstància.<br />
32
VIA 03 03/2007 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
Enric s’havia casat amb Caterina d’Aragó, <strong>la</strong> vídua del seu germà Artur. El<strong>la</strong><br />
mant<strong>en</strong>ia que era una vídua verge. La disp<strong>en</strong>sa papal per a <strong>la</strong> boda es torba, no<br />
fos cas que el matrimoni sigui incestuós. Moro feia costat a Caterina. Aleshores<br />
era a punt de ser nom<strong>en</strong>at lord Canceller pel rei. A casa de Moro, Erasme ha<br />
escrit Elogi de <strong>la</strong> follia. Moro escriu Utopía. Era l’eclosió esplèndida de l’humanisme<br />
r<strong>en</strong>aix<strong>en</strong>tista, amb Erasme al capdavant, el retrobam<strong>en</strong>t amb el saber<br />
grecol<strong>la</strong>tí i amb les pàgines d’Escriptura. Moro és un teòleg molt esmo<strong>la</strong>t i un<br />
advocat subtil que ha fet molt bon servei al monarca.<br />
Erasme escriu un perfil de Tomàs Moro: odia el govern L’antioccid<strong>en</strong>talisme és<br />
tirànic, estima <strong>la</strong> igualtat, és aliè al b<strong>en</strong>efici sòrdid, «no hi una insalvable temptació<br />
ha ningú que es deixi dominar m<strong>en</strong>ys per l’opinió pública, per als intel·lectuals<br />
i no obstant això ningú no és més a prop dels s<strong>en</strong>tim<strong>en</strong>ts d’Occid<strong>en</strong>t<br />
de l’home del carrer». Però quan fa oposició al matrimoni<br />
d’Enric VIII amb Anna Bol<strong>en</strong>a passa a ser «persona non grata». Entre <strong>la</strong> idea<br />
universal de l’Església cristiana i el cesaropapisme d’un Enric VIII que tan<br />
papista havia estat fins aleshores, Moro no cedeix un pam <strong>en</strong> <strong>la</strong> qüestió del<br />
divorci reial. Enric voldrà ser «Cap Suprem de l’Església d’Ang<strong>la</strong>terra», ja més<br />
<strong>en</strong>llà de <strong>la</strong> jurisdicció papal. Interrogu<strong>en</strong> Moro davant del par<strong>la</strong>m<strong>en</strong>t, l’empreson<strong>en</strong><br />
a <strong>la</strong> Torre de Londres i el botxí li tal<strong>la</strong> el coll. Segons el costum,<br />
pos<strong>en</strong> el cap tal<strong>la</strong>t <strong>en</strong> aigua bull<strong>en</strong>t i el p<strong>en</strong>g<strong>en</strong> d’una estaca. Segles més tard,<br />
Chesterton digué que el cap de Moro era com un diamant que un tirà havia<br />
l<strong>la</strong>nçat a <strong>la</strong> cuneta perquè no el podia rompre. Segons Tomàs Moro, r<strong>en</strong>unciar<br />
a aquel<strong>la</strong> convicció –<strong>en</strong>cara que fos una de so<strong>la</strong>– significava r<strong>en</strong>unciar a<br />
tota convicció perquè quedava re<strong>la</strong>tivitzada d’acord amb allò que li demanava<br />
el poder. El card<strong>en</strong>al Ratzinger parlà d’una dictadura del re<strong>la</strong>tivisme un<br />
dia abans de ser proc<strong>la</strong>mat papa. Ara per ara, Europa és el no man’s <strong>la</strong>nd del<br />
re<strong>la</strong>tivisme.<br />
33
VIA 03 03/2007 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
Director g<strong>en</strong>eral de l’Institut Europeu de <strong>la</strong> Mediterrània (IEMed)<br />
S<strong>en</strong>én Flor<strong>en</strong>sa<br />
Turquia i <strong>la</strong> UE. Procés<br />
d’adhesió i reformes.<br />
La construcció d’un<br />
projecte comú<br />
Ampliar-se o no amb <strong>la</strong> integració de Turquia configura, s<strong>en</strong>s dubte, un dels debats més<br />
importants oberts avui al si de <strong>la</strong> Unió Europea i un dels reptes més importants al que<br />
hauran de fer front els països membres els propers anys. En un mom<strong>en</strong>t <strong>en</strong> què les institucions<br />
europees, <strong>en</strong> pl<strong>en</strong>a celebració dels cinquanta anys de <strong>la</strong> signatura del Tractat<br />
de Roma, mald<strong>en</strong> per trobar <strong>la</strong> forma de reimpulsar i donar una nova emp<strong>en</strong>ta al projecte<br />
comú, <strong>la</strong> qüestió turca no passa <strong>en</strong> absolut desapercebuda. En aquest article, el<br />
director g<strong>en</strong>eral de l’Institut Europeu de <strong>la</strong> Mediterrània parteix d’algunes de les conclusions<br />
de <strong>la</strong> Set<strong>en</strong>a Conferència UE-Turquia, celebrada precisam<strong>en</strong>t a Barcelona el<br />
passat mes de g<strong>en</strong>er, per fer una reflexió global <strong>en</strong>torn dels grans temes que hi ha sobre<br />
<strong>la</strong> tau<strong>la</strong> <strong>en</strong> referència a aquesta qüestió. No es tracta tant de portar a col·<strong>la</strong>ció una opció<br />
argum<strong>en</strong>tativa sòlida i decidida a favor o <strong>en</strong> contra de l’adhesió de Turquia –tot i que<br />
<strong>en</strong> l’article s’admet obertam<strong>en</strong>t <strong>la</strong> conv<strong>en</strong>iència d’aquest nou pas i s’hi especifiqu<strong>en</strong> els<br />
av<strong>en</strong>ços ja fets <strong>en</strong> aquest s<strong>en</strong>tit– com de repassar aquells esculls o aquelles qüestions<br />
pres<strong>en</strong>ts <strong>en</strong> una negociació complexa i amb molts matisos. En aquest s<strong>en</strong>tit, <strong>en</strong> el text<br />
s’aborda, per exemple, <strong>la</strong> dim<strong>en</strong>sió cultural, religiosa i de valors, així com <strong>la</strong> geoestratègica,<br />
<strong>la</strong> institucional i democràtica, o també <strong>la</strong> Mediterrània, com alguns dels aspectes<br />
que més influències t<strong>en</strong><strong>en</strong> ara <strong>en</strong> les percepcions del debat polític vig<strong>en</strong>t.<br />
En els darrers mesos ha irromput <strong>en</strong> l’opinió pública d’alguns països europeus<br />
un <strong>en</strong>cès debat sobre <strong>la</strong> futura adhesió de Turquia a <strong>la</strong> Unió Europea,<br />
arran de l’aprovació per part del Consell Europeu de l’inici del procés de negociació.<br />
Aquest debat –necessari, s<strong>en</strong>s dubte– corre el risc, però, de convertir<br />
34
VIA 03 03/2007 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
Turquia <strong>en</strong> el «cap de turc» de <strong>la</strong> crisi de governabilitat que pateix el projecte<br />
europeu, amb <strong>la</strong> paràlisi <strong>en</strong> l’adopció d’una Constitució europea, les dificultats<br />
per articu<strong>la</strong>r una política d’exteriors i de seguretat comuna o l’a<strong>la</strong>rma<br />
social per <strong>la</strong> pressió de <strong>la</strong> immigració il·legal. En un mom<strong>en</strong>t <strong>en</strong> què <strong>la</strong> Unió<br />
Europea (UE) es troba immersa <strong>en</strong> un debat sobre <strong>la</strong> seva id<strong>en</strong>titat i el seu<br />
paper al món, tots estem d’acord que cal apostar per un paper fort d’Europa,<br />
una Europa política i de ciutadans que es doti dels instrum<strong>en</strong>ts<br />
necessaris per t<strong>en</strong>ir un paper actiu al món, d’acord La construcció europea<br />
amb el seu pes polític, econòmic i cultural. La barreja d’o- ha patit tradicionalm<strong>en</strong>t<br />
pinions, percepcions, reaccions, dec<strong>la</strong>racions apassiona- d’un dèficit d’explicació i<br />
des i maximalistes al voltant del «problema turc» dificulta de pedagogia<br />
l’articu<strong>la</strong>ció d’un debat objectiu i serè.<br />
Qualsevol ampliació de <strong>la</strong> UE exigeix <strong>la</strong> celebració d’un debat tant a nivell<br />
institucional com <strong>en</strong> el de <strong>la</strong> ciutadania. La construcció europea ha patit tradicionalm<strong>en</strong>t<br />
un dèficit d’explicació i de pedagogia. Malgrat que ningú no<br />
discuteix els notables èxits del procés d’integració europea, cal reconèixer<br />
que, a <strong>la</strong> fi, ha estat una iniciativa de caràcter top-down. La candidatura de<br />
Turquia a <strong>la</strong> UE és una possibilitat i no pas un fet. Hi ha un l<strong>la</strong>rg i complex<br />
camí per recórrer, i cal oferir a les opinions públiques dels països membres<br />
de <strong>la</strong> UE, com a <strong>la</strong> de Turquia, els instrum<strong>en</strong>ts necessaris perquè <strong>en</strong>s puguem<br />
formar una opinió sòlida després d’un debat obert i democràtic. Un debat<br />
amb visió de futur que demana t<strong>en</strong>acitat i constància, i no que <strong>en</strong>s deixem<br />
emportar per les conjuntures.<br />
És cert que hi ha molts reptes: som davant d’un país de més de setanta<br />
milions d’habitants, amb una estabilitat macroeconòmica certa però fràgil<br />
<strong>en</strong>cara, amb un l<strong>la</strong>rg camí de reformes polítiques i socials p<strong>en</strong>d<strong>en</strong>ts i amb un<br />
rol internacional marcat per un passat històric molt pesant i un <strong>en</strong>torn d’inestabilitat<br />
creix<strong>en</strong>t. Des de Catalunya i Espanya podem contribuir a aquest debat<br />
aportant el nostre punt de vista, <strong>la</strong> nostra experiència i els nostres interessos<br />
<strong>en</strong> <strong>la</strong> construcció d’aquest projecte comú. Cal compartir <strong>la</strong> nostra experiència<br />
<strong>en</strong> àmbits com ara <strong>la</strong> participació de <strong>la</strong> diversitat d’actors <strong>en</strong> els processos de<br />
transformació política, social i econòmica, l’<strong>en</strong>fortim<strong>en</strong>t de <strong>la</strong> cooperació institucional<br />
o <strong>la</strong> inclusió <strong>en</strong> <strong>la</strong> diversitat lingüística i cultural.<br />
Alguns dels elem<strong>en</strong>ts per al debat sobre el procés d’adhesió, allunyant-nos<br />
dels estereotips i de les imatges mútues perverses que darreram<strong>en</strong>t s’incre-<br />
35
Turquia i <strong>la</strong> UE. Procés d’adhesió i reformes. La construcció d’un projecte comú<br />
m<strong>en</strong>t<strong>en</strong> <strong>en</strong> les nostres societats, van ser posats de manifest <strong>en</strong> <strong>la</strong> Set<strong>en</strong>a<br />
Conferència UE-Turquia, celebrada a Barcelona el passat mes de g<strong>en</strong>er i organitzada<br />
per l’IEMed i l’Istanbul Policy C<strong>en</strong>ter de <strong>la</strong> Universitat Sabancio<br />
d’Istanbul. Els debats a l’<strong>en</strong>torn d’aquest seminari suscit<strong>en</strong> algunes reflexions<br />
que p<strong>en</strong>so que pod<strong>en</strong> ser útils, i a elles em refereixo a continuació.<br />
Les percepcions <strong>en</strong> el debat polític: elegibilitat versus preparació<br />
El debat sobre <strong>la</strong> integració de Turquia a <strong>la</strong> Unió Europea és influ<strong>en</strong>ciat per <strong>la</strong><br />
seva l<strong>la</strong>rga història, que els europeus hem vist tradicionalm<strong>en</strong>t amb apr<strong>en</strong>sió:<br />
<strong>la</strong> discussió sobre el complim<strong>en</strong>t dels criteris establerts per <strong>la</strong> UE, <strong>la</strong> seva id<strong>en</strong>titat,<br />
les reticències a les imposicions externes i un <strong>en</strong>torn i veïnatge inestable.<br />
Al mateix temps, <strong>la</strong> paràlisi constitucional europea <strong>en</strong>s porta a un qüestionam<strong>en</strong>t<br />
per part dels estats membres sobre <strong>la</strong> capacitat d’absorció de <strong>la</strong> UE,<br />
a més de provocar un debat improvisat i forçat sobre l’adhesió que és canviant<br />
i difer<strong>en</strong>t a cada país membre.<br />
Turquia, però, considera evid<strong>en</strong>t <strong>la</strong> seva pertin<strong>en</strong>ça a Europa. Progressivam<strong>en</strong>t<br />
s’ha anat incorporant, des de fa dec<strong>en</strong>nis, al Consell d’Europa, a<br />
l’OCDE i a l’OTAN, i considera, per tant, que el darrer pas d’ancoratge definitiu<br />
és l’adhesió a <strong>la</strong> Unió Europea. En una visió reductora, alguns sectors<br />
turcs <strong>la</strong> consider<strong>en</strong> una nova fase d’ajustam<strong>en</strong>t als estàndards europeus.<br />
Turquia és un projecte per fases que apunta a Europa, i <strong>la</strong> que es vol integrar<br />
a <strong>la</strong> Unió Europea és una Turquia modernitzada, una Turquia del futur i no<br />
del passat.<br />
La dim<strong>en</strong>sió cultural del procés d’adhesió que sempre ha estat pres<strong>en</strong>t <strong>en</strong><br />
el debat polític és cada cop més int<strong>en</strong>sa perquè <strong>la</strong> negociació avança. Al capdavant<br />
d’aquest debat hi ha posicions que afirm<strong>en</strong> que Turquia és massa difer<strong>en</strong>t<br />
per integrar-se, sigui perquè no pertany geogràficam<strong>en</strong>t a Europa, o perquè<br />
l’ingrés d’un país de tradició islàmica desvirtuaria definitivam<strong>en</strong>t el projecte<br />
europeu construït amb països d’arrel cristiana. Ara bé, un debat polític<br />
dominat per percepcions «culturalistes» tampoc no aporta nous elem<strong>en</strong>ts<br />
per a <strong>la</strong> negociació. Hom ha de procurar discernir els estereotips i les imatges<br />
construïdes sobre mal<strong>en</strong>tesos d’aquelles qüestions que realm<strong>en</strong>t necessit<strong>en</strong><br />
un debat <strong>en</strong> profunditat. El debat sobre Turquia no pot partir de categories<br />
tancades.<br />
En canvi, no es pot oblidar que tot i que l’elegibilitat de Turquia no es posa<br />
36
VIA 03 03/2007 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
<strong>en</strong> qüestió, hi ha un l<strong>la</strong>rg camí per recórrer <strong>en</strong> termes de preparació per a l’adhesió,<br />
un camí que no només té a veure amb el complim<strong>en</strong>t formal dels criteris<br />
de Cop<strong>en</strong>hagu<strong>en</strong>. El desig de pertin<strong>en</strong>ça a <strong>la</strong> UE, el procés de liberalització<br />
i de democratització i el complim<strong>en</strong>t dels criteris no són <strong>la</strong> mateixa cosa. Són<br />
processos que requereix<strong>en</strong> tempos difer<strong>en</strong>ts i el concurs d’actors diversos, que<br />
pod<strong>en</strong> coincidir o no <strong>en</strong> el temps però que t<strong>en</strong><strong>en</strong> el seu propi cicle, i que obr<strong>en</strong><br />
finestres d’oportunitat per avançar que cal aprofitar.<br />
L’oposició a l’<strong>en</strong>trada de Turquia a <strong>la</strong> UE no respon a una única alineació<br />
argum<strong>en</strong>tal sinó que varia <strong>en</strong> funció dels difer<strong>en</strong>ts estats membres. Això sí, té<br />
a veure amb elem<strong>en</strong>ts inher<strong>en</strong>ts a <strong>la</strong> situació interna de Turquia, però també<br />
amb les re<strong>la</strong>cions que manté amb els seus veïns.<br />
En primer terme, <strong>en</strong>s trobem <strong>en</strong>front d’un país amb una majoria musulmana<br />
c<strong>la</strong>ra (al voltant d’un 99%) que passaria a integrar-se <strong>en</strong> un conjunt format<br />
per estats d’arrel cristiana o amb una separació molt c<strong>la</strong>ra <strong>en</strong>tre església<br />
i estat. Cal recordar, però, que Turquia, des de <strong>la</strong> seva refundació<br />
moderna com a República Turca per Ataturk el 1923, Turquia considera<br />
és un estat <strong>la</strong>ic, militantm<strong>en</strong>t <strong>la</strong>ic, cas únic avui <strong>en</strong> un país evid<strong>en</strong>t <strong>la</strong> seva<br />
islàmic. I resulta crucial afegir-hi que aquesta <strong>la</strong>ïcitat pertin<strong>en</strong>ça europea<br />
forma també part indestriable del projecte europeu de<br />
Turquia des del 1923. Des del 2002, Turquia té un govern d’inspiració is<strong>la</strong>mista<br />
moderada. En un any d’eleccions legis<strong>la</strong>tives i presid<strong>en</strong>cials <strong>en</strong> el país, l’avaluació<br />
per <strong>la</strong> Comissió Europea del govern respecte al grau de complim<strong>en</strong>t<br />
dels compromisos adquirits amb <strong>la</strong> UE no es difer<strong>en</strong>cia gaire respecte dels<br />
resultats assolits per altres governs de difer<strong>en</strong>t ori<strong>en</strong>tació que havi<strong>en</strong> governat<br />
anteriorm<strong>en</strong>t <strong>en</strong> aquell país.<br />
Alguns indiqu<strong>en</strong>, a més, que països com ara Bòsnia o Albània, pot<strong>en</strong>cials<br />
candidats, són també de majoria musulmana. Quin és, doncs, el repte? El fet<br />
és que <strong>en</strong>tre dos conjunts de pob<strong>la</strong>ció tan amplis i diversos, el debat necessita<br />
l’impuls del diàleg sobre els valors que es comparteix<strong>en</strong>, una discussió a diversos<br />
nivells i amb molts més actors dels que fins ara es trob<strong>en</strong> implicats, per tal,<br />
per exemple, d’analitzar si més <strong>en</strong>llà del compon<strong>en</strong>t religiós hi ha un ll<strong>en</strong>guatge<br />
comú al voltant del projecte europeu.<br />
El fet que només un 3% del territori turc formi part geogràficam<strong>en</strong>t<br />
d’Europa i que <strong>la</strong> possible adhesió implicaria l’existència de fronteres externes<br />
de <strong>la</strong> UE amb Síria, Iran o Iraq, és un altre dels argum<strong>en</strong>ts que preocup<strong>en</strong> <strong>en</strong> el<br />
37
Turquia i <strong>la</strong> UE. Procés d’adhesió i reformes. La construcció d’un projecte comú<br />
si del club europeu. D’altra banda, però, és tracta d’introduir un factor positiu<br />
d’influència molt gran per a un context i una àrea geogràfica inestables.<br />
Altres elem<strong>en</strong>ts fonam<strong>en</strong>tals <strong>en</strong> aquesta argum<strong>en</strong>tació t<strong>en</strong><strong>en</strong> a veure amb<br />
<strong>la</strong> grandària de Turquia i els seus nivells d’<strong>en</strong>darrerim<strong>en</strong>t i pobresa <strong>en</strong> determinades<br />
regions. És cert, i els turcs ho reconeix<strong>en</strong>, que hi ha un desequilibri<br />
<strong>en</strong> <strong>la</strong> creació i distribució de riquesa a Turquia. La UE tem <strong>en</strong> aquest s<strong>en</strong>tit que<br />
l’adhesió provoqui una immigració massiva cap a les regions europees més<br />
riques. També es tem el pes de les institucions d’un país que seria el segon <strong>en</strong><br />
pob<strong>la</strong>ció. Aquest elem<strong>en</strong>t alteraria s<strong>en</strong>s dubte, i s<strong>en</strong>se anar més lluny, <strong>la</strong> composició<br />
i els mecanismes dels principals òrgans de decisió política de <strong>la</strong> Unió,<br />
com ara <strong>la</strong> Comissió Europea o el Par<strong>la</strong>m<strong>en</strong>t Europeu. Queda c<strong>la</strong>ra <strong>la</strong> necessitat,<br />
<strong>en</strong> aquest s<strong>en</strong>tit, de canviar els mecanismes institucionals i d’integració.<br />
Si, tal com hem indicat al principi, l’objectiu prioritari és <strong>la</strong> consecució d’una<br />
Europa forta al món, el preu que s’ha de pagar no pot ser un esgotam<strong>en</strong>t institucional<br />
que converteixi <strong>la</strong> UE <strong>en</strong> una zona únicam<strong>en</strong>t d’intercanvi econòmic.<br />
És <strong>en</strong> aquest s<strong>en</strong>tit que l’ampliació no es pot fer s<strong>en</strong>se una estratègia, un<br />
p<strong>en</strong>sam<strong>en</strong>t estratègic fort de <strong>la</strong> UE respecte al seu futur, i sobretot al seu futur<br />
<strong>en</strong> comú amb un soci com Turquia.<br />
S<strong>en</strong>s dubte, per tal de fer una aproximació completa, caldrà incloure a més<br />
d’aquests elem<strong>en</strong>ts el de l’esforç que pot suposar per a <strong>la</strong> UE l’ingrés d’un país<br />
amb forts desequilibris interns i el d’una Unió s<strong>en</strong>se mecanismes institucionals<br />
i polítics per reequilibrar el pes dels seus membres. La UE no pot continuar<br />
<strong>en</strong>davant s<strong>en</strong>se un debat sobre el policy-making i <strong>la</strong> democràcia <strong>en</strong> una<br />
Europa ampliada a Turquia; però també cal incloure aquests aspectes de funcionam<strong>en</strong>t<br />
<strong>en</strong> una reflexió més global, una estratègia de p<strong>en</strong>sam<strong>en</strong>t respecte<br />
a <strong>la</strong> seguretat, al creixem<strong>en</strong>t econòmic i <strong>la</strong> def<strong>en</strong>sa dels seus valors, que <strong>la</strong><br />
Unió ha de t<strong>en</strong>ir <strong>en</strong> compte per tal de progressar.<br />
Cal recordar que Turquia és un país que creix a un ritme anual d’un 6% i<br />
que a més és <strong>la</strong> tercera potència econòmica de l’àrea mediterrània i un dels<br />
deu mercats emerg<strong>en</strong>ts del món. Amb una pob<strong>la</strong>ció superior als 73 milions<br />
d’habitants i un producte interior brut de 291.000 milions d’euros, l’adhesió<br />
de Turquia increm<strong>en</strong>taria de manera natural <strong>la</strong> mida i competitivitat del mercat<br />
interior europeu, a més de contribuir de manera c<strong>la</strong>ra al poder econòmic<br />
de <strong>la</strong> UE i al seu atractiu <strong>en</strong> l’esc<strong>en</strong>a internacional.<br />
Elem<strong>en</strong>ts com ara <strong>la</strong> jov<strong>en</strong>tut de <strong>la</strong> pob<strong>la</strong>ció, l’estabilització macroeconò-<br />
38
VIA 03 03/2007 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
mica i <strong>la</strong> dim<strong>en</strong>sió del país fan p<strong>en</strong>sar que <strong>en</strong> els propers anys l’actual difer<strong>en</strong>cial<br />
<strong>en</strong> el PNB per càpita del país respecte a <strong>la</strong> resta de nous membres de <strong>la</strong> Unió<br />
s’anirà reduint i donarà pas a un dinamisme i noves oportunitats de gran<br />
importància per a <strong>la</strong> Unió. Tampoc no es pot passar per alt que les necessitats<br />
<strong>en</strong>ergètiques de <strong>la</strong> UE i les qüestions re<strong>la</strong>cionades amb l’estabilitat a <strong>la</strong> regió<br />
pass<strong>en</strong> necessàriam<strong>en</strong>t per una visió àmplia sobre el que Turquia pot aportar<br />
<strong>en</strong> un futur canviant a <strong>la</strong> UE.<br />
Addicionalm<strong>en</strong>t, <strong>la</strong> possibilitat que l’ingrés de Turquia Existeix un camí l<strong>la</strong>rg<br />
reforci les re<strong>la</strong>cions d’Europa amb els Estats Units o que el a recórrer <strong>en</strong> termes<br />
seu multiculturalisme contribueixi a crear una Europa més de preparació per a<br />
diversa i <strong>en</strong>riquida, així com que sigui un model imitable l’adhesió<br />
per l’Ori<strong>en</strong>t Mitjà, són <strong>en</strong>cara argum<strong>en</strong>ts que utilitz<strong>en</strong> els<br />
que més fermam<strong>en</strong>t creu<strong>en</strong> <strong>en</strong> els b<strong>en</strong>eficis de l’adhesió.<br />
La qüestió de Xipre continua s<strong>en</strong>t un escull <strong>en</strong> les negociacions. És important<br />
<strong>en</strong> aquest s<strong>en</strong>tit <strong>la</strong> tasca que realitza <strong>la</strong> Comissió Europea amb l’obertura<br />
d’un programa de cooperació amb <strong>la</strong> part nord del país, per tal de, des de les<br />
arrels, int<strong>en</strong>tar promoure <strong>la</strong> cooperació <strong>en</strong>tre les dues parts i arribar a acords.<br />
Cal recordar que, heretat de <strong>la</strong> guerra freda i p<strong>en</strong>d<strong>en</strong>t de resolució <strong>en</strong> l’esfera<br />
multi<strong>la</strong>teral de Nacions Unides, aquesta disputa s’inscriu <strong>en</strong> un debat més<br />
ampli que el de l’adhesió. Ara bé, <strong>la</strong> manca de reconeixem<strong>en</strong>t de <strong>la</strong> integritat<br />
territorial de Xipre és s<strong>en</strong>s dubte una de les ori<strong>en</strong>tacions que les autoritats turques<br />
han de com<strong>en</strong>çar a canviar. La forta implicació de l’oposició turca anirà<br />
perd<strong>en</strong>t s<strong>en</strong>tit <strong>en</strong> uns temps <strong>en</strong> què les construccions basades <strong>en</strong> un nacionalisme<br />
religiós o ètnic estan cada cop més desfasades. Les possibilitats d’oportunitat<br />
seran aquí molt importants.<br />
Cal preveure també els efectes que tindrà del debat europeu sobre <strong>la</strong> transició<br />
col·lectiva de Turquia cap a un sistema democràtic, basat <strong>en</strong> l’estat de dret<br />
i alineat amb els valors de <strong>la</strong> UE, i que per tant es fa per etapes <strong>en</strong> el si de qualsevol<br />
societat. Qualsevol int<strong>en</strong>t europeu d’imposició de criteris per a <strong>la</strong> resolució<br />
de qüestions lligades al respecte dels drets humans, a <strong>la</strong> minoria kurda de<br />
Turquia o al reconeixem<strong>en</strong>t del g<strong>en</strong>ocidi arm<strong>en</strong>i que no reconegui els mèrits<br />
turcs <strong>en</strong> <strong>la</strong> seva transició tindrà com a efecte directe un rebuig turc i un replegam<strong>en</strong>t<br />
dels seus posicionam<strong>en</strong>ts.<br />
Turquia necessita fer reformes polítiques d’importància que alliberin les<br />
forces motores de <strong>la</strong> societat i li donin <strong>la</strong> capacitat necessària per assolir les<br />
39
Turquia i <strong>la</strong> UE. Procés d’adhesió i reformes. La construcció d’un projecte comú<br />
transformacions socials p<strong>en</strong>d<strong>en</strong>ts. Alguns indicadors <strong>en</strong>s don<strong>en</strong> <strong>la</strong> idea d’una<br />
certa «efervescència» social re<strong>la</strong>cionada amb una creix<strong>en</strong>t participació de<br />
<strong>la</strong> societat <strong>en</strong> <strong>la</strong> vida política, <strong>la</strong> voluntat de reforma <strong>en</strong> certs sectors com ara<br />
el militar o l’aparició de nous actors <strong>en</strong> l’esc<strong>en</strong>a política. Això obre noves<br />
perspectives que contribueixin a <strong>en</strong>riquir el debat i a trobar camins de cons<strong>en</strong>s,<br />
tant respecte a valors compartits com a l’acceptació de Turquia <strong>en</strong> un<br />
projecte comú.<br />
Del procés polític a l’intercanvi <strong>en</strong>tre societats: una nova perspectiva?<br />
En paraules d’<strong>en</strong> Marc Pierini, nou cap de <strong>la</strong> delegació de <strong>la</strong> UE a Turquia, hi<br />
ha un terr<strong>en</strong>y important que permet «deconstruir» les incompr<strong>en</strong>sions<br />
mútues a través del diàleg. A més, el canvi de percepcions només pot donarse<br />
<strong>en</strong> el temps. És fonam<strong>en</strong>tal trebal<strong>la</strong>r ara les percepcions per tal que d’aquí<br />
a deu anys les coses hagin canviat i no <strong>en</strong>s trobem amb esdev<strong>en</strong>im<strong>en</strong>ts que<br />
d’alguna manera són contradictoris: <strong>la</strong> concessió del premi Nobel a Orhan<br />
Pamuk i <strong>la</strong> promulgació d’una llei a França que preveu sancionar <strong>la</strong> negació<br />
del g<strong>en</strong>ocidi arm<strong>en</strong>i, per exemple.<br />
En aquesta tasca són actors de les dues bandes, dife-<br />
Es tem una alteració <strong>en</strong> r<strong>en</strong>ts dels negociadors, els que s’hi han d’implicar: ag<strong>en</strong>ts<br />
<strong>la</strong> composició de les econòmics, intel·lectuals i acadèmics, g<strong>en</strong>t del món de <strong>la</strong><br />
principals institucions cultura, els mitjans de comunicació i també <strong>la</strong> societat<br />
europees, <strong>en</strong>tre elles el civil. El debat sobre l’accés està creant <strong>la</strong> impressió que el<br />
Par<strong>la</strong>m<strong>en</strong>t i <strong>la</strong> Comissió<br />
suport per part de l’opinió pública turca es redueix ràpidam<strong>en</strong>t,<br />
però és important destacar les reformes que s’estan<br />
f<strong>en</strong>t a Turquia, a més del fet que <strong>la</strong> seva progressiva participació <strong>en</strong> difer<strong>en</strong>ts<br />
programes i agències europees crea una nova imatge del país.<br />
Turquia ha <strong>en</strong>trat <strong>en</strong> una roda de dinamisme econòmic i internacionalització,<br />
que facilita <strong>la</strong> seva progressiva implicació <strong>en</strong> projectes comuns amb<br />
membres de <strong>la</strong> UE. Un exemple proper d’aquesta progressió el trobem <strong>en</strong> <strong>la</strong><br />
realitat econòmica cata<strong>la</strong>na, ja que les <strong>en</strong>titats cata<strong>la</strong>nes pod<strong>en</strong> t<strong>en</strong>ir <strong>en</strong><br />
aquesta qüestió un paper important. En els darrers anys s’ha increm<strong>en</strong>tat <strong>la</strong><br />
confiança dels sectors econòmics cata<strong>la</strong>ns <strong>en</strong> <strong>la</strong> pot<strong>en</strong>cialitat del mercat turc,<br />
tot i que <strong>en</strong>cara <strong>en</strong>s queda camí per recórrer.<br />
Catalunya va repres<strong>en</strong>tar el 26,6% de les exportacions espanyoles a<br />
Turquia del 2005 i el 24,6% de les importacions d’aquest país. És un mercat<br />
40
VIA 03 03/2007 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
exportador important per a Catalunya, molt per davant de mercats com ara<br />
Polònia, el Japó o <strong>la</strong> Xina.<br />
Quant a les inversions cata<strong>la</strong>nes a Turquia, tot i que són escasses comparativam<strong>en</strong>t<br />
amb altres mercats, hi ha un salt qualitatiu a causa de l’interès<br />
que mostr<strong>en</strong> les empreses cata<strong>la</strong>nes per invertir <strong>en</strong> aquest país, principalm<strong>en</strong>t<br />
pimes de sectors com el turisme, els compon<strong>en</strong>ts<br />
d’automoció, l’alim<strong>en</strong>tació, els compon<strong>en</strong>ts elèctrics i elec- La qüestió de Xipre<br />
trònics, el tèxtil o <strong>la</strong> indústria veterinària. Amb tot, les continua s<strong>en</strong>t un escull<br />
re<strong>la</strong>cions amb Turquia no s’han de limitar a un vincle eco- <strong>en</strong> les negociacions<br />
nòmic, sinó que aquest vincle s’ha de complem<strong>en</strong>tar amb<br />
iniciatives culturals, acadèmiques i socials. L’intercanvi acadèmic <strong>en</strong>tre c<strong>en</strong>tres<br />
de recerca, universitats i fundacions ha crescut també durant els darrers<br />
anys i no hi ha cap dubte respecte a les possibilitats que aquest sector p<strong>la</strong>nteja.<br />
Alhora, el des<strong>en</strong>volupam<strong>en</strong>t de programes europeus destinats a<br />
l’intercanvi <strong>en</strong>tre societats civils d’ambdós socis mostra <strong>la</strong> creix<strong>en</strong>t importància<br />
atorgada per <strong>la</strong> Comissió Europea a aquesta línia de cooperació. Ara bé,<br />
aquestes iniciatives manqu<strong>en</strong> <strong>en</strong>cara de visibilitat i de consolidació.<br />
Hi ha també un interès creix<strong>en</strong>t <strong>en</strong> el rol que pod<strong>en</strong> des<strong>en</strong>volupar els mitjans<br />
de comunicació <strong>en</strong> <strong>la</strong> modificació de les re<strong>la</strong>cions <strong>en</strong>tre els socis. Les percepcions<br />
culturals i dels mitjans de comunicació són per a alguns tan importants<br />
com les negociacions mateixes. S’ha d’atorgar una at<strong>en</strong>ció especial a les<br />
possibilitats que p<strong>la</strong>nteja vincu<strong>la</strong>r els mitjans a <strong>la</strong> reducció d’estereotips.<br />
Algunes iniciatives interessants són <strong>la</strong> incorporació rec<strong>en</strong>t d’un equip de<br />
redactors turcs a <strong>la</strong> cad<strong>en</strong>a Euronews o <strong>la</strong> possibilitat d’establir acords <strong>en</strong>tre<br />
diaris turcs i europeus per intercanviar articles d’opinió.<br />
La construcció d’un projecte comú <strong>en</strong>tre Turquia i <strong>la</strong> UE: quina Mediterrània?<br />
La Mediterrània és un dels elem<strong>en</strong>ts compartits tant <strong>en</strong> l’imaginari com <strong>en</strong> <strong>la</strong><br />
quotidianitat de les re<strong>la</strong>cions <strong>en</strong>tre Turquia i <strong>la</strong> UE, i és obvi que si d’alguna<br />
manera podem contribuir al debat des de Catalunya és posant l’èmfasi <strong>en</strong> <strong>la</strong><br />
importància geopolítica de <strong>la</strong> regió i <strong>la</strong> necessitat de des<strong>en</strong>volupar vincles que<br />
assegurin unes re<strong>la</strong>cions de prosperitat.<br />
At<strong>en</strong><strong>en</strong>t el que ass<strong>en</strong>yal<strong>en</strong> alguns analistes, no es pot establir un projecte<br />
d’adhesió de Turquia a <strong>la</strong> UE que no tingui <strong>en</strong> compte <strong>la</strong> dim<strong>en</strong>sió mediterrània<br />
d’ambdós socis. Una de les c<strong>la</strong>us de volta més importants es troba <strong>en</strong>cara<br />
41
Turquia i <strong>la</strong> UE. Procés d’adhesió i reformes. La construcció d’un projecte comú<br />
<strong>en</strong> <strong>la</strong> capacitat d’aprofitar el període actual per incorporar <strong>la</strong> política exterior<br />
turca al p<strong>en</strong>sam<strong>en</strong>t estratègic europeu.<br />
Atesos els reptes estratègics de futur per a <strong>la</strong> Unió, a més, queda c<strong>la</strong>r que<br />
Turquia tindrà un paper protagonista tant <strong>en</strong> les qüestions que preocup<strong>en</strong> <strong>la</strong><br />
societat (aigua, <strong>en</strong>ergia, conflictes) com <strong>en</strong> el des<strong>en</strong>volupam<strong>en</strong>t d’una política<br />
de veïnatge eficaç. Turquia, per <strong>la</strong> seva banda, és activa des del punt de vista<br />
de <strong>la</strong> cooperació regional. Els policymakers creu<strong>en</strong> que és un bon instrum<strong>en</strong>t<br />
per a <strong>la</strong> promoció de <strong>la</strong> pau, l’estabilitat i el des<strong>en</strong>volupam<strong>en</strong>t econòmic. Un<br />
exemple d’això és <strong>la</strong> política <strong>en</strong>vers <strong>la</strong> regió del mar Negre, que fa augm<strong>en</strong>tar<br />
les esperances d’una major contribució turca a <strong>la</strong> pau i l’estabilitat <strong>en</strong> <strong>la</strong> regió<br />
europea ampliada. Altres dos exemples d’aquesta predisposició a <strong>la</strong> cooperació<br />
regional són <strong>la</strong> voluntat d’impulsar el diàleg euroislàmic i <strong>la</strong> voluntat de<br />
dotar de contingut <strong>la</strong> rec<strong>en</strong>t proposta d’Aliança de Civilitzacions.<br />
Val a dir que Turquia s’incorpora a les difer<strong>en</strong>ts dim<strong>en</strong>sions de <strong>la</strong> política<br />
europea gairebé com a espectadora <strong>en</strong> proporció, per contra, al seu pes <strong>en</strong> el<br />
món mediterrani, ja que <strong>la</strong> seva capacitat de participació és gairebé nul·<strong>la</strong> <strong>en</strong><br />
alguns programes i no pot optar al lideratge real de projectes comuns. La nova<br />
política de veïnatge no semb<strong>la</strong> que canviï aquesta ori<strong>en</strong>tació, tot i que pel fet<br />
d’estar basada <strong>en</strong> l’aproximació de l’adhesió, no hi ha dubte que des<strong>en</strong>voluparà<br />
sinergies <strong>en</strong> les quals Turquia pot constituir un bon aliat.<br />
En tot cas, és un fet que <strong>la</strong> política exterior turca, fins<br />
Turquia és un mercat a un cert punt, és <strong>en</strong> funció de <strong>la</strong> seva posició geoestratè-<br />
exportador important gica i geopolítica. Ess<strong>en</strong>t consci<strong>en</strong>t d’aquesta situació des<br />
per a Catalunya, més que de com a mínim l’època de <strong>la</strong> guerra freda, les elits de <strong>la</strong><br />
Polònia, Japó o Xina.<br />
política exterior t<strong>en</strong>deix<strong>en</strong> a ser més realistes que utòpiques.<br />
En canvi, de <strong>la</strong> implicació forta de Turquia <strong>en</strong> les<br />
estratègies europees <strong>en</strong> sorgiri<strong>en</strong> s<strong>en</strong>s dubte debats comuns útils per a un<br />
concepte r<strong>en</strong>ovat de <strong>la</strong> Mediterrània. En el marc del part<strong>en</strong>ariat euromediterrani,<br />
per exemple, el terr<strong>en</strong>y del diàleg polític i de seguretat, però també el<br />
sociocultural, hauri<strong>en</strong> de ser eixos fonam<strong>en</strong>tals per promoure una major<br />
implicació turca.<br />
Pel que fa al conjunt del part<strong>en</strong>ariat, a més de participar <strong>en</strong> el comitè<br />
d’alts funcionaris que resol les qüestions estratègiques, Turquia té activitat<br />
<strong>en</strong> <strong>la</strong> Fundació Euromediterrània Anna Lindh per al diàleg <strong>en</strong>tre cultures,<br />
<strong>la</strong> xarxa Euromesco i <strong>la</strong> xarxa Femise, a part d’haver acollit el 2006 <strong>la</strong> Primera<br />
42
VIA 03 03/2007 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
Conferència Euromediterrània de dones a Istanbul. A més del part<strong>en</strong>ariat,<br />
dintre de les nou estratègies de proximitat multi<strong>la</strong>teral i bi<strong>la</strong>teral de <strong>la</strong> UE,<br />
Turquia participa també <strong>en</strong> l’Associació Estratègica amb <strong>la</strong> Mediterrània i l’Ori<strong>en</strong>t<br />
Mitjà i, òbviam<strong>en</strong>t, <strong>en</strong> l’estratègia de preadhesió.<br />
Ens trobem, per tant, davant d’una participació creix<strong>en</strong>t però fragm<strong>en</strong>tada<br />
de Turquia <strong>en</strong> els processos de cooperació regional per a <strong>la</strong> Mediterrània.<br />
Discurs polític i instrum<strong>en</strong>ts exist<strong>en</strong>ts no semb<strong>la</strong> que siguin sufici<strong>en</strong>ts per<br />
dotar de coherència una visió comuna de <strong>la</strong> Mediterrània <strong>en</strong>tre Turquia i <strong>la</strong><br />
UE. En aquest s<strong>en</strong>tit és important, per exemple, definir el rol que correspon a<br />
una Turquia observada amb molt interès pels seus veïns àrabs.<br />
Finalm<strong>en</strong>t, caldria prioritzar un paper per a Turquia i unes accions específiques<br />
<strong>en</strong> el marc del part<strong>en</strong>ariat i de <strong>la</strong> política de veïnatge, que s<strong>en</strong>s dubte<br />
tindri<strong>en</strong> efectes <strong>en</strong> altres processos de cooperació regional. En aquesta estratègia<br />
caldria també reforçar un elem<strong>en</strong>t que <strong>la</strong> Comissió Europea ja està des<strong>en</strong>volupant<br />
però que requereix més mitjans i visibilitat: <strong>la</strong> implicació de <strong>la</strong><br />
societat civil. En darrer terme, cal afegir un últim apunt d’importància creix<strong>en</strong>t<br />
per als observadors de <strong>la</strong> cooperació a <strong>la</strong> regió: <strong>la</strong> re<strong>la</strong>ció cada cop més<br />
estreta que manté Turquia amb dos grans socis mediterranis, Egipte i el<br />
Marroc, dos països que, tot i que se situ<strong>en</strong> a <strong>la</strong> riba sud, i per tant no són prioritaris<br />
per a Turquia, sí que pod<strong>en</strong> donar fruits i noves sinergies molt útils per<br />
a <strong>la</strong> Mediterrània.<br />
43
VIA 03 03/2007 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
Professor titu<strong>la</strong>r de Ciències Polítiques de <strong>la</strong> UAB<br />
Agustí Bosch<br />
Els «valors» del vot<br />
Influeix<strong>en</strong> els valors dels ciutadans d’una manera definitiva <strong>en</strong> <strong>la</strong> decisió final del vot<br />
<strong>en</strong> els processos electorals? Ha suposat l’anom<strong>en</strong>at canvi de valors del materialisme<br />
al postmaterialisme (Inglehart) canvis importants <strong>en</strong> les preferències electorals dels<br />
ciutadans dels països occid<strong>en</strong>tals, o bé els valors que podríem anom<strong>en</strong>ar «clàssics»<br />
segueix<strong>en</strong> t<strong>en</strong>int un paper definitiu i preponderant <strong>en</strong> aquest s<strong>en</strong>tit? Quina traducció<br />
i quina concreció té tot això <strong>en</strong> el cas de Catalunya? L’autor afronta aquestes i d’altres<br />
qüestions <strong>en</strong> un text que, a més d’una anàlisi global del f<strong>en</strong>om<strong>en</strong>, ofereix un<br />
seguit de dades i anàlisis que <strong>en</strong>s permet<strong>en</strong> disposar d’una primera diagnosi<br />
d’aquesta corre<strong>la</strong>ció <strong>en</strong>tre valors –ideològics, religiosos i postmaterialistes– i vot,<br />
especialm<strong>en</strong>t a Catalunya. Una de les conclusions de l’anàlisi que fa el professor<br />
Bosch és aquesta: si bé els electors cata<strong>la</strong>ns ratifiqu<strong>en</strong> que hi ha una certa erosió de<br />
<strong>la</strong> influència dels valors clàssics sobre el vot –l’autoubicació ideològica, per<br />
exemple–, aquesta erosió no implica necessàriam<strong>en</strong>t <strong>la</strong> seva desaparició. Tanmateix<br />
–i d’altra banda–, caldrà t<strong>en</strong>ir <strong>en</strong> compte que els nous mecanismes de decisió del vot<br />
vagin substituint les variables estructurals –<strong>en</strong>tre les quals se situ<strong>en</strong> els valors dels<br />
ciutadans– per altres variables de caràcter més específicam<strong>en</strong>t contextual.<br />
Una de les preguntes més recurr<strong>en</strong>ts <strong>en</strong> les ciències socials de l’últim segle<br />
ha estat <strong>la</strong> de les causes del vot. Quines variables expliqu<strong>en</strong> que uns ciutadans<br />
votin un partit i uns altres <strong>en</strong> votin un altre? O fins i tot: quines variables<br />
expliqu<strong>en</strong> que uns ciutadans votin i uns altres no? Aquest article tracta de res-<br />
44
VIA 03 03/2007 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
pondre aquesta pregunta, tot f<strong>en</strong>t especial èmfasi <strong>en</strong> el paper que hi jugu<strong>en</strong><br />
els valors.<br />
Valors i vot a <strong>la</strong> Ciència Política<br />
Els primers teòrics que var<strong>en</strong> afrontar aquesta pregunta basav<strong>en</strong> les seves<br />
explicacions <strong>en</strong> <strong>la</strong> posició que ocupa l’elector <strong>en</strong> l’estructura de <strong>la</strong> societat a<br />
<strong>la</strong> qual pertany. L’anom<strong>en</strong>ada esco<strong>la</strong> sociològica, que va fer fortuna a <strong>la</strong> primera<br />
meitat del segle XX, explicava el vot <strong>en</strong> funció de <strong>la</strong> c<strong>la</strong>sse social, de l’estructura<br />
de propietat de <strong>la</strong> terra i de l’orig<strong>en</strong> urbà o rural dels electors. No va<br />
ser fins a <strong>la</strong> meitat del segle XX –amb l’eclosió de les escoles de Colúmbia i de<br />
Michigan– que els valors var<strong>en</strong> <strong>en</strong>trar a formar part de les explicacions ortodoxes<br />
del vot. M<strong>en</strong>tre Colúmbia emfasitzava un valor que podríem anom<strong>en</strong>ar<br />
«integració <strong>en</strong> <strong>la</strong> societat» com a causa de <strong>la</strong> participació electoral, a Michigan<br />
n’emfasitzav<strong>en</strong> un altre que podríem etiquetar com «id<strong>en</strong>tificació amb un<br />
partit» com a causa c<strong>en</strong>tral de tot el comportam<strong>en</strong>t electoral. Els experts d’aquesta<br />
banda de l’Atlàntic substituï<strong>en</strong> aquest valor per un d’equival<strong>en</strong>t que<br />
hem convingut <strong>en</strong> anom<strong>en</strong>ar «ideologia esquerra-dreta» 1 . Així, als anys seixanta,<br />
els valors polítics (i els valors pre-polítics) ja ocupav<strong>en</strong> un lloc c<strong>en</strong>tral<br />
<strong>en</strong> l’explicació del vot.<br />
En canvi, els valors religiosos no var<strong>en</strong> ser mai predominants <strong>en</strong> les explicacions<br />
ortodoxes. La variable més semb<strong>la</strong>nt que s’incorporava als models de<br />
vot era <strong>la</strong> pertin<strong>en</strong>ça del ciutadà a una o altra d<strong>en</strong>ominació religiosa. Però<br />
aquesta pertin<strong>en</strong>ça solia indicar més aviat <strong>la</strong> posició social de l’elector (per<br />
exemple, els jueus als EUA, els calvinistes a Ho<strong>la</strong>nda, els protestants a Ir<strong>la</strong>nda<br />
del Nord, etc.) més que no pas pròpiam<strong>en</strong>t un valor, una cre<strong>en</strong>ça. La justificació<br />
que sol adduir-se per aquesta anomalia és que <strong>la</strong> majoria de teòrics del comportam<strong>en</strong>t<br />
electoral prov<strong>en</strong>i<strong>en</strong> de països religiosam<strong>en</strong>t plurals, on l’adscripció<br />
religiosa del ciutadà sol fer referència a <strong>la</strong> seva d<strong>en</strong>ominació, més que no<br />
pas a <strong>la</strong> seva religiositat. En canvi, <strong>en</strong> països religiosam<strong>en</strong>t homog<strong>en</strong>is –com<br />
Itàlia o Espanya– <strong>la</strong> religiositat de l’elector sí que va aparèixer aviat com una<br />
variable a t<strong>en</strong>ir <strong>en</strong> compte per a explicar el seu vot.<br />
Quan les explicacions del vot ja semb<strong>la</strong>v<strong>en</strong> estabilitzades i els valors es<br />
mant<strong>en</strong>i<strong>en</strong> com els millors predictors del vot, els anys setantes i vuitantes<br />
var<strong>en</strong> repres<strong>en</strong>tar <strong>la</strong> seva crisi. En pl<strong>en</strong>a fi de les ideologies, el paper dels valors<br />
com a bons predictors del vot es va anar erosionant i va aparèixer el desalinea-<br />
45
Els «valors» del vot<br />
m<strong>en</strong>t: poc a poc, <strong>la</strong> g<strong>en</strong>t deixava de votar <strong>en</strong> funció d’aquells valors. Els experts<br />
var<strong>en</strong> trobar-hi tres justificacions:<br />
• Els primers def<strong>en</strong>sav<strong>en</strong> que el regnat dels valors s’havia acabat i que –<strong>en</strong><br />
absència d’aquests– l’elector votaria <strong>en</strong> funció de <strong>la</strong> immediatesa: <strong>la</strong> conjuntura<br />
econòmica, els mitjans de comunicació, el carisma dels candidats, etc.<br />
• Els segons def<strong>en</strong>sav<strong>en</strong> que uns altres valors emergi<strong>en</strong> i que aquests nous<br />
valors m<strong>en</strong>ari<strong>en</strong> el vot dels nous ciutadans;<br />
• Els tercers def<strong>en</strong>sav<strong>en</strong> que tota aquesta crisi era foc d’<strong>en</strong>c<strong>en</strong>alls i que, al<br />
final, els valors clàssics perdurari<strong>en</strong> com a anteced<strong>en</strong>ts principals del vot.<br />
Les dades de les dues últimes dècades proced<strong>en</strong>ts de les democràcies occid<strong>en</strong>tals<br />
mostr<strong>en</strong> que cada un d’aquests grups ha tingut <strong>la</strong> seva part de raó.<br />
Com<strong>en</strong>çant pels darrers, és cert que els valors clàssics han perdurat com a<br />
principals anteced<strong>en</strong>ts dels vot. Valors com <strong>la</strong> ideologia esquerra-dreta o com<br />
<strong>la</strong> id<strong>en</strong>tificació amb un partit continu<strong>en</strong> exercint tossudam<strong>en</strong>t una certa<br />
influència sobre el vot. Però també és cert que les corre<strong>la</strong>cions <strong>en</strong>tre ideologia<br />
esquerra-dreta i vot són m<strong>en</strong>ors ara que fa tr<strong>en</strong>ta anys, <strong>la</strong> qual cosa mostra<br />
que aquesta influència ha daval<strong>la</strong>t <strong>en</strong> eficàcia. Per tant, existeix un cert desalineam<strong>en</strong>t,<br />
però no tan letal com alguns esperav<strong>en</strong>.<br />
Per <strong>la</strong> seva banda, també és cert que han emergit nous<br />
A meitat del segle XX els valors i que aquests com<strong>en</strong>c<strong>en</strong> a ser importants predictors<br />
valors var<strong>en</strong> <strong>en</strong>trar a del vot. En concret, cal destacar el des<strong>en</strong>volupam<strong>en</strong>t que<br />
formar part de les ha experim<strong>en</strong>tat a les democràcies occid<strong>en</strong>tals un valor<br />
explicacions ortodoxes que anom<strong>en</strong>em postmaterialisme: els joves occid<strong>en</strong>tals de<br />
del vot<br />
c<strong>la</strong>sse mitjana han com<strong>en</strong>çat a donar per descomptat el<br />
b<strong>en</strong>estar econòmic, <strong>la</strong> seguretat física, etcètera, i han<br />
com<strong>en</strong>çat a valorar més qüestions no materials com l’autorealització personal<br />
o <strong>la</strong> participació ciutadana. I aquest valor ja exerceix una certa influència<br />
sobre el vot, perquè els joves postmaterialistes sol<strong>en</strong> exhibir un comportam<strong>en</strong>t<br />
electoral específic. Això semb<strong>la</strong>ria donar <strong>la</strong> raó al segon grup apuntat<br />
més amunt. Però resulta que el postmaterialisme <strong>en</strong>cara no ha superat <strong>en</strong>lloc<br />
<strong>la</strong> influència que exerceix<strong>en</strong> valors tradicionals com <strong>la</strong> ideologia esquerradreta.<br />
Potser <strong>la</strong> cosa està al caure, però ja fa un terç de segle que esperem!<br />
Respecte al primer d’aquells grups, també existeix<strong>en</strong> proves del seu èxit<br />
predictiu. Variables com <strong>la</strong> conjuntura econòmica, les campanyes dels mit-<br />
46
VIA 03 03/2007 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
jans de comunicació, o el carisma dels candidats, han esdevingut variables<br />
amb molt impacte electoral a totes les democràcies occid<strong>en</strong>tals. Això mostraria<br />
que el context que <strong>en</strong>volta les eleccions –<strong>la</strong> immediatesa, <strong>en</strong> dèiem– ha<br />
esdevingut tant o més important que no pas els valors dels electors de cara a<br />
pronosticar el seu vot. No obstant, també existeix<strong>en</strong> dubtes respecte a <strong>la</strong> g<strong>en</strong>uïtat<br />
d’aquesta influència. Per exemple: s’ha verificat empíricam<strong>en</strong>t una re<strong>la</strong>ció<br />
extremadam<strong>en</strong>t pot<strong>en</strong>t <strong>en</strong>tre valorar positivam<strong>en</strong>t el carisma de George Bush<br />
i votar-lo com a presid<strong>en</strong>t. Només faltaria. El dubte és si això demostra que els<br />
aspectes conjunturals (com el carisma dels candidats) estan desp<strong>la</strong>çant els<br />
estructurals (com els valors polítics) <strong>en</strong> <strong>la</strong> decisió del votant, o bé si això no<br />
demostra res de nou. Podria passar perfectam<strong>en</strong>t que el carisma dels candidats<br />
fos una apreciació partidista – fortam<strong>en</strong>t predeterminada pels valors polítics<br />
de l’elector que fa l’apreciació– i per tant, els aspectes conjunturals només<br />
seri<strong>en</strong> una variable intervin<strong>en</strong>t <strong>en</strong> <strong>la</strong> sòlida re<strong>la</strong>ció que continuaria existint<br />
<strong>en</strong>tre els valors polítics i el vot.<br />
En definitiva, les evidències de les democràcies occid<strong>en</strong>tals sembl<strong>en</strong> mostrar-nos<br />
que <strong>la</strong> influència dels valors polítics tradicionals sobre el vot s’ha erosionat<br />
però es manté considerable, que nous valors polítics també exerceix<strong>en</strong><br />
aquesta influència però molt m<strong>en</strong>ys pot<strong>en</strong>t, i que el context electoral pot<br />
haver <strong>en</strong>trat <strong>en</strong> competència amb els valors polítics (o <strong>en</strong> cooperació!) <strong>en</strong> <strong>la</strong><br />
decisió del vot.<br />
Valors clàssics i vot a Catalunya<br />
A Catalunya es reprodueix amb força exactitud <strong>la</strong> pauta internacional que he<br />
descrit fins ara segons <strong>la</strong> qual <strong>la</strong> influència de <strong>la</strong> ideologia esquerra-dreta<br />
sobre el vot s’ha erosionat però <strong>en</strong>cara es manté considerable.<br />
El gràfic 1 mostra com ha evolucionat <strong>la</strong> mitjana de <strong>la</strong> ideologia esquerra-dreta<br />
a Catalunya, mesurada <strong>en</strong> una esca<strong>la</strong> on 1 repres<strong>en</strong>ta l’esquerra i<br />
10 repres<strong>en</strong>ta <strong>la</strong> dreta. Hi queda c<strong>la</strong>r que <strong>la</strong> ideologia esquerra-dreta ha evolucionat<br />
<strong>en</strong> tres períodes b<strong>en</strong> difer<strong>en</strong>ciats. Primeram<strong>en</strong>t, un electorat<br />
c<strong>la</strong>ram<strong>en</strong>t esquerrà es va mov<strong>en</strong>t cap al c<strong>en</strong>tre, fins arribar al 4,8 l’abril de<br />
1992. Després, ve un període d’estabilitat <strong>en</strong> <strong>la</strong> qual l’electorat català és<br />
força c<strong>en</strong>trista (amb una mitjana de 4,6) i que dura fins a febrer de 2000. A<br />
partir de l<strong>la</strong>vors, ve un període d’acusada esquerranització que assoleix un<br />
rècord de 3,9 al juny de 2006.<br />
47
Els «valors» del vot<br />
Gràfic 1 – Mitjana de l’autoubicació ideològica dels cata<strong>la</strong>ns<br />
4,8<br />
4,6<br />
4,4<br />
4,2<br />
4,0<br />
3,8<br />
Font: CIS<br />
En aquest article no m’interessa tant l’evolució ideològica de Catalunya,<br />
sinó <strong>la</strong> influència que aquesta exerceix sobre el vot. Tal com passa a <strong>la</strong> resta<br />
de democràcies occid<strong>en</strong>tals, també a Catalunya aquesta influència s’ha anat<br />
erosionat lleugeram<strong>en</strong>t al l<strong>la</strong>rg del temps. Però malgrat això, continua exercint<br />
una influència decisiva. Així, <strong>la</strong> corre<strong>la</strong>ció 2 <strong>en</strong>tre l’auto-ubicació ideològica<br />
i el record de vot es manté a l’<strong>en</strong>torn del 0,35, tot i que amb certes desviacions<br />
al l<strong>la</strong>rg del temps. A l’espera que el CIS faci pública <strong>la</strong> seva <strong>en</strong>questa<br />
postelectoral de 2006, <strong>la</strong> única desviació per excés és a les eleccions de 1988<br />
–les més ideològiques fins ara, amb un màxim de 0,41– i les desviacions per<br />
defecte són a les eleccions de 1992 i 1999 –les m<strong>en</strong>ys ideològiques fins ara,<br />
amb un mínim de 0,30–. La t<strong>en</strong>dència subjac<strong>en</strong>t d’aquesta mesura de corre<strong>la</strong>ció<br />
és decreix<strong>en</strong>t al l<strong>la</strong>rg del temps, i <strong>en</strong> una quantitat aproximada d’un<br />
punt <strong>en</strong> cada elecció.<br />
La causa que g<strong>en</strong>era aquestes variacions no és evid<strong>en</strong>t. En principi, podria<br />
ser degut al fet que alguns partits tinguessin votants més ideologitzats i que,<br />
l<strong>la</strong>vors, les corre<strong>la</strong>cions grans es corresponguessin amb eleccions on aquests<br />
partits obt<strong>en</strong><strong>en</strong> més vots (i més repres<strong>en</strong>tació a <strong>la</strong> mostra). Però les dades<br />
48<br />
Febrer 1980<br />
Juliol 1982<br />
Setembre 1983<br />
Maig 1984<br />
Maig 1986<br />
Octubre 1987<br />
Juny 1988<br />
Setembre 1989<br />
Setembre 1990<br />
Octubre 1991<br />
Abril 1992<br />
Novembre 1992<br />
Abril 1993<br />
Desembre 1994<br />
Desembre 1995<br />
Desembre 1996<br />
Maig 1998<br />
Octubre 1998<br />
Juny 1999<br />
Set-Oct 1999<br />
Oct-Nov 1999<br />
Febrer 2000<br />
Març 2000<br />
Març 2001<br />
Març 2002<br />
Setembre 2002<br />
Octubre 2003<br />
Novembre 2003<br />
G<strong>en</strong>er 2004<br />
Març 2005<br />
Desembre 2005<br />
Maig 2006<br />
Juny 2006<br />
Octubre 2006
VIA 03 03/2007 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
rebutg<strong>en</strong> aquesta interpretació: per una banda, <strong>la</strong> corre<strong>la</strong>ció no varia substancialm<strong>en</strong>t<br />
quan eliminem de <strong>la</strong> mostra algun partit; i per una altra banda, els<br />
electors de tots els partits mostr<strong>en</strong> una re<strong>la</strong>ció més int<strong>en</strong>sa amb <strong>la</strong> ideologia<br />
<strong>en</strong> les mateixes eleccions. Semb<strong>la</strong>ria doncs que hi ha hagut unes eleccions<br />
g<strong>en</strong>uïnam<strong>en</strong>t més ideològiques que altres, però no està c<strong>la</strong>r a què es deu que<br />
unes ho fossin més i unes altres ho fossin m<strong>en</strong>ys. En tot cas, el que m’interessa<br />
més és que a Catalunya –com a <strong>la</strong> resta de democràcies occid<strong>en</strong>tals– hi ha<br />
una lleugera t<strong>en</strong>dència a que cada vegada ho siguin m<strong>en</strong>ys.<br />
Pel que fa als valors religiosos, cal un advertim<strong>en</strong>t previ. Si <strong>la</strong> mesura dels<br />
valors és una qüestió problemàtica, el problema ja és irresoluble quan es tracta<br />
de religió perquè no hi ha cap esca<strong>la</strong> satisfactòria. Malgrat això, a partir de<br />
les imperfectes dades de què disposem sí que podem intuir que Catalunya està<br />
experim<strong>en</strong>tant un procés de secu<strong>la</strong>rització. Segons el CIS, el perc<strong>en</strong>tatge<br />
de cata<strong>la</strong>ns que es dec<strong>la</strong>ra catòlic ha disminuït uns quinze punts <strong>en</strong> dues dècades,<br />
m<strong>en</strong>tre que el perc<strong>en</strong>tatge de no crei<strong>en</strong>ts (o indifer<strong>en</strong>ts,<br />
o ateus, segons l’<strong>en</strong>questa) s’ha dob<strong>la</strong>t. Segons <strong>la</strong> Els valors clàssics han<br />
mateixa font, l’assistència a oficis religiosos ha disminuït perdurat com a<br />
a <strong>la</strong> meitat des del 1984. Tot i que t<strong>en</strong>im raons per a dubtar principals anteced<strong>en</strong>ts<br />
de <strong>la</strong> validesa d’aquestes dades, el nostre interès no rau tant del vot<br />
<strong>en</strong> quantificar els valors religiosos com <strong>la</strong> seva re<strong>la</strong>ció amb<br />
el vot. I aquí, les dades –<strong>en</strong>cara que conservin problemes de validesa– com a<br />
mínim mostr<strong>en</strong> certa fiabilitat: es mesurin com es mesurin els valors religiosos,<br />
<strong>la</strong> seva re<strong>la</strong>ció amb el vot disminueix inexorablem<strong>en</strong>t al l<strong>la</strong>rg dels temps<br />
(<strong>la</strong> corre<strong>la</strong>ció disminueix <strong>en</strong>tre un i un punt i mig <strong>en</strong> cada elecció).<br />
Per dir-ho d’una altra manera, cada vegada és m<strong>en</strong>ys cert que els valors religiosos<br />
d’un ciutadà pronostiquin el seu vot. És cert que CiU <strong>en</strong>cara té més perc<strong>en</strong>tatge<br />
de vot <strong>en</strong>tre els catòlics, o que ERC i ICV <strong>en</strong>cara t<strong>en</strong><strong>en</strong> més perc<strong>en</strong>tatge<br />
de vot <strong>en</strong>tre els ateus, però també és cert que aquestes regu<strong>la</strong>ritats són cada<br />
vegada m<strong>en</strong>ys marcades. En posaré uns quants exemples.<br />
CiU ha disminuït molt el perc<strong>en</strong>tatge de vot <strong>en</strong>tre els que es dec<strong>la</strong>r<strong>en</strong> catòlics<br />
però no ho ha fet <strong>en</strong>tre els ateus, indifer<strong>en</strong>ts, i no crei<strong>en</strong>ts, de manera que<br />
actualm<strong>en</strong>t el perc<strong>en</strong>tatge de vot <strong>en</strong>tre els primers ni tan sols dob<strong>la</strong> el que té<br />
<strong>en</strong>tre els darrers. Igualm<strong>en</strong>t, el perc<strong>en</strong>tatge de vot a CiU <strong>en</strong>tre els que dei<strong>en</strong><br />
assistir a oficis religiosos tots els dium<strong>en</strong>ges o quasi, superava el 50% als anys<br />
vuitanta, tal com mostra el gràfic 2. I aquest perc<strong>en</strong>tatge no va arribar al 30%<br />
49
Els «valors» del vot<br />
a les eleccions de 2003. En canvi, el perc<strong>en</strong>tatge de vot a CiU <strong>en</strong>tre els que<br />
dec<strong>la</strong>r<strong>en</strong> no anar mai (o quasi) a oficis religiosos s’ha mantingut molt més<br />
estable, a l’<strong>en</strong>torn del 20%. Tal com mostra el gràfic 2, el perc<strong>en</strong>tatge de vot a<br />
CiU és cada vegada més simi<strong>la</strong>r <strong>en</strong>tre els diversos grups: els valors religiosos<br />
serveix<strong>en</strong> cada dia m<strong>en</strong>ys per a pronosticar el seu vot.<br />
Gràfic 2 – Vot a CiU segons pràctica religiosa<br />
46<br />
38<br />
30<br />
22<br />
14<br />
Font: CIS<br />
Un altre exemple: el PSC ha augm<strong>en</strong>tat el perc<strong>en</strong>tatge de vot <strong>en</strong>tre els catòlics<br />
i l’ha disminuït <strong>en</strong>tre els ateus, indifer<strong>en</strong>ts, i no crei<strong>en</strong>ts, fins al punt que<br />
actualm<strong>en</strong>t té més perc<strong>en</strong>tatge de vot <strong>en</strong>tre els catòlics que <strong>en</strong>tre cap altre<br />
grup. Això qüestiona seriosam<strong>en</strong>t <strong>la</strong> imatge que durant algun temps vàrem<br />
t<strong>en</strong>ir del votant socialista.<br />
El cas més curiós és el d’ICV. Tal com mostra el gràfic 3, el perc<strong>en</strong>tatge de<br />
vot a ICV <strong>en</strong>tre aquells ciutadans que assisteix<strong>en</strong> més sovint a oficis religiosos<br />
s’ha mantingut estable durant dues dècades (<strong>en</strong>tre l’1% i el 2%). Curiosam<strong>en</strong>t,<br />
ICV només perd vot a l<strong>la</strong>rg termini <strong>en</strong>tre els de m<strong>en</strong>or pràctica religiosa, que<br />
es defineix<strong>en</strong> com a no crei<strong>en</strong>ts. Tal com <strong>en</strong> el cas de CiU, el perc<strong>en</strong>tatge de<br />
vot a ICV és cada vegada més simi<strong>la</strong>r <strong>en</strong>tre els diversos grups: els valors religiosos<br />
serveix<strong>en</strong> cada dia m<strong>en</strong>ys per a pronosticar el seu vot.<br />
50<br />
Alguna vegada al mes + major freqüència<br />
Vàries vegades a l’any<br />
Mai + No crei<strong>en</strong>t<br />
1984 1988 1995 1999 2003
VIA 03 03/2007 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
Gràfic 3 – Vot a ICV-EUiA segons pràctica religiosa<br />
10<br />
8<br />
6<br />
4<br />
2<br />
0<br />
Alguna vegada al mes + major freqüència<br />
Vàries vegades a l’any<br />
Mai + No crei<strong>en</strong>t<br />
1984 1988 1995 1999 2003<br />
Font: CIS<br />
En definitiva, aquesta secció mostra que els electors cata<strong>la</strong>ns ratifiqu<strong>en</strong> que hi<br />
ha una certa erosió de <strong>la</strong> influència dels valors clàssics sobre el vot, tot i que<br />
aquesta erosió no implica <strong>la</strong> seva desaparició. Cal destacar que he limitat l’anàlisi<br />
a només dos dels valors clàssics: <strong>la</strong> ideologia esquerra-dreta i els valors<br />
religiosos. He passat per alt l’anàlisi d’un valor especialm<strong>en</strong>t rellevant a Catalunya<br />
–el nacionalisme– perquè <strong>la</strong> pret<strong>en</strong>sió d’aquest article no és analitzar el<br />
comportam<strong>en</strong>t electoral català sinó comparar-lo amb altres països propers.<br />
Postmaterialisme i vot<br />
Tal com argum<strong>en</strong>tava <strong>la</strong> primera secció d’aquest article, podria ser que aquests<br />
processos d’erosió no provinguessin d’una inexorable pèrdua d’influència<br />
dels valors sobre el vot, sinó d’una pèrdua d’influència precisam<strong>en</strong>t d’aquests<br />
valors clàssics: <strong>la</strong> ideologia esquerra-dreta i els valors religiosos. La hipòtesi a<br />
contrastar seria que els cata<strong>la</strong>ns ja no votari<strong>en</strong> tant <strong>en</strong> funció de si són de dretes<br />
o d’esquerres, o de si són catòlics o ateus, sinó que alguna nova dicotomia<br />
de valors vindria a discriminar millor el seu vot. Lògicam<strong>en</strong>t, no sabem quina<br />
és aquesta nova dicotomia de valors, però <strong>la</strong> literatura <strong>en</strong>s ofereix algunes possibilitats,<br />
i <strong>en</strong>tre aquestes possibilitats <strong>la</strong> que més èxit acadèmic ha assolit és<br />
<strong>la</strong> del postmaterialisme.<br />
51
Els «valors» del vot<br />
El postmaterialisme parteix de <strong>la</strong> idea que els humans perseguim objectius<br />
successius de manera jeràrquica, només <strong>en</strong> <strong>la</strong> mesura que hem satisfet<br />
els objectius preced<strong>en</strong>ts. Primer perseguim <strong>la</strong> supervivència fisiològica, <strong>la</strong><br />
mera seguretat física (m<strong>en</strong>jar, aixopluc, protecció de l’agressió). Quan t<strong>en</strong>im<br />
assegurat aquest objectiu, t<strong>en</strong>dim a donar-lo per descomptat, i deixem de<br />
valorar-lo. L<strong>la</strong>vors, <strong>en</strong>s p<strong>la</strong>ntegem un pas més, i com<strong>en</strong>cem a valorar les coses<br />
que <strong>en</strong>s són escasses. És el mom<strong>en</strong>t <strong>en</strong> el qual perseguim <strong>la</strong> seguretat econòmica;<br />
és a dir, el b<strong>en</strong>estar material (diners, feina, béns mate-<br />
Els joves rials). Quan ja t<strong>en</strong>im garantida tant <strong>la</strong> seguretat física com<br />
postmaterialistes el b<strong>en</strong>estar material, tornem a donar-ho per descomptat, i<br />
sol<strong>en</strong> exhibir un tornem a valorar-ho m<strong>en</strong>ys. Una vegada més, valorem allò<br />
comportam<strong>en</strong>t que <strong>en</strong>s resulta escàs. És l<strong>la</strong>vors quan com<strong>en</strong>cem a perseguir<br />
electoral específic<br />
objectius m<strong>en</strong>ys materials: llibertat, auto-realització, participació,<br />
solidaritat.<br />
Com que els valors d’un individu reflecteix<strong>en</strong> fonam<strong>en</strong>talm<strong>en</strong>t els objectius<br />
que persegueix i que prioritza, el fet que un individu mantingui uns<br />
valors polítics o uns altres es veurà molt influït pels objectius que ja tingui<br />
satisfets. Com que fins a mitjans del segle XX, els occid<strong>en</strong>tals vàrem experim<strong>en</strong>tar<br />
problemes greus de seguretat física i material, el valor polític predominant<br />
(<strong>la</strong> ideologia esquerra-dreta) estava fonam<strong>en</strong>tat <strong>en</strong> <strong>la</strong> priorització<br />
d’objectius col·lectius d’aquest tipus. Així, l’esquerra prioritzava <strong>la</strong> reducció<br />
de l’atur, <strong>la</strong> redistribució de <strong>la</strong> r<strong>en</strong>da, i altres objectius sobretot materials;<br />
m<strong>en</strong>tre que <strong>la</strong> dreta prioritzava l’ordre públic, el creixem<strong>en</strong>t econòmic, i<br />
altres objectius igualm<strong>en</strong>t materials. És important adonar-se que tan materials<br />
er<strong>en</strong> els objectius tradicionals de <strong>la</strong> dreta com els de l’esquerra. Sovint<br />
<strong>la</strong> discrepància residia <strong>en</strong> com repartir <strong>la</strong> riquesa material, però no es discrepava<br />
sobre que <strong>la</strong> riquesa material era el punt c<strong>la</strong>u.<br />
Al darrer terç del segle XX, les societats occid<strong>en</strong>tals avançades assoleix<strong>en</strong><br />
uns nivells de seguretat econòmica s<strong>en</strong>se preced<strong>en</strong>ts, i gaudeix<strong>en</strong> d’una seguretat<br />
col·lectiva que contrasta fantàsticam<strong>en</strong>t amb el drama de <strong>la</strong> Segona<br />
Guerra Mundial. Com a conseqüència, una gran majoria de ciutadans occid<strong>en</strong>tals<br />
com<strong>en</strong>c<strong>en</strong> a ser socialitzats <strong>en</strong> una nova esca<strong>la</strong> de valors. Aquests sectors<br />
cada vegada més amplis deix<strong>en</strong> de prioritzar objectius materials per a<br />
com<strong>en</strong>çar a prioritzar objectius postmaterials. Aquests individus abrac<strong>en</strong> un<br />
nou ideal que anom<strong>en</strong>em postmaterialisme. El postmaterialisme es difer<strong>en</strong>-<br />
52
VIA 03 03/2007 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
cia tant de <strong>la</strong> dreta tradicional com de l’esquerra tradicional, ja que tan uns<br />
com altres er<strong>en</strong> –s<strong>en</strong>se saber-ho– materialistes. El nou valor polític ja no contraposarà<br />
<strong>la</strong> dreta a l’esquerra, sinó el materialisme al postmaterialisme.<br />
Ronald Inglehart va construir una esca<strong>la</strong> de detecció d’aquest nou valor<br />
polític. Es basa <strong>en</strong> una pregunta d’<strong>en</strong>questa <strong>en</strong> <strong>la</strong> qual el respon<strong>en</strong>t ha de prioritzar<br />
dos objectius polítics <strong>en</strong>tre els quatre segü<strong>en</strong>ts: ordre públic, participació<br />
política, inf<strong>la</strong>ció, i llibertat d’expressió. Els materialistes prioritz<strong>en</strong> el primer<br />
i el tercer i els postmaterialistes prioritz<strong>en</strong> el segon i el quart.<br />
Mitjançant aquesta mesura, sabem que Europa ha experim<strong>en</strong>tat una alteració<br />
dels valors polítics durant els darrers tr<strong>en</strong>ta anys des de posicions materialistes<br />
cap a posicions postmaterialistes. El canvi de valors ha estat més acusat<br />
<strong>en</strong> aquells països que han progressat més <strong>en</strong> <strong>la</strong> satisfacció de les seves<br />
necessitats materials, com per exemple, els països escandinaus, Ho<strong>la</strong>nda,<br />
etcètera. En canvi, pràcticam<strong>en</strong>t no hi ha hagut canvi de valors a Alemanya<br />
de l’est, Grècia, etcètera. Els resultats per a Catalunya mostr<strong>en</strong> una adhesió<br />
re<strong>la</strong>tivam<strong>en</strong>t tardana al postmaterialisme però de gran<br />
int<strong>en</strong>sitat. Tal com preveu <strong>la</strong> hipòtesi, el postmaterialisme Els valors religiosos ja<br />
s’ha estès més <strong>en</strong> els segm<strong>en</strong>ts amb més nivell de r<strong>en</strong>da, i no pronostiqu<strong>en</strong> el vot<br />
s’ha estès més <strong>en</strong>tre els joves que no pas <strong>en</strong>tre els vells. A dels ciutadans<br />
més, s’ha demostrat que això darrer és un efecte g<strong>en</strong>eracional<br />
i no pas una transformació personal de l’individu al l<strong>la</strong>rg del seu cicle<br />
vital. Igualm<strong>en</strong>t, el postmaterialisme està molt més estès <strong>en</strong>tre els segm<strong>en</strong>ts<br />
que gaudeix<strong>en</strong> de més nivell d’estudis. Pel que fa a <strong>la</strong> re<strong>la</strong>ció amb el vot, les<br />
dades indiqu<strong>en</strong> que a Europa hi conviu<strong>en</strong> dos models de re<strong>la</strong>ció.<br />
Per una banda, hi ha una sèrie de països on els materialistes vot<strong>en</strong> partits<br />
tradicionals (demòcrata-cristians, socialdemòcrates, conservadors, comunistes,<br />
etc.) m<strong>en</strong>tre que els postmaterialistes t<strong>en</strong><strong>en</strong> major t<strong>en</strong>dència que <strong>la</strong> resta<br />
a votar partits liberals i, sobretot, nous partits específics (habitualm<strong>en</strong>t, ecologistes).<br />
En aquests països –per exemple Ho<strong>la</strong>nda o Àustria–, hi ha una forta<br />
erosió de <strong>la</strong> influència de <strong>la</strong> ideologia esquerra-dreta sobre el vot, ja que alguns<br />
partits de dreta i d’esquerra pass<strong>en</strong> a compartir determinat tipus d’electorat<br />
materialista. És a dir, com<strong>en</strong>ça a ser m<strong>en</strong>ys decisiu que un elector sigui de dretes<br />
o d’esquerres, i com<strong>en</strong>ça a ser més decisiu si un elector és materialista o<br />
postmaterialista.<br />
Per altra banda, hi ha uns altres països on els materialistes vot<strong>en</strong> partits<br />
53
Els «valors» del vot<br />
de dretes, i els postmaterialistes partits socialdemòcrates clàssics i antics partits<br />
radicals recic<strong>la</strong>ts (<strong>en</strong> canvi, no vot<strong>en</strong> ni partits liberals ni partits específics<br />
de nova creació). En aquests països –per exemple, França o Itàlia–, l’aparició<br />
del postmaterialisme no suposa cap erosió de <strong>la</strong> influència que hi t<strong>en</strong>ia<br />
<strong>la</strong> ideologia esquerra-dreta perquè hi hauria una c<strong>la</strong>ra superposició <strong>en</strong>tre <strong>la</strong><br />
vel<strong>la</strong> ideologia esquerra-dreta i el nou valor polític.<br />
Pel que fa a Catalunya, les dades més completes són una mica velles (var<strong>en</strong><br />
ser publicades al 2001), però com a mínim les pautes són c<strong>la</strong>res. Tal com mostra<br />
<strong>la</strong> tau<strong>la</strong> 1, els materialistes t<strong>en</strong><strong>en</strong> major t<strong>en</strong>dència que <strong>la</strong> resta a votar PSC<br />
i PP, m<strong>en</strong>tre que els postmaterialistes t<strong>en</strong><strong>en</strong> major t<strong>en</strong>dència que <strong>la</strong> resta a<br />
votar CiU, ICV i ERC. Algunes dades incompletes proced<strong>en</strong>ts de les eleccions<br />
de 2004 ratifiqu<strong>en</strong> els casos de CiU i d’ERC però no ofereix<strong>en</strong> resultats sobre<br />
<strong>la</strong> resta de partits, així que he preferit obviar-les.<br />
Tau<strong>la</strong> 1. Postmaterialisme i vot a Catalunya<br />
Materialistes Mixtos Postmaterialistes<br />
CiU 18 18 26<br />
PSC 30 19 20<br />
PP 19 13 9<br />
ERC 2 6 11<br />
IC-V 2 2 5<br />
IU 2 1 3<br />
Verds - 2 1<br />
Abst<strong>en</strong>ció, b<strong>la</strong>nc, NS-NC 28 37 24<br />
Les xifres indiqu<strong>en</strong> perc<strong>en</strong>tatges de vot a cada partit <strong>en</strong> cada segm<strong>en</strong>t.<br />
Font: Enquesta mundial de valors, 2000<br />
Segons les pautes que mostra aquesta tau<strong>la</strong>, Catalunya semb<strong>la</strong> seguir més<br />
aviat el primer model especificat més amunt, tot i que amb algunes peculiaritats.<br />
La primera peculiaritat és que ICV no és estrictam<strong>en</strong>t un «partit específic<br />
de nova creació», sinó una barreja <strong>en</strong>tre això i el prototipus d’ «antic partit<br />
d’esquerra radical recic<strong>la</strong>t». Encara m<strong>en</strong>ys podríem assimi<strong>la</strong>r-hi ERC. La<br />
segona peculiaritat resideix <strong>en</strong> CiU, que també és una barreja <strong>en</strong>tre dos prototipus<br />
que estan <strong>en</strong> bàndols oposats <strong>en</strong> <strong>la</strong> nova dicotomia. Per una banda és<br />
un partit democratacristià tradicional (i per tant, amb certa t<strong>en</strong>dència a cap-<br />
54
VIA 03 03/2007 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
turar vot materialista) i per una altra banda és un partit liberal (i per tant,<br />
amb certa t<strong>en</strong>dència a capturar vot postmaterialista).<br />
Les dades sembl<strong>en</strong> mostrar el predomini d’aquesta segona ànima. Sobretot<br />
quan s’analitza <strong>la</strong> seva evolució al l<strong>la</strong>rg del temps. El gràfic 4 mostra l’evolució<br />
del vot a CiU segons el nivell de postmaterialisme de l’elector.<br />
Gràfic 3 – Vot a CiU segons postmaterialisme<br />
10<br />
8<br />
6<br />
4<br />
2<br />
0<br />
Font: Enquestes m<strong>en</strong>suals ASEP, agregació anual, submostra cata<strong>la</strong>na 3 .<br />
Postmaterialistes<br />
Materialistes<br />
1988 1989 1993 M1996 A1996 2000 2004<br />
El gràfic mostra dues curiositats. Primera, que el compon<strong>en</strong>t postmaterialista<br />
del vot a CiU té una t<strong>en</strong>dència a l<strong>la</strong>rg termini que és lleugeram<strong>en</strong>t creix<strong>en</strong>t,<br />
m<strong>en</strong>tre que <strong>la</strong> materialista és –com a molt– estable. Segona, que <strong>la</strong> daval<strong>la</strong>da<br />
electoral de 2004 es va produir sobretot <strong>en</strong>tre els votants materialistes.<br />
Ambdues evidències apunt<strong>en</strong> a que, tant a l<strong>la</strong>rg termini com <strong>en</strong> crisis electorals<br />
puntuals, CiU és capaç de mant<strong>en</strong>ir el vot postmaterialista, però no és<br />
capaç de mant<strong>en</strong>ir el vot materialista.<br />
Lam<strong>en</strong>tablem<strong>en</strong>t, les dades disponibles actualm<strong>en</strong>t no permet<strong>en</strong> arribar<br />
a conclusions sobre <strong>la</strong> resta de partits cata<strong>la</strong>ns ja que les seves dades són indestriables<br />
de les dels seus correligionaris espanyols.<br />
55
Els «valors» del vot<br />
Conclusions<br />
Les dades sembl<strong>en</strong> mostrar que l’electorat de Catalunya evoluciona de manera<br />
força semb<strong>la</strong>nt a <strong>la</strong> resta de països propers pel que fa a l’erosió de <strong>la</strong> influència<br />
electoral dels valors clàssics i pel que fa a <strong>la</strong> creix<strong>en</strong>t influència dels nous<br />
valors sobre el vot. El vot dels cata<strong>la</strong>ns –com el de <strong>la</strong> resta d’europeus– cada<br />
dia està m<strong>en</strong>ys predeterminat per si es consider<strong>en</strong> de dretes o d’esquerres i<br />
cada dia està m<strong>en</strong>ys predeterminat pels seus valors religiosos, tot i que <strong>la</strong><br />
influència dels dos <strong>en</strong>cara és molt rellevant.<br />
En part, l’explicació a aquesta erosió està <strong>en</strong> l’aparició<br />
El postmaterialisme es d’uns nous valors postmaterialistes més lligats al medi<br />
difer<strong>en</strong>cia tant de <strong>la</strong> ambi<strong>en</strong>t, <strong>la</strong> llibertat d’expressió, l’auto-realització perso-<br />
dreta com de nal, <strong>la</strong> participació ciutadana, etc. Dit d’una altra manera,<br />
l’esquerra tradicionals<br />
<strong>la</strong> causa que alguns cata<strong>la</strong>ns estiguessin votant actualm<strong>en</strong>t<br />
a partits que s’han caracteritzat <strong>en</strong> <strong>la</strong> def<strong>en</strong>sa d’aquests<br />
valors no seria <strong>la</strong> seva posició ideològica: no els votari<strong>en</strong> <strong>en</strong> funció de <strong>la</strong> seva ideologia<br />
esquerra-dreta, sinó malgrat <strong>la</strong> seva ideologia esquerra-dreta.<br />
I <strong>en</strong> part, aquesta també deu ser una erosió g<strong>en</strong>uïna, és a dir, una evolució<br />
cap a un vot cada dia m<strong>en</strong>ys predeterminat pels valors dels electors, un<br />
vot més lliure, m<strong>en</strong>ys previsible. Però que sigui m<strong>en</strong>ys predeterminat pels<br />
valors, no vol dir que sigui un vot totalm<strong>en</strong>t aleatori, amb mecanismes caòtics<br />
de decisió del vot. Es més probable que els nous mecanismes de decisió<br />
del vot substitueixin les variables estructurals (fonam<strong>en</strong>talm<strong>en</strong>t, els valors i<br />
<strong>la</strong> posició social de l’elector) per variables contextuals. En aquests nous mecanismes<br />
de decisió del vot hi tindri<strong>en</strong> un lloc més rellevant <strong>la</strong> popu<strong>la</strong>ritat dels<br />
candidats, <strong>la</strong> conjuntura econòmica, les campanyes electorals, els mitjans de<br />
comunicació, els assumptes de debat polític o els movim<strong>en</strong>ts estratègics dels<br />
partits.<br />
56
VIA 03 03/2007 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
NOTES<br />
1. Opto per l’etiqueta «ideologia esquerra-dreta» i no pas per <strong>la</strong> més p<strong>la</strong>nera de «ideologia»<br />
per subratl<strong>la</strong>r que m’estic referint a aquesta versió restringida i simple d’ideologia. Incorpora<br />
molts problemes però té una virtut: que <strong>en</strong> disposem de dades proced<strong>en</strong>ts de les <strong>en</strong>questes.<br />
2. Com que una de les variables a corre<strong>la</strong>cionar és nominal, usarem l’estadístic V de Cramer,<br />
una mesura que es mou <strong>en</strong>tre 0 (absència de re<strong>la</strong>ció) i 1 (re<strong>la</strong>ció perfecte). Referir-m’hi com a<br />
«corre<strong>la</strong>ció» és una llicència que em permeto per a facilitar <strong>la</strong> lectura als no iniciats.<br />
3. Cal fer algunes precisions tècniques sobre aquest gràfic. En primer lloc, que <strong>la</strong> curiosa<br />
codificació de partits que fa l’empresa <strong>en</strong>questadora fa sospitar que <strong>en</strong>tre l’electorat de CiU<br />
hi pod<strong>en</strong> aparèixer barrejats electors de partits m<strong>en</strong>ors no cata<strong>la</strong>ns – com a mínim <strong>en</strong><br />
algunes eleccions. I segon, que es refereix a les eleccions g<strong>en</strong>erals i no pas a les<br />
autonòmiques. Això podria explicar que <strong>la</strong> diferència de vot a CiU <strong>en</strong>tre els dos segm<strong>en</strong>ts<br />
sigui m<strong>en</strong>or que <strong>la</strong> que mostrava <strong>la</strong> tau<strong>la</strong> 1.<br />
57
VIA 03 03/2007 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
Professor de Sociologia de <strong>la</strong> Universitat Complut<strong>en</strong>se de Madrid<br />
Víctor Pérez-Díaz<br />
Canvi demogràfic,<br />
<strong>en</strong>vellim<strong>en</strong>t i dep<strong>en</strong>dència*<br />
En aquest article, adaptació i traducció d’una de les ponències del seminari «Canvi demogràfic<br />
i estat del b<strong>en</strong>estar», organitzat pel C<strong>en</strong>tre d’Estudis <strong>Jordi</strong> <strong>Pujol</strong>, el sociòleg<br />
Víctor Pérez-Díaz p<strong>la</strong>nteja alguns dels reptes més específics a què s’<strong>en</strong>front<strong>en</strong> algunes<br />
t<strong>en</strong>dències sociodemogràfiques actuals. L’autor parteix d’algunes projeccions i<br />
dades fruit de <strong>la</strong> prospectiva, com per exemple <strong>la</strong> que es deriva de diverses anàlisis<br />
que indiqu<strong>en</strong> que haurem de partir d’unes expectatives de vida que multiplicaran per<br />
sis el temps de maduració de l’espècie humana i que suposaran <strong>la</strong> possibilitat d’arribar<br />
als c<strong>en</strong>t anys de vida <strong>en</strong> bones condicions. Les expectatives amb què s’ha de trebal<strong>la</strong>r,<br />
doncs, són les d’un gaudi de bona salut durant els tr<strong>en</strong>ta anys posteriors a <strong>la</strong><br />
jubi<strong>la</strong>ció. Què faran aquestes persones durant aquest temps amb els recursos de què<br />
disposin? I, sobretot, quin serà el dinamisme <strong>en</strong> què se sust<strong>en</strong>tarà un conting<strong>en</strong>t de<br />
pob<strong>la</strong>ció gran cada vegada més important? És a dir, disposaran dels recursos econòmics,<br />
educatius i de re<strong>la</strong>ció amb <strong>la</strong> política que els permetin assolir una certa autonomia<br />
i p<strong>la</strong>ntejar obertam<strong>en</strong>t les seves demandes, a més de g<strong>en</strong>erar, per exemple, una<br />
oferta pròpia –<strong>la</strong> xarxa associativa i de treball voluntari <strong>en</strong> grups de major edat que hi<br />
ha als EUA és un fet a t<strong>en</strong>ir <strong>en</strong> compte–, o es t<strong>en</strong>dirà –<strong>en</strong> el cas d’Europa, i més específicam<strong>en</strong>t<br />
l’Europa comunitària– a seguir dep<strong>en</strong><strong>en</strong>t de les xarxes familiars properes?<br />
Una altra qüestió que p<strong>la</strong>nteja l’autor és com s’articu<strong>la</strong>rà el pes electoral d’un col·lectiu<br />
important de g<strong>en</strong>t gran que t<strong>en</strong>deix al pragmatisme i a <strong>la</strong> moderació política.<br />
* Transcripció, traducció i adaptació de <strong>la</strong> ponència pres<strong>en</strong>tada al Seminari «Canvi demogràfic<br />
i Estat del B<strong>en</strong>estar», organitzat pel CEJP el 14 de desembre de 2006.<br />
58
VIA 03 03/2007 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
Quan abordem <strong>la</strong> situació de les persones de més edat a diversos anys vista i<br />
<strong>en</strong> re<strong>la</strong>ció amb un espai determinat, <strong>en</strong>s adonem, a mesura que avancem <strong>en</strong><br />
<strong>la</strong> reflexió, que trobar-hi <strong>la</strong> solució correcta <strong>en</strong>s p<strong>la</strong>ntejarà problemes de<br />
governabilitat, d’id<strong>en</strong>titat i d’espai econòmic, perquè és probable que el que<br />
semb<strong>la</strong> pràcticam<strong>en</strong>t impossible de resoldre a esca<strong>la</strong> local s’hagi de p<strong>la</strong>ntejar<br />
a escales més grans.<br />
Jo voldria com<strong>en</strong>çar recordant molt breum<strong>en</strong>t algunes xifres que ja s’han<br />
dit, per tal d’<strong>en</strong>t<strong>en</strong>dre, des d’una perspectiva retòrica, de què estem par<strong>la</strong>nt.<br />
Quan p<strong>en</strong>sem <strong>en</strong> els països de l’OCDE <strong>en</strong> conjunt, <strong>en</strong> els quals es project<strong>en</strong> les<br />
pob<strong>la</strong>cions a deu, quinze, vint o quaranta anys, és evid<strong>en</strong>t que per a <strong>la</strong> dècada<br />
del 2050 parlem ja d’una pob<strong>la</strong>ció de més de seixanta-cinc anys que equivaldrà<br />
a uns dos terços de <strong>la</strong> pob<strong>la</strong>ció d’<strong>en</strong>tre vint-i-cinc i seixanta-quatre anys. És<br />
a dir, <strong>en</strong>s trobarem amb pob<strong>la</strong>cions adultes de gairebé meitat i meitat –els que<br />
qued<strong>en</strong> més <strong>en</strong>llà dels seixanta-cinc i els que <strong>en</strong> qued<strong>en</strong> més <strong>en</strong>çà–, una certa<br />
paritat de públic o un col·lectiu que, pel que fa als més grans de seixanta-cinc,<br />
no es resignarà fàcilm<strong>en</strong>t a una posició de viure <strong>en</strong> l’estat de dep<strong>en</strong>dència, de<br />
vulnerabilitat, a <strong>la</strong> qual –podríem dir– l’edat els emp<strong>en</strong>y, sinó que p<strong>la</strong>ntejaran<br />
problemes d’activitat i de protagonisme o coprotagonisme <strong>en</strong> assumptes<br />
de tota m<strong>en</strong>a. Seran persones amb uns nivells d’educació re<strong>la</strong>tivam<strong>en</strong>t elevats,<br />
no amb uns nivells d’educació inferiors als de <strong>la</strong> pob<strong>la</strong>ció adulta de vinti-quatre<br />
a seixanta-cinc anys; tindran el mateix nivell o un de simi<strong>la</strong>r. Així<br />
mateix, el seu nivell econòmic i els seus recursos seran importants –el conjunt<br />
de recursos econòmics i de recursos educatius els confereix també un<br />
estatus socioeconòmic re<strong>la</strong>tivam<strong>en</strong>t important. Aquestes persones viuran <strong>en</strong><br />
un horitzó que a poc a poc s’anirà construint <strong>en</strong> l’imaginari col·lectiu com un<br />
horitzó d’expectatives de vida, unes expectatives de vida que, re<strong>la</strong>tivam<strong>en</strong>t,<br />
com més va seran més di<strong>la</strong>tades. És probable que juguem amb unes expectatives<br />
de vida –no a mitjà però sí a l<strong>la</strong>rg termini, tot i que ara ja no és un termini<br />
inconcebible– que multipliqu<strong>en</strong> per sis el temps de maduració de l’espècie<br />
humana –que és de vint anys–, per passar, <strong>en</strong> conseqüència, als c<strong>en</strong>t vint anys,<br />
amb c<strong>en</strong>t anys de vida <strong>en</strong> bones condicions.<br />
Tot això semb<strong>la</strong>, ara, re<strong>la</strong>tivam<strong>en</strong>t lluny, però ja no ho és tant i cada cop<br />
ho serà m<strong>en</strong>ys. Les expectatives, doncs, són una bona salut durant tr<strong>en</strong>ta o<br />
quaranta anys després de <strong>la</strong> jubi<strong>la</strong>ció i condicions de supervivència durant<br />
deu, quinze o vint anys més. Persones que t<strong>en</strong><strong>en</strong> educació, recursos i una certa<br />
59
Canvi demogràfic, <strong>en</strong>vellim<strong>en</strong>t i dep<strong>en</strong>dència<br />
disposició a ser pres<strong>en</strong>ts i fer marcar <strong>la</strong> seva presència, i a no resignar-se a ser<br />
objectes passius de <strong>la</strong> cura d’un estat del b<strong>en</strong>estar o de les xarxes familiars, o<br />
a considerar-se simplem<strong>en</strong>t un recurs respecte del qual <strong>la</strong> g<strong>en</strong>t es demana:<br />
«Què <strong>en</strong> fem, d’ells?». Ells som nosaltres; és a dir, som <strong>la</strong> meitat de tots nosaltres.<br />
I <strong>la</strong> pregunta sobre <strong>la</strong> qual volia reflexionar ràpidam<strong>en</strong>t és mig especu<strong>la</strong>tiva,<br />
mig basada <strong>en</strong> alguna informació: què podem esperar que aquestes persones<br />
facin els propers tr<strong>en</strong>ta o quaranta anys amb els recursos que t<strong>en</strong><strong>en</strong>?<br />
Fa <strong>la</strong> impressió, per <strong>la</strong> informació que hi ha i, <strong>en</strong> certa manera, per <strong>la</strong> reflexió<br />
que es pot fer a partir de les dades, que <strong>la</strong> definició d’interessos que aquest<br />
col·lectiu va f<strong>en</strong>t gradualm<strong>en</strong>t és una definició d’interessos molt poc «postmaterialista»,<br />
«postindustrial» i «postmoderna»; és molt una definició d’interessos<br />
bàsics. No és tant <strong>la</strong> feina, perquè les informacions de què disposem diu<strong>en</strong><br />
que, si bé hi ha un segm<strong>en</strong>t de <strong>la</strong> societat de marxosos fr<strong>en</strong>ètics que vol<strong>en</strong><br />
triomfar fins al darrer dia de <strong>la</strong> seva existència i caure a <strong>la</strong> tomba fr<strong>en</strong>èticam<strong>en</strong>t,<br />
també triomfant, <strong>la</strong> majoria de <strong>la</strong> g<strong>en</strong>t t<strong>en</strong>deix a considerar que el<br />
mom<strong>en</strong>t de <strong>la</strong> jubi<strong>la</strong>ció és b<strong>en</strong> rebut: vol<strong>en</strong> viure <strong>en</strong> aquest estat de seminirvana<br />
–o com se’n vulgui dir–, amb una activitat voluntària escollida per ells com<br />
més aviat millor, i per tant és probable que hi hagi resistències a <strong>la</strong> perllongació<br />
de l’edat de trebal<strong>la</strong>r que els polítics i els experts b<strong>en</strong> int<strong>en</strong>cionats estan<br />
predicant. Jo p<strong>en</strong>so que hi ha una resistència prou important, i aquesta resistència,<br />
per ara, <strong>en</strong> lloc d’anar cedint s’ha anat reforçant lleugeram<strong>en</strong>t, tot i<br />
que, naturalm<strong>en</strong>t, és una t<strong>en</strong>dència susceptible de ser influïda per un mecanisme<br />
de persuasió. Així, doncs, <strong>la</strong> qüestió no és tant <strong>la</strong> feina, sinó l’activitat,<br />
certes activitats.<br />
Hi ha una preocupació per les p<strong>en</strong>sions, naturalm<strong>en</strong>t. Ens amoïnem per<br />
les p<strong>en</strong>sions perquè <strong>la</strong> compr<strong>en</strong>sió de com canvia el segm<strong>en</strong>t dels més grans<br />
–i el dels grans, però no tant– suggereix més disponibilitat per jugar amb fórmules<br />
mixtes; per tant, cal<strong>en</strong> certs ingredi<strong>en</strong>ts o dosis creix<strong>en</strong>ts de realisme<br />
<strong>en</strong> aquest s<strong>en</strong>tit. Cal veure <strong>la</strong> importància tan <strong>en</strong>orme que té <strong>la</strong> vida familiar,<br />
sobretot si p<strong>en</strong>sem <strong>en</strong> societats com l’espanyo<strong>la</strong>. Potser altres t<strong>en</strong><strong>en</strong> definicions<br />
d’interessos una mica difer<strong>en</strong>ts o els modul<strong>en</strong> d’una altra manera, però<br />
a Espanya <strong>la</strong> s<strong>en</strong>sació que fan les coses és que el declivi de <strong>la</strong> vida, el capvespre<br />
o <strong>la</strong> tardor, no és un mom<strong>en</strong>t d’ampliar horitzons id<strong>en</strong>titaris sinó més aviat<br />
de tornar a id<strong>en</strong>titats bàsiques, i a les id<strong>en</strong>titats bàsiques del tracte familiar<br />
extremat i int<strong>en</strong>s, de les xarxes familiars amb fills que qued<strong>en</strong> a prop, amb<br />
60
VIA 03 03/2007 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
pares que <strong>en</strong>cara són al voltant i que són propers, amb néts que són a prop;<br />
això implica t<strong>en</strong>ir una cura que concerneix aquests cercles i comptar amb ells,<br />
<strong>la</strong> qual cosa pot ser compatible amb unes actituds d’una re<strong>la</strong>tiva desconfiança<br />
difusa o g<strong>en</strong>eralitzada <strong>en</strong>vers els altres, els que són llunyans. Aquí hi pot<br />
haver, <strong>en</strong> les formu<strong>la</strong>cions de les preguntes, expressions de desconfiança, però<br />
<strong>la</strong> realització efectiva de <strong>la</strong> confiança amb els cercles propers és molt ost<strong>en</strong>sible,<br />
molt eloqü<strong>en</strong>t i molt int<strong>en</strong>sa. I també, naturalm<strong>en</strong>t, hi ha una preocupació<br />
pels problemes de salut. Salut, famílies, p<strong>en</strong>sions i feina:<br />
els <strong>en</strong>t<strong>en</strong>em, <strong>en</strong> aquest s<strong>en</strong>tit, com els interessos c<strong>en</strong>trals; El 2050 <strong>la</strong> pob<strong>la</strong>ció de<br />
diem que són un recordatori bàsic de l’aquí i l’ara, del dia a més de seixanta-cinc<br />
dia <strong>en</strong> allò més immediat.<br />
anys equivaldrà als dos<br />
Quin és el quadre d’actituds que hi ha <strong>en</strong> el rerefons d’a- terços de <strong>la</strong> pob<strong>la</strong>ció<br />
questa definició d’interessos? Hi ha s<strong>en</strong>tim<strong>en</strong>ts barrejats d’<strong>en</strong>tre vint-i-cinc i<br />
davant l’activitat i <strong>la</strong> indep<strong>en</strong>dència o <strong>la</strong> vulnerabilitat. seixanta-quatre anys<br />
Com he dit, es produeix un int<strong>en</strong>t de jugar fins allà on es pot<br />
<strong>en</strong> condicions de més indep<strong>en</strong>dència, però també –at<strong>en</strong>ció– amb una vulnerabilitat<br />
que es fa palesa cada dia més. Per tant, hem de par<strong>la</strong>r de reforçar les<br />
re<strong>la</strong>cions d’at<strong>en</strong>ció o cura recíproca al voltant seu, d’at<strong>en</strong>ció a <strong>la</strong> qualitat <strong>en</strong> el<br />
tractam<strong>en</strong>t i les re<strong>la</strong>cions i <strong>en</strong> les comunitats pròximes i immediates; per tant,<br />
<strong>en</strong> les xarxes familiars.<br />
Cal un cert pragmatisme a l’hora d’<strong>en</strong>t<strong>en</strong>dre el que és el món de l’espai<br />
públic. Hi ha hagut –un cop superat el possible <strong>en</strong>tusiasme que hagin pogut<br />
g<strong>en</strong>erar (no gaire, ni gaire int<strong>en</strong>s) el que podríem anom<strong>en</strong>ar «assumptes<br />
públics» o «assumptes polítics»– unes certes reticències a increm<strong>en</strong>tar els seus<br />
interessos <strong>en</strong> aquest àmbit. Però també hi ha una posició d’at<strong>en</strong>ció, de preocupació,<br />
d’amoïnar-se pels seus propis problemes amb el reflex polític que<br />
puguin t<strong>en</strong>ir, de manera que hi ha un pot<strong>en</strong>cial de demanda fort i int<strong>en</strong>s, amb<br />
unes ideologies polítiques probablem<strong>en</strong>t amortides. Es produeix una trans<strong>la</strong>ció<br />
normal del cicle de vida cap al que podríem anom<strong>en</strong>ar «posicions de c<strong>en</strong>tre»,<br />
c<strong>en</strong>tre dreta, possiblem<strong>en</strong>t.<br />
Hi ha, possiblem<strong>en</strong>t, preocupacions el rerefons de les quals pot ser el s<strong>en</strong>tit<br />
que té <strong>la</strong> vida, preocupacions per a persones a les quals <strong>la</strong> societat seg<strong>la</strong>r<br />
habitual, <strong>la</strong> que t<strong>en</strong><strong>en</strong> al voltant, no pot donar gaires respostes perquè <strong>la</strong> m<strong>en</strong>a<br />
de missatge que <strong>la</strong> societat civil els transmet és més aviat com aquest: «Sou,<br />
com més temps passa, més inútils, sou cada dia més una cosa que <strong>en</strong>s amoï-<br />
61
Canvi demogràfic, <strong>en</strong>vellim<strong>en</strong>t i dep<strong>en</strong>dència<br />
na, i per tant el vostre valor es redueix a mesura que <strong>la</strong> vostra vida avança».<br />
Això no es diu amb aquesta cruesa, naturalm<strong>en</strong>t; es diu de manera mitigada,<br />
eufemística, soft, però és el missatge que ve. Aquí, doncs, hi ha una m<strong>en</strong>a de<br />
pregunta que <strong>en</strong>s podem fer, un retrobam<strong>en</strong>t amb experiències d’alguna<br />
manera religioses. P<strong>en</strong>so que pod<strong>en</strong> ser interessants i importants perquè, al<br />
cap i a <strong>la</strong> fi, cont<strong>en</strong><strong>en</strong> un pot<strong>en</strong>cial de respostes a una demanda de s<strong>en</strong>tit, de<br />
significats, que no es trob<strong>en</strong> fàcilm<strong>en</strong>t <strong>en</strong> altres ori<strong>en</strong>tacions. Aquests quadres<br />
d’actituds, per tant, pres<strong>en</strong>t<strong>en</strong> una certa complexitat emo-<br />
Hi ha una trans<strong>la</strong>ció <strong>en</strong> el cional, de reflexió, no ofereix<strong>en</strong> ori<strong>en</strong>tacions específiques;<br />
cicle de vida cap a aport<strong>en</strong>, potser, pragmatisme, moderació política.<br />
posicions moderades, Amb quins mitjans compt<strong>en</strong> o pod<strong>en</strong> comptar? T<strong>en</strong><strong>en</strong> els<br />
pragmàtiques i de c<strong>en</strong>tre<br />
mitjans de l’educació, que són re<strong>la</strong>tivam<strong>en</strong>t importants<br />
–amb una certa reserva–, i els dels recursos econòmics. Però,<br />
aquí, quines reserves podem establir? Quant als recursos econòmics, acostuma<br />
a haver-hi una caiguda de nivell <strong>en</strong> passar a <strong>la</strong> jubi<strong>la</strong>ció, però es conserv<strong>en</strong><br />
el patrimoni i els recursos que hom ha anat acumu<strong>la</strong>nt. Les persones van perd<strong>en</strong>t<br />
força física i <strong>en</strong>ergia.<br />
Quant a l’educació, el problema no és tant que tinguin o no nivells d’educació<br />
formal –que <strong>en</strong> t<strong>en</strong><strong>en</strong>– com que puguin t<strong>en</strong>ir i g<strong>en</strong>erar <strong>la</strong> s<strong>en</strong>sació que<br />
l’expertise que han adquirit amb l’experiència no té demanda i troba el seu lloc<br />
<strong>en</strong> el món que ve, de manera que afront<strong>en</strong> <strong>la</strong> «duresa» de <strong>la</strong> g<strong>en</strong>eració segü<strong>en</strong>t,<br />
que els exclou s<strong>en</strong>zil<strong>la</strong>m<strong>en</strong>t per <strong>la</strong> competència, per <strong>la</strong> lluita pel poder, l’estatus<br />
dins <strong>la</strong> societat, i es produeix una negociació difícil amb aquesta g<strong>en</strong>eració.<br />
Però també t<strong>en</strong><strong>en</strong> algun problema per, podríem dir, convertir el que pod<strong>en</strong><br />
ser nivells educatius alts <strong>en</strong> una articu<strong>la</strong>ció raonable d’una filosofia de vida<br />
aplicada a l’acció pública, perquè <strong>en</strong> certa manera els debilita el fet que <strong>la</strong><br />
m<strong>en</strong>a d’educació política o cívica i l’educació g<strong>en</strong>eral que han rebut siguin<br />
re<strong>la</strong>tivam<strong>en</strong>t lleugeres. És a dir, p<strong>en</strong>sem que les g<strong>en</strong>eracions dels anys cinquanta,<br />
seixanta o setanta, <strong>en</strong> realitat, malgrat que <strong>en</strong> alguns països van <strong>en</strong>trar <strong>en</strong><br />
un procés de transicions democràtiques o que han viscut <strong>en</strong> una democràcia<br />
consolidada des de fa tres, quatre o cinc dècades, a Europa –alm<strong>en</strong>ys a l’Europa<br />
contin<strong>en</strong>tal–, no t<strong>en</strong><strong>en</strong> un <strong>en</strong>tr<strong>en</strong>am<strong>en</strong>t cívic gaire int<strong>en</strong>s: particip<strong>en</strong> de manera<br />
regu<strong>la</strong>r <strong>en</strong> els organismes de govern locals, les re<strong>la</strong>cions amb els partits polítics<br />
són a distància, <strong>la</strong> t<strong>en</strong>dència que t<strong>en</strong><strong>en</strong> a assumir com a ciutadans <strong>la</strong> responsabilitat<br />
<strong>en</strong> els debats públics és més aviat fluixa i no estan acostumats a<br />
62
VIA 03 03/2007 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
debatre i reflexionar com a ciutadans afectats sobre els complicats assumptes<br />
de <strong>la</strong> vida pública, de manera que, fins i tot <strong>en</strong>cara que tinguin experiència, és<br />
molt important que sàpigu<strong>en</strong> articu<strong>la</strong>r-<strong>la</strong>; no n’hi ha prou amb t<strong>en</strong>ir experiència,<br />
sinó que cal apr<strong>en</strong>dre’n, i per apr<strong>en</strong>dre’n has de t<strong>en</strong>ir premisses més o<br />
m<strong>en</strong>ys explícites a partir de les quals construir una argum<strong>en</strong>tació.<br />
Això no és fàcil. L’<strong>en</strong>tr<strong>en</strong>am<strong>en</strong>t cívic és regu<strong>la</strong>r; <strong>la</strong> seva t<strong>en</strong>dència a l’associacionisme<br />
actiu és pobra, com passa <strong>en</strong> g<strong>en</strong>eral a Espanya i als països euromediterranis,<br />
i <strong>en</strong> altres. El seu sistema educatiu tampoc no és precisam<strong>en</strong>t<br />
bril<strong>la</strong>nt, perquè si reflexionem amb s<strong>en</strong>satesa sobre els sistemes educatius<br />
que t<strong>en</strong>im –no només a Espanya, sinó també a Itàlia, Grècia, Portugal, França<br />
o Alemanya mateix–, trobem dèficits importants <strong>en</strong> el recorregut cognitiu de<br />
reflexió, seguits d’ord<strong>en</strong>ació, de fredor i d’indep<strong>en</strong>dència <strong>en</strong> el judici o d’equilibri<br />
per <strong>en</strong>frontar-se a problemes amb <strong>la</strong> complexitat d’aquests de què<br />
estem par<strong>la</strong>nt. Per tant, quan diem que t<strong>en</strong><strong>en</strong> un nivell educatiu alt, hem de<br />
ser consci<strong>en</strong>ts dels límits substantius que té l’actualització d’aquest nivell a<br />
l’hora de construir argum<strong>en</strong>ts i, per tant, de p<strong>la</strong>ntejar demandes raonades<br />
davant <strong>la</strong> c<strong>la</strong>sse política.<br />
Tot això fa que, d’una banda, <strong>en</strong>s trobem amb un col·lectiu que tindrà un<br />
pes electoral gran; l’articu<strong>la</strong>ció d’aquest pes electoral, però, estarà influïda<br />
per <strong>la</strong> t<strong>en</strong>dència a <strong>la</strong> moderació o el pragmatisme, per aquest c<strong>en</strong>tre d’interès<br />
<strong>en</strong> les qüestions bàsiques. D’una altra banda, i al mateix temps, aquest col·lectiu<br />
tindrà un recorregut incert pel que fa a <strong>la</strong> formu<strong>la</strong>ció de demandes.<br />
I <strong>en</strong> aquestes condicions, què podem esperar <strong>en</strong> el món agitat <strong>en</strong> què els<br />
tocarà viure? La seva t<strong>en</strong>dència a jugar al que podríem anom<strong>en</strong>ar «assumir<br />
una responsabilitat <strong>en</strong> el govern o <strong>en</strong> <strong>la</strong> governabilitat de les seves societats<br />
via societat civil» queda limitada, <strong>en</strong> alguns països més que <strong>en</strong> altres, per <strong>la</strong><br />
capacitat que t<strong>en</strong><strong>en</strong> d’emprar els discursos associatius; <strong>en</strong> alguns països és<br />
poca, però el pot<strong>en</strong>cial hi és, i és previsible que el faran servir cada vegada més.<br />
Per exemple, als Estats Units és notable; és a dir, allà t<strong>en</strong><strong>en</strong> teixits associatius<br />
fortíssims de grups de més edat que pod<strong>en</strong> aportar coses o actuar via voluntariat.<br />
L’exemple dels Estats Units és molt interessant, però <strong>la</strong> seva cultura<br />
política cal separar-<strong>la</strong> de <strong>la</strong> cultura política de l’Europa contin<strong>en</strong>tal –no l’escandinava<br />
o l’anglosaxona, que són una altra cosa–, que és difer<strong>en</strong>t i inferior.<br />
Per tant, com a grups de pressió, com a grups amb protagonisme <strong>en</strong> qüestions<br />
públiques, el diagnòstic que g<strong>en</strong>er<strong>en</strong> és una barreja.<br />
63
Canvi demogràfic, <strong>en</strong>vellim<strong>en</strong>t i dep<strong>en</strong>dència<br />
Quin efecte de civilització política pod<strong>en</strong> t<strong>en</strong>ir <strong>en</strong> re<strong>la</strong>ció amb <strong>la</strong> c<strong>la</strong>sse política?<br />
Aquí hi ha una doble responsabilitat: els polítics t<strong>en</strong><strong>en</strong> una responsabilitat<br />
cívica davant <strong>la</strong> ciutadania, però <strong>la</strong> ciutadania té una responsabilitat cívica<br />
per el<strong>la</strong> mateixa. Som responsables també d’educar-los, i ells d’educar-nos;<br />
el problema d’una educació cívica és recíproc. Es p<strong>la</strong>nteg<strong>en</strong> dificultats seguram<strong>en</strong>t<br />
per totes dues bandes, i no podem fer altra cosa que s<strong>en</strong>ya<strong>la</strong>r-les. En<br />
aquesta situació, que depèn molt de com sigui l’oferta dels polítics –i l’oferta<br />
és molt dubtosa, ja que no sabem <strong>en</strong>cara quines posicions mant<strong>en</strong><strong>en</strong>; i és que,<br />
<strong>en</strong> <strong>la</strong> seva re<strong>la</strong>tiva immaduresa, tampoc no s’ho p<strong>la</strong>nteg<strong>en</strong>–, és possible que hi<br />
hagi una t<strong>en</strong>dència a operar directam<strong>en</strong>t via les xarxes<br />
Ens trobem amb un familiars properes, que ja són aquí, amb les quals estan<br />
col·lectiu que tindrà un habituats a trebal<strong>la</strong>r i que els don<strong>en</strong> una m<strong>en</strong>a de mecanis-<br />
pes electoral molt me comp<strong>en</strong>satori per solucionar les coses més importants<br />
important<br />
o més urg<strong>en</strong>ts de <strong>la</strong> vida; això els du a <strong>la</strong> pròpia conc<strong>en</strong>tració<br />
d’at<strong>en</strong>ció i d’interès <strong>en</strong> certs temes.<br />
Quan es p<strong>la</strong>nteja aquesta perspectiva de què passarà i s’observa <strong>en</strong> el context<br />
d’un increm<strong>en</strong>t de <strong>la</strong> immigració –onze o dotze milions de persones a<br />
Espanya, que passa de quaranta i escaig milions a cinquanta i escaig–, evid<strong>en</strong>tm<strong>en</strong>t<br />
això és el que vol dir. Per aquest sol fet hauríem de tornar a com<strong>en</strong>çar a<br />
reflexionar <strong>en</strong> un altre espai, a p<strong>en</strong>sar ja <strong>en</strong> un altre horitzó, perquè és <strong>en</strong> un<br />
altre horitzó on podríem veure com reaccionaran davant els immigrants:<br />
pod<strong>en</strong> reaccionar <strong>en</strong> una línia d’actitud extremadam<strong>en</strong>t def<strong>en</strong>siva, pel que tot<br />
plegat pot comportar de pertorbació de l’estatus de les situacions conegudes,<br />
o pod<strong>en</strong> reaccionar de maneres difer<strong>en</strong>ts <strong>en</strong> funció de com es p<strong>la</strong>ntegin les<br />
coses. També ells són <strong>en</strong> part dep<strong>en</strong>d<strong>en</strong>ts del suport que els puguin donar els<br />
immigrants, uns immigrants que vén<strong>en</strong> per resoldre els problemes. Per tant,<br />
aquest és un assumpte obert.<br />
D’altra banda, cal t<strong>en</strong>ir <strong>en</strong> compte que si p<strong>en</strong>sem <strong>en</strong> espais europeus no<br />
només s’ha de p<strong>en</strong>sar <strong>en</strong> els immigrants, sinó també <strong>en</strong> les persones grans dels<br />
països escandinaus que vén<strong>en</strong> a viure aquí. És a dir, que Espanya pot esdev<strong>en</strong>ir<br />
<strong>la</strong> Califòrnia d’una comunitat europea –bé, dep<strong>en</strong>drà que siguem capaços<br />
algun dia de t<strong>en</strong>ir les institucions d’alta educació i recerca que t<strong>en</strong><strong>en</strong> a<br />
Califòrnia. En aquest assumpte, doncs, t<strong>en</strong>im problemes d’una altra magnitud<br />
i d’una altra dim<strong>en</strong>sió, però el que tot plegat demana és una discussió<br />
sobre un canvi d’horitzó: d’un horitzó local a un horitzó europeu.<br />
64
VIA 03 03/2007 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
Director ci<strong>en</strong>tífic de Sci<strong>en</strong>ces Po i director de Recerca del CNRS<br />
Gérard Grunberg<br />
Les eleccions presid<strong>en</strong>cials<br />
franceses: el cas Ségolène<br />
Royal*<br />
Les eleccions presid<strong>en</strong>cials franceses d’<strong>en</strong>guany han g<strong>en</strong>erat una gran expectació i interès<br />
a tot Europa. França ha d’afrontar indefectiblem<strong>en</strong>t un conjunt de canvis i de<br />
transformacions –socials, econòmiques– que molt probablem<strong>en</strong>t comportaran reformes<br />
<strong>en</strong> algun dels pi<strong>la</strong>rs de <strong>la</strong> Cinqu<strong>en</strong>a República. Per altra banda, després del resultat<br />
negatiu del referèndum de <strong>la</strong> Constitució europea i de l’impasse <strong>en</strong> què es troba el<br />
projecte comunitari, precisam<strong>en</strong>t <strong>en</strong> el mom<strong>en</strong>t <strong>en</strong> què se celebra el cinquantè aniversari<br />
de <strong>la</strong> signatura dels Tractats de Roma, França té una responsabilitat indiscutible i<br />
un paper c<strong>la</strong>u <strong>en</strong> <strong>la</strong> reactivació de l’optimisme i <strong>la</strong> confiança <strong>en</strong> Europa com a projecte<br />
polític; no és estrany, <strong>en</strong> aquest s<strong>en</strong>tit, que <strong>la</strong> qüestió europea i <strong>la</strong> necessitat de redactar<br />
un nou text constitucional més breu, més intel·ligible i més efectiu hagin estat un<br />
dels punts de debat més transversals de <strong>la</strong> campanya presid<strong>en</strong>cial. Finalm<strong>en</strong>t, es tracta<br />
d’unes eleccions que <strong>en</strong>carn<strong>en</strong> –mitjançant els seus tres principals contrincants– un<br />
relleu g<strong>en</strong>eracional <strong>en</strong> <strong>la</strong> política francesa, confirmat per l’anunci de <strong>la</strong> retirada definitiva<br />
de Chirac. El candidat de <strong>la</strong> dreta, Nico<strong>la</strong>s Sarkozy, es pres<strong>en</strong>ta amb un programa<br />
de t<strong>en</strong>dència liberal i probablem<strong>en</strong>t més c<strong>la</strong>ram<strong>en</strong>t rupturista. El candidat c<strong>en</strong>trista<br />
François Bayrou, que <strong>en</strong> les anteriors eleccions no va superar el 7% dels vots, s’ha situat<br />
<strong>en</strong>tre els «grans candidats». I, finalm<strong>en</strong>t, per primera vegada una dona –<strong>la</strong> candidata<br />
socialista Ségolène Royal– pot arribar a l’Elisi. Gérard Grunberg c<strong>en</strong>tra <strong>la</strong> seva<br />
anàlisi a valorar precisam<strong>en</strong>t <strong>la</strong> campanya de Royal, que va com<strong>en</strong>çar com un f<strong>en</strong>om<strong>en</strong><br />
admirat i amb una gran pistonada, però que durant <strong>la</strong> precampanya i <strong>la</strong> campanya ha<br />
anat perd<strong>en</strong>t originalitat i <strong>la</strong> capacitat de seducció inicial.<br />
* Article realitzat per al CEJP el febrer del 2007.<br />
65
Les eleccions presid<strong>en</strong>cials franceses: el cas Ségolène Royal<br />
Les eleccions presid<strong>en</strong>cials franceses del 2007 són importants per diversos<br />
motius. Els francesos se n’adon<strong>en</strong>: no havi<strong>en</strong> manifestat tant d’interès per uns<br />
comicis d’aquest tipus des del 1981. Aquestes eleccions constitueix<strong>en</strong> <strong>en</strong> primer<br />
lloc un relleu g<strong>en</strong>eracional tant a l’esquerra com a <strong>la</strong> dreta. Els dos candidats<br />
principals t<strong>en</strong><strong>en</strong> poc més de cinquanta anys. Les eleccions se celebraran<br />
<strong>en</strong> una etapa marcada pel fort pessimisme dels francesos sobre el seu futur.<br />
Semb<strong>la</strong> que el programa socialista tradicional i el programa gaullista-chiraquià<br />
són incapaços de donar eines als dirig<strong>en</strong>ts per <strong>en</strong>t<strong>en</strong>dre el món actual i<br />
proporcionar-los una visió positiva del futur. A més, <strong>la</strong> popu<strong>la</strong>ritat i l’originalitat<br />
dels candidats del Partit Socialista i de l’UMP, Ségolène Royal i Nico<strong>la</strong>s<br />
Sarkozy, respectivam<strong>en</strong>t, marqu<strong>en</strong> amb força <strong>la</strong> personalització d’aquestes<br />
eleccions. Per primera vegada, una dona té <strong>la</strong> possibilitat d’accedir a <strong>la</strong> presidència<br />
de <strong>la</strong> República. Finalm<strong>en</strong>t, els sondeigs i <strong>la</strong> televisió mai no havi<strong>en</strong> tingut<br />
un paper tan important <strong>en</strong> <strong>la</strong> designació dels candidats i <strong>en</strong> el des<strong>en</strong>volupam<strong>en</strong>t<br />
de <strong>la</strong> campanya.<br />
Per primera vegada els Des del punt de vista del sistema de partits i de <strong>la</strong> seva<br />
dos grans partits ja no evolució, les eleccions presid<strong>en</strong>cials del 2007 pres<strong>en</strong>t<strong>en</strong> uns<br />
t<strong>en</strong><strong>en</strong> aliats<br />
reptes importants. Des de mitjans dels anys setanta, el<br />
sistema de partits s’ha bipo<strong>la</strong>ritzat segons l’eix esquerra/<br />
dreta. Des de principis dels anys vuitanta, els gaullistes, a <strong>la</strong> dreta, i els socialistes,<br />
a l’esquerra, han establert el domini <strong>en</strong> el seu àmbit respectiu. El Partit<br />
Comunista va ser marginat i molts dels c<strong>en</strong>tristes i liberals van abandonar<br />
l’UDF –partit de c<strong>en</strong>tredreta i tradicionalm<strong>en</strong>t aliat del partit gaullista<br />
(RPR)–, i el 2002 es van unir als gaullistes per crear junts un nou gran partit<br />
de dreta, l’UMP, <strong>la</strong> Unió per un Movim<strong>en</strong>t Popu<strong>la</strong>r. El que queda de l’UDF,<br />
dirigit per François Bayrou, ha decidit tr<strong>en</strong>car amb aquest nou partit i<br />
adoptar una actitud d’oposició frontal respecte de Nico<strong>la</strong>s Sarkozy, presid<strong>en</strong>t<br />
de l’UMP des del 2004. A l’extrema dreta, Jean-Marie Le P<strong>en</strong> provarà un<br />
últim cop de derrotar els gaullistes. A l’esquerra, els difer<strong>en</strong>ts grups antiliberals<br />
mir<strong>en</strong> d’impedir, de forma dispersa, el domini socialista. Per primera<br />
vegada, els dos grans partits ja no t<strong>en</strong><strong>en</strong> aliats. Un dels reptes principals de<br />
les eleccions del 2007 –eleccions presid<strong>en</strong>cials seguides de les eleccions legis<strong>la</strong>tives–<br />
és l’establim<strong>en</strong>t d’un sistema bipartidista <strong>en</strong> què el PS i l’UMP<br />
contro<strong>la</strong>ri<strong>en</strong> ells sols el funcionam<strong>en</strong>t del sistema polític. No obstant això, el<br />
66
VIA 03 03/2007 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
camí cap al bipartidisme és ple de trampes i es podria fr<strong>en</strong>ar el 2007 si els<br />
candidats dels dos grans partits no aconsegueix<strong>en</strong> dominar c<strong>la</strong>ram<strong>en</strong>t <strong>la</strong><br />
primera volta de les eleccions presid<strong>en</strong>cials. En efecte, cal recordar que <strong>en</strong> les<br />
eleccions presid<strong>en</strong>cials anteriors de l’any 2002, davant <strong>la</strong> sorpresa g<strong>en</strong>eral,<br />
els dos candidats principals van aconseguir uns mals resultats <strong>en</strong> <strong>la</strong> primera<br />
volta (20% per a Jacques Chirac i 16% per a Lionel Jospin). En particu<strong>la</strong>r, el<br />
candidat socialista, superat pel del Front Nacional, va ser eliminat i l’esquerra<br />
no es va poder pres<strong>en</strong>tar a <strong>la</strong> segona volta de <strong>la</strong> votació.<br />
Si observem amb més detall el Partit Socialista, l’eliminació l’any 2002 del<br />
seu candidat, Lionel Jospin, primer ministre des del 1997, va repres<strong>en</strong>tar un<br />
veritable trauma. Aleshores aquest partit va travessar una crisi profunda que<br />
va culminar <strong>en</strong> el referèndum del 2005 sobre el Tractat constitucional europeu<br />
i <strong>en</strong> ocasió del qual es va pronunciar <strong>en</strong> favor del sí, però va patir greus<br />
divisions internes: una minoria important d’aquest partit va fer campanya pel<br />
no. El rebuig al Tractat per part dels francesos i, sobretot, segons els sondeigs,<br />
per una majoria de l’electorat d’esquerra, va posar <strong>la</strong> direcció del Partit<br />
Socialista <strong>en</strong> una situació perillosa. Per reunir el partit <strong>en</strong>torn seu, el primer<br />
secretari, François Hol<strong>la</strong>nde, va decidir <strong>en</strong> el Congrés de Mans, a l’octubre del<br />
2005 de «neutralitzar» <strong>la</strong> qüestió europea i deixar de fer-ne tema de debat<br />
intern. D’aquesta manera va contribuir a destruir <strong>la</strong> darrera utopia socialista:<br />
<strong>la</strong> construcció europea. El Partit Socialista, <strong>en</strong> apar<strong>en</strong>ça unit un altre cop, es<br />
va dotar a l’estiu del 2006 d’un projecte polític amb vista a les eleccions presid<strong>en</strong>cials,<br />
que marcava un retorn evid<strong>en</strong>t a <strong>la</strong> vel<strong>la</strong> ortodòxia de l’esquerra,<br />
l’eix c<strong>en</strong>tral de <strong>la</strong> qual era c<strong>la</strong>ram<strong>en</strong>t antiliberal. En el mom<strong>en</strong>t <strong>en</strong> què<br />
Ségolène Royal va anunciar <strong>la</strong> seva candidatura, a <strong>la</strong> tardor del 2005, el Partit<br />
Socialista no disposava ni d’un líder fort ni d’una línia política creïble ni d’un<br />
poder real de mobilització ni, finalm<strong>en</strong>t, d’una unitat real.<br />
Quan el 22 de setembre de 2005, <strong>en</strong> una <strong>en</strong>t<strong>revista</strong> a <strong>la</strong> <strong>revista</strong> Paris-Match,<br />
Ségolène Royal va reve<strong>la</strong>r per primera vegada públicam<strong>en</strong>t <strong>la</strong> seva ambició<br />
presid<strong>en</strong>cial tot dec<strong>la</strong>rant: «Si <strong>en</strong> un mom<strong>en</strong>t donat resulta que sóc <strong>la</strong> més b<strong>en</strong><br />
situada i m’ho demana el partit perquè puc fer guanyar els meus, ho faré», no<br />
era dirig<strong>en</strong>t nacional del Partit Socialista. Amb tot, va adquirir una notorietat<br />
real <strong>en</strong> les eleccions regionals del 2004 quan va guanyar a <strong>la</strong> regió de Poitou-<br />
Char<strong>en</strong>tes. I se sap que és <strong>la</strong> companya del primer secretari del Partit<br />
Socialista, François Hol<strong>la</strong>nde. Formada <strong>en</strong> política <strong>en</strong> el gabinet de François<br />
67
Les eleccions presid<strong>en</strong>cials franceses: el cas Ségolène Royal<br />
Mitterrand <strong>en</strong> <strong>la</strong> presidència de <strong>la</strong> República, des del 1982 va com<strong>en</strong>çar a pujar<br />
els primers graons de <strong>la</strong> trajectòria política: diputada, secretària d’Estat i<br />
ministra, però mai va ocupar un càrrec de primera importància. Al desembre<br />
del 2005, quan va dec<strong>la</strong>rar: «Em s<strong>en</strong>to preparada», ja era <strong>la</strong> candidata preferida<br />
i desitjada <strong>en</strong> les <strong>en</strong>questes per <strong>la</strong> majoria dels simpatitzants socialistes. Tot<br />
just un any més tard va ser triomfalm<strong>en</strong>t nom<strong>en</strong>ada candidata del Partit<br />
Socialista a les eleccions presid<strong>en</strong>cials pel 60% dels membres, davant<br />
Dominique Strauss-Kahn i Laur<strong>en</strong>t Fabius. Com es pot explicar aquest recorregut,<br />
especialm<strong>en</strong>t atípic, i quina és <strong>la</strong> situació avui dia quan falt<strong>en</strong> algunes<br />
setmanes per a les eleccions presid<strong>en</strong>cials?<br />
Abans de res, com hem dit, Ségolène Royal s’ha b<strong>en</strong>eficiat alhora de <strong>la</strong><br />
situació particu<strong>la</strong>r del Partit Socialista, que passa per una situació de crisi de<br />
lideratge i de competència <strong>en</strong>tre diversos candidats –cap dels quals no s’imposa<br />
naturalm<strong>en</strong>t–, i de <strong>la</strong> situació personal respecte del Partit Socialista <strong>en</strong><br />
<strong>la</strong> societat francesa, que mostra una molt gran desconfiança respecte de <strong>la</strong><br />
c<strong>la</strong>sse política i dels partits polítics. Combina alhora una situació d’exterioritat<br />
i de pertin<strong>en</strong>ça al Partit Socialista. La pertin<strong>en</strong>ça a aquesta formació política<br />
li permet aprofitar el nom<strong>en</strong>am<strong>en</strong>t per un gran partit, necessari per pres<strong>en</strong>tar<br />
una candidatura creïble a les eleccions presid<strong>en</strong>cials, a més de rebre el<br />
seu suport a <strong>la</strong> campanya. L’exterioritat li permet no patir gaire <strong>la</strong> ma<strong>la</strong> imatge<br />
dels partits i pres<strong>en</strong>tar-se com a lliure i indep<strong>en</strong>d<strong>en</strong>t de l’organització.<br />
Aquesta posició de candidata Janus, de les dues cares, ha estat s<strong>en</strong>s dubte una<br />
basa capital per a Ségolène Royal, si més no al principi.<br />
Però també deu l’èxit <strong>en</strong> <strong>la</strong> votació del nom<strong>en</strong>am<strong>en</strong>t a les seves pròpies<br />
qualitats i a <strong>la</strong> seva singu<strong>la</strong>ritat ideològica i política <strong>en</strong> el si de l’esquerra francesa.<br />
1 La fórmu<strong>la</strong> Royal obté <strong>la</strong> seva especificitat i, per tant, <strong>la</strong> seva força política<br />
pot<strong>en</strong>cial de <strong>la</strong> conjunció d’altres tres factors:<br />
El poder de personificar primer abans que repres<strong>en</strong>tar.<br />
La capacitat d’<strong>en</strong>unciar <strong>la</strong> política d’una manera que recorda el «que ha viscut<br />
<strong>la</strong> g<strong>en</strong>t». Ségolène Royal ha importat a França <strong>la</strong> life politics anglosaxona.<br />
El recurs a <strong>la</strong> triangu<strong>la</strong>ció, que consisteix a apropiar-se temes considerats<br />
de <strong>la</strong> dreta per proposar-hi solucions d’esquerra.<br />
Personificar<br />
En primer lloc, és <strong>en</strong> <strong>la</strong> seva capacitat de personificar que cal buscar l’explica-<br />
68
VIA 03 03/2007 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
ció de l’èxit de Ségolène Royal, si més no fins a <strong>la</strong> seva designació com a candidata<br />
del Partit Socialista. Les eleccions presid<strong>en</strong>cials són les votacions per<br />
excel·lència <strong>en</strong> què els candidats han de personificar les esperances i els valors<br />
dels seus conciutadans, perquè, com hauria volgut el g<strong>en</strong>eral de Gaulle,<br />
aquestes eleccions estableix<strong>en</strong> una re<strong>la</strong>ció directa, s<strong>en</strong>se intermediaris, <strong>en</strong>tre<br />
el candidat i l’elector. Semb<strong>la</strong> que <strong>la</strong> voluntat de personificar, <strong>en</strong> Ségolène<br />
Royal, és un compon<strong>en</strong>t c<strong>en</strong>tral de <strong>la</strong> seva personalitat. Diversos llibres sobre<br />
<strong>la</strong> seva persona insisteix<strong>en</strong> <strong>en</strong> <strong>la</strong> seva id<strong>en</strong>tificació amb <strong>la</strong> figura de Joana<br />
d’Arc, model de personificació del destí de França. En un discurs que va pronunciar<br />
el 1998 a Orleans, aquesta id<strong>en</strong>tificació apareixia c<strong>la</strong>ram<strong>en</strong>t: «En un<br />
món confiscat pels homes –va dec<strong>la</strong>rar dirigint-se a <strong>la</strong> que havia deslliurat <strong>la</strong><br />
ciutat– has comès un triple sacrilegi: ser una dona estratega, una dona de guerra<br />
i una dona de Déu. I tot això, a més, amb <strong>la</strong> pitjor of<strong>en</strong>sa:<br />
v<strong>en</strong>int del no-res i s<strong>en</strong>se ser res». 2 La seva dec<strong>la</strong>ració ofi- La situació particu<strong>la</strong>r del<br />
cial de pres<strong>en</strong>tació de <strong>la</strong> candidatura a Vitrolles l’octubre Partit Socialista passa<br />
del 2006 il·lustra i confirma alhora aquest posicionam<strong>en</strong>t: per una crisi de lideratge<br />
«S<strong>en</strong>to <strong>la</strong> crida», va dec<strong>la</strong>rar. «Accepto assumir aquesta mis- i una forta competència<br />
sió de conquesta per França i les proves que hi són intrínse- <strong>en</strong>tre diversos dirig<strong>en</strong>ts<br />
ques, de les quals vull protegir <strong>la</strong> meva família». La parau<strong>la</strong><br />
proves és significativa. «Personificar <strong>la</strong> Nació, aquesta és <strong>la</strong> tasca que <strong>en</strong>s espera».<br />
La seva forma de comunicació està estretam<strong>en</strong>t re<strong>la</strong>cionada amb aquesta<br />
voluntat de personificar. Ha contribuït fortam<strong>en</strong>t a establir el seu posicionam<strong>en</strong>t<br />
original. El tema de <strong>la</strong> democràcia participativa –«el meu programa sou<br />
vosaltres», va dir– respon a les peticions d’una part de l’opinió que retreu<strong>en</strong> a<br />
les elits polítiques <strong>la</strong> seva sordesa i el seu allunyam<strong>en</strong>t dels ciutadans i els seus<br />
problemes. Ségolène Royal proc<strong>la</strong>ma <strong>la</strong> seva voluntat de portar a terme una<br />
política de proximitat que reforça <strong>la</strong> seva imatge de repres<strong>en</strong>tant regional<br />
electe. La seva manera de donar prioritat a <strong>la</strong> comunicació per Internet i d’establir<br />
una re<strong>la</strong>ció interactiva amb els ciutadans reforça <strong>la</strong> impressió que dóna<br />
de saber escoltar, d’estar «prop de <strong>la</strong> g<strong>en</strong>t». «La política d’una altra forma» és<br />
el seu camí. Adreçant-se directam<strong>en</strong>t al poble, creant una re<strong>la</strong>ció personal<br />
<strong>en</strong>tre aquest i el<strong>la</strong>, es pres<strong>en</strong>ta abans de res no com una dirig<strong>en</strong>t política, sinó<br />
com una dona, una mare, una repres<strong>en</strong>tant regional, a prop del món rural i<br />
lluny de <strong>la</strong> burocràcia paris<strong>en</strong>ca, una francesa s<strong>en</strong>se parió. Vol mostrar <strong>la</strong> seva<br />
69
Les eleccions presid<strong>en</strong>cials franceses: el cas Ségolène Royal<br />
semb<strong>la</strong>nça amb els ciutadans i no aparèixer com una persona important. No<br />
busca l’exercici del poder <strong>en</strong> nom de <strong>la</strong> seva superioritat personal, del seu<br />
coneixem<strong>en</strong>t profund dels negocis, de <strong>la</strong> seva experiència personal de govern<br />
o del caràcter detal<strong>la</strong>t i tècnic del seu programa, sinó de <strong>la</strong> seva proximitat a<br />
<strong>la</strong> g<strong>en</strong>t del poble.<br />
La life politics<br />
La segona originalitat del segolisme rau <strong>en</strong> el recurs al que s’anom<strong>en</strong>a <strong>la</strong> life politics.<br />
La life politics té sobretot una part re<strong>la</strong>cionada amb el caràcter cada cop més<br />
f<strong>en</strong>om<strong>en</strong>ològic de <strong>la</strong> nostra re<strong>la</strong>ció amb el món, una re<strong>la</strong>ció que es construeix<br />
per referència al que hem viscut. Així, doncs, són els mons viscuts de l’existència<br />
els que estructur<strong>en</strong> <strong>la</strong> re<strong>la</strong>ció dels ciutadans amb <strong>la</strong> política. D’aquesta<br />
manera modifiqu<strong>en</strong> el s<strong>en</strong>tit i el contingut del que és polític. La política ja no<br />
és aquesta autoritat transc<strong>en</strong>d<strong>en</strong>tal que guia els passos dels ciutadans a <strong>la</strong><br />
recerca de referències. Ha deixat de ser-ho tot, és a dir, d’<strong>en</strong>globar les difer<strong>en</strong>ts<br />
dim<strong>en</strong>sions de <strong>la</strong> nostra vida. En canvi, el polític és arreu. La life politics expressa,<br />
per tant, <strong>la</strong> transformació de l’estatus del polític. Ségolène Royal ha utilitzat<br />
aquest registre per expressar <strong>la</strong> seva voluntat de canviar <strong>la</strong> manera de fer<br />
política, f<strong>en</strong>t referència s<strong>en</strong>se parar als problemes diaris de les persones i les<br />
famílies. Ségolène Royal, poc interessada <strong>en</strong> <strong>la</strong> teoria i <strong>la</strong> ideologia, parteix dels<br />
problemes concrets de <strong>la</strong> g<strong>en</strong>t per evocar les solucions possibles.<br />
Triangu<strong>la</strong>ció i transgressió<br />
La triangu<strong>la</strong>ció és <strong>la</strong> tercera característica del segolisme. El primer principi de<br />
<strong>la</strong> triangu<strong>la</strong>ció consisteix a dir que hi ha reptes transideològics i polítics que<br />
qualsevol actor polític ha de considerar, perquè els ciutadans els viu<strong>en</strong> cada<br />
cop m<strong>en</strong>ys d’una forma ideològica o partidista. Més prosaicam<strong>en</strong>t, <strong>la</strong> triangu<strong>la</strong>ció<br />
consisteix a dir que, per oposar-se a un adversari, <strong>la</strong> millor solució<br />
és no deslegitimar els temes que toca, sinó, tot al contrari, apropiar-se’ls<br />
s<strong>en</strong>se r<strong>en</strong>egar-hi. «La responsabilitat individual i <strong>la</strong> recomp<strong>en</strong>sa de l’esforç<br />
no són valors conservadors. Són valors progressistes i els reivindico per als<br />
socialistes», diu, per exemple, Ségolène Royal. La triangu<strong>la</strong>ció obeeix a imperatius<br />
capitals i contradictoris de <strong>la</strong> política: dividir i reunir. En el context<br />
de l’eix esquerra/dreta, <strong>la</strong> triangu<strong>la</strong>ció consisteix, doncs, per a un candidat<br />
d’esquerra, a apropiar-se de nou els temes considerats «de dreta» (seguretat,<br />
70
VIA 03 03/2007 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
autoritat, família) amb <strong>la</strong> finalitat d’extreure’n solucions acceptables per a<br />
un electorat d’esquerra.<br />
Ségolène Royal ha practicat <strong>la</strong> triangu<strong>la</strong>ció, especialm<strong>en</strong>t amb els temes<br />
del valor de <strong>la</strong> feina, de <strong>la</strong> responsabilitat individual, de <strong>la</strong> def<strong>en</strong>sa de <strong>la</strong> família,<br />
de <strong>la</strong> dona i dels n<strong>en</strong>s. La seva insistència <strong>en</strong> <strong>la</strong> seguretat, «l’ordre just», <strong>la</strong><br />
disciplina a l’esco<strong>la</strong> i l’ètica de <strong>la</strong> responsabilitat individual ha posat fi c<strong>la</strong>ram<strong>en</strong>t<br />
a les posicions habituals de l’esquerra. En el seu discurs a Bondy del 31<br />
de maig de 2006, va afirmar <strong>la</strong> seva int<strong>en</strong>ció de «c<strong>en</strong>trar» els esvalotadors i de<br />
«corregir» les famílies. Per exemple, va proposar «l’internam<strong>en</strong>t d’ofici» dels<br />
alumnes «que dict<strong>en</strong> <strong>la</strong> llei i podreix<strong>en</strong> tot un establim<strong>en</strong>t esco<strong>la</strong>r» <strong>en</strong> «internats<br />
alberg». Proposant «<strong>la</strong> construcció d’internats esco<strong>la</strong>rs» i <strong>la</strong> presència<br />
reforçada d’adults <strong>en</strong> els establim<strong>en</strong>ts esco<strong>la</strong>rs, va recomanar l’internam<strong>en</strong>t<br />
d’ofici dels joves delinqü<strong>en</strong>ts <strong>en</strong> «establim<strong>en</strong>ts de marc militar» i l’obligació<br />
per als pares de fer cursos <strong>en</strong> «escoles de pares», així com «el tute<strong>la</strong>tge provisional»<br />
dels subsidis familiars. D’altra banda, aquest darrer exemple il·lustra perfectam<strong>en</strong>t<br />
el principi de triangu<strong>la</strong>ció. Ségolène Royal insisteix molt <strong>en</strong> <strong>la</strong> restauració<br />
de l’autoritat dels pares, però, a diferència de <strong>la</strong> dreta, par<strong>la</strong> de tute<strong>la</strong>tge<br />
dels subsidis i no de supressió. Fins i tot, <strong>la</strong> idea del marc militar, que pot<br />
semb<strong>la</strong>r marcial o hiperautoritària, s’inscriu <strong>en</strong> realitat <strong>en</strong><br />
una lògica de triangu<strong>la</strong>ció: el marc militar és s<strong>en</strong>s dubte Ségolène Royal ha<br />
una resposta autoritària, però semb<strong>la</strong> molt m<strong>en</strong>ys p<strong>en</strong>alit- importat a França <strong>la</strong> life<br />
zadora que el recurs a l’empresonam<strong>en</strong>t. D’aquesta mane- politics anglosaxona<br />
ra, transforma el tema de l’autoritat dels pares <strong>en</strong> un repte<br />
transpartit, i amb això priva <strong>la</strong> mateixa dreta d’apropiar-se dels b<strong>en</strong>eficis de<br />
<strong>la</strong> qüestió. La crida a l’autoritat és, s<strong>en</strong>se cap m<strong>en</strong>a de dubte, l’indicador més<br />
fort de Ségolène Royal; s’ha distanciat del re<strong>la</strong>tivisme cultural, dominant <strong>en</strong><br />
el Partit Socialista i, més g<strong>en</strong>eralm<strong>en</strong>t, <strong>en</strong> l’esquerra des dels anys setanta.<br />
Ségolène Royal ha insistit sobretot <strong>en</strong> els temes de def<strong>en</strong>sa de <strong>la</strong> dona, dels<br />
n<strong>en</strong>s i de <strong>la</strong> família. Així, diu que «<strong>la</strong> família té un paper protector, educatiu,<br />
d’amor i d’afecte, però sobretot de transmissió de les prohibicions que estructur<strong>en</strong><br />
el n<strong>en</strong>, l’adult del futur. I el problema d’avui dia és que les famílies estan<br />
desmembrades [...], <strong>la</strong> família ja no transmet prohibicions estructuradores». La<br />
seva def<strong>en</strong>sa de <strong>la</strong> família vol ser per damunt de tot una def<strong>en</strong>sa dels n<strong>en</strong>s. Des<br />
de fa molt temps ha lliurat moltes batalles per <strong>la</strong> protecció dels n<strong>en</strong>s: contra<br />
<strong>la</strong> projecció a <strong>la</strong> televisió d’imatges pornogràfiques per a n<strong>en</strong>s petits, contra el<br />
71
Les eleccions presid<strong>en</strong>cials franceses: el cas Ségolène Royal<br />
tanga visible de les n<strong>en</strong>es, contra <strong>la</strong> pedofília, contra les quintades, <strong>en</strong> favor<br />
de l’ajuda als pares <strong>en</strong> l’exercici de <strong>la</strong> seva responsabilitat paterna, per <strong>la</strong> creació<br />
d’escoles de pares o per <strong>la</strong> instauració del permís de paternitat. Aquests<br />
valors, fins i tot def<strong>en</strong>sats a través d’una visió moderna de<br />
El seu discurs està les famílies actuals, sembl<strong>en</strong> més extrets del patrimoni<br />
marcat per l’ortodòxia ideològic de <strong>la</strong> dreta que del de l’esquerra.<br />
socialista <strong>en</strong> matèria En l’àmbit econòmic, <strong>la</strong> utilització de <strong>la</strong> triangu<strong>la</strong>ció<br />
econòmica<br />
no és tan evid<strong>en</strong>t, o més aviat és confusa. S<strong>en</strong>s dubte,<br />
Ségolène Royal ha celebrat algunes realitzacions del b<strong>la</strong>irisme<br />
<strong>en</strong> matèria de formació dels joves i dels flexiseguretat, i s’ha mostrat oberta<br />
a les experiències des de governs socialistes del nord d’Europa. També vol des<strong>en</strong>volupar<br />
<strong>la</strong> formació perman<strong>en</strong>t perquè França estigui <strong>en</strong> disposició de sost<strong>en</strong>ir<br />
<strong>la</strong> competitivitat i respondre a les necessitats de les empreses. En una<br />
etapa més rec<strong>en</strong>t ha insistit <strong>en</strong> <strong>la</strong> necessitat de reduir el deute públic, <strong>en</strong> el<br />
paper important de les empreses. «La primera prioritat –va dec<strong>la</strong>rar– és reconciliar<br />
França amb l’empresa. El deute disminuirà amb <strong>la</strong> creació de riquesa<br />
per les empreses. Estic conv<strong>en</strong>çuda que <strong>la</strong> competitivitat econòmica recolza<br />
<strong>en</strong> el valor afegit econòmic, el valor afegit social. Una empresa funcionarà<br />
millor si hi ha un diàleg social efici<strong>en</strong>t i si té guanys de productivitat. Tercer<br />
pi<strong>la</strong>r: el medi ambi<strong>en</strong>t. En aquest camp, França porta retard i pot guanyar quotes<br />
de mercat». Alhora, però, el seu discurs està marcat per l’ortodòxia socialista<br />
<strong>en</strong> matèria econòmica. Així, <strong>en</strong> el seu llibre La vérité d’une femme, Royal<br />
escriu: «Els propietaris del capital d’una empresa s’<strong>en</strong>riqueix<strong>en</strong> m<strong>en</strong>tre<br />
homes i dones cau<strong>en</strong> <strong>en</strong> <strong>la</strong> desgràcia per <strong>la</strong> pèrdua de <strong>la</strong> feina». Pretén resistir<br />
«als mals v<strong>en</strong>ts d’un liberalisme s<strong>en</strong>se fe ni llei». El 13 d’octubre de 2006 va<br />
dec<strong>la</strong>rar al Times que s’ha d’espantar els capitalistes («the capitalists have to be<br />
fright<strong>en</strong>ed») que vol<strong>en</strong> deslocalitzar, i va retreure <strong>la</strong> passivitat de B<strong>la</strong>ir davant<br />
el tancam<strong>en</strong>t d’empreses a <strong>la</strong> Gran Bretanya. Def<strong>en</strong>sa <strong>la</strong> idea dels drets per a<br />
tots <strong>en</strong> matèria de feina, d’habitatge i de formació, que seri<strong>en</strong> alhora extremadam<strong>en</strong>t<br />
costosos i difícils d’aplicar. Així, doncs, <strong>en</strong> aquest àmbit hi ha una<br />
barreja de socialisme tradicional i un nou acostam<strong>en</strong>t que, de mom<strong>en</strong>t, fa<br />
difícil id<strong>en</strong>tificar una autèntica visió econòmica de conjunt i un conjunt<br />
coher<strong>en</strong>t de polítiques.<br />
En el mom<strong>en</strong>t de <strong>la</strong> seva designació triomfal pel Partit Socialista al novembre<br />
del 2006, l’elecció de Ségolène Royal al maig pròxim era tan sols una gran<br />
72
VIA 03 03/2007 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
ev<strong>en</strong>tualitat. Des d’aleshores, diversos elem<strong>en</strong>ts han fet disminuir de forma<br />
s<strong>en</strong>sible les seves possibilitats de victòria. Des de <strong>la</strong> seva designació triomfal<br />
pel Partit Socialista, va trigar a rel<strong>la</strong>nçar <strong>la</strong> seva campanya i a fer propostes precises<br />
i creïbles. Va fer diversos viatges a l’estranger que van ser contraprodu<strong>en</strong>ts,<br />
ja que semb<strong>la</strong>va que a <strong>la</strong> candidata socialista li mancava competència<br />
i credibilitat <strong>en</strong> l’àmbit dels afers internacionals. Li va costar reunir el Partit<br />
Socialista <strong>en</strong>torn seu i les re<strong>la</strong>cions amb François Hol<strong>la</strong>nde semb<strong>la</strong>v<strong>en</strong> ambigües.<br />
Finalm<strong>en</strong>t, Nico<strong>la</strong>s Sarkozy va <strong>en</strong>trar <strong>en</strong> campanya amb un gran èxit i<br />
el<strong>la</strong> va patir una manca de credibilitat presid<strong>en</strong>cial <strong>en</strong> comparació amb el candidat<br />
de l’UMP.<br />
Avui, segons els darrers sondeigs, el conjunt de l’esquerra no aconsegueix<br />
el 40% <strong>en</strong> <strong>la</strong> primera volta, i, pel que fa a <strong>la</strong> segona, preveu<strong>en</strong> <strong>la</strong> derrota<br />
de Ségolène Royal davant Nico<strong>la</strong>s Sarkozy. En realitat, el<br />
resultat de les eleccions dep<strong>en</strong>drà de quin tipus de presi- La majoria de francesos<br />
d<strong>en</strong>t/a vol<strong>en</strong> veure elegit els francesos. Si, <strong>en</strong> <strong>la</strong> tradició considera que Sarkozy<br />
pròpia de <strong>la</strong> Cinqu<strong>en</strong>a República, els francesos don<strong>en</strong> prio- té més perfil de<br />
ritat a <strong>la</strong> credibilitat presid<strong>en</strong>cial <strong>en</strong> termes d’autoritat, presid<strong>en</strong>t que <strong>la</strong><br />
experiència, virilitat i aptitud <strong>en</strong> <strong>la</strong> decisió c<strong>la</strong>ra i ràpida, candidata socialista<br />
les possibilitats de Nico<strong>la</strong>s Sarkozy són més grans que les<br />
de Ségolène Royal. A més, actualm<strong>en</strong>t, <strong>la</strong> gran majoria de francesos consider<strong>en</strong><br />
que el candidat de l’UMP té més el perfil de presid<strong>en</strong>t que <strong>la</strong> candidata<br />
socialista. Si, <strong>en</strong> canvi, els francesos estan disposats a donar prioritat a un<br />
nou model de presidència, més maternal, més pròxim a <strong>la</strong> g<strong>en</strong>t, més at<strong>en</strong>t<br />
als problemes concrets de <strong>la</strong> g<strong>en</strong>t, aleshores Ségolène Royal té més possibilitats<br />
de guanyar. De totes maneres, t<strong>en</strong>int <strong>en</strong> compte <strong>la</strong> debilitat de l’esquerra,<br />
<strong>la</strong> tasca seria difícil per a qualsevol candidat socialista. Aconseguirà Ségolène<br />
Royal, amb <strong>la</strong> seva singu<strong>la</strong>ritat, empènyer els límits d’aquesta<br />
esquerra?<br />
NOTES<br />
1. Vegeu Gérard Grunberg i Zaki Laïdi: Sortir du pessimisme social. Essai sur l’id<strong>en</strong>tité de <strong>la</strong><br />
gauche. París: Hachette Littérature, 2007.<br />
2. A. Mantoux i B. Simmat: Ségolène Royal: La dame aux deux visages. L’archipel, 2006, pàg.<br />
104.<br />
73
VIA 03 03/2007 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
Filòleg. Autor de Las voces del diálogo<br />
<strong>Jordi</strong> Amat<br />
Consideració de Catalunya<br />
de Dionisio Ridruejo, una<br />
exigència ètica<br />
L’article de <strong>Jordi</strong> Amat se c<strong>en</strong>tra <strong>en</strong> l’evolució de <strong>la</strong> figura intel·lectual i política de<br />
Dionisio Ridruejo, que el porta del fa<strong>la</strong>ngisme inicial a <strong>la</strong> socialdemocràcia i, més<br />
específicam<strong>en</strong>t, a <strong>la</strong> seva concepció i valoració de <strong>la</strong> cultura cata<strong>la</strong>na i de les re<strong>la</strong>cions<br />
i el diàleg <strong>en</strong>tre Catalunya i Espanya, que va acabar <strong>en</strong>t<strong>en</strong><strong>en</strong>t i def<strong>en</strong>sant com una<br />
autèntica realitat plurinacional, per motius tant culturals com econòmics. La biografia<br />
de Ridruejo, un exemple extraordinari de <strong>la</strong> complexitat que caracteritza <strong>la</strong> història<br />
intel·lectual espanyo<strong>la</strong> del darrer segle, configura també el re<strong>la</strong>t d’una rectificació<br />
ideològica i d’una transformació fruit d’una evolució personal que té el seu orig<strong>en</strong> <strong>en</strong><br />
<strong>la</strong> profunda fidelitat a si mateix, al compromís amb el coneixem<strong>en</strong>t, a una forta<br />
exigència ètica i a una insubornable honestedat intel·lectual. La publicació d’un<br />
article d’aquestes característiques és coher<strong>en</strong>t amb <strong>la</strong> voluntat expressada ja a VIA<br />
01 de reservar un espai a <strong>la</strong> recuperació d’episodis i figures que han tingut un paper<br />
destacat –de forma protagonista o modesta– <strong>en</strong> <strong>la</strong> història política, intel·lectual i<br />
cultural contemporània.<br />
Si el re<strong>la</strong>t de l’Espanya contemporània deixés de ser l’esc<strong>en</strong>ari d’una confrontació<br />
esquemàtica a <strong>la</strong> percaça de bons i dol<strong>en</strong>ts, <strong>la</strong> figura de Dionisio Ridruejo<br />
–El Burgo de Osma (Sòria), 1912 - Madrid, 1975– esdevindria tribuna privilegiada<br />
per contemp<strong>la</strong>r les arrels complexes dels valors més nobles de <strong>la</strong> nostra<br />
democràcia; també per detectar-ne les mancances o el debilitam<strong>en</strong>t. Militant<br />
de primera hora de Fa<strong>la</strong>nge Espanyo<strong>la</strong> i testimoni actiu de <strong>la</strong> configuració de<br />
74
VIA 03 03/2007 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
l’estat franquista, <strong>la</strong> madura assumpció de responsabilitats portà Ridruejo a<br />
fer una rectificació honesta i costosa de les seves conviccions juv<strong>en</strong>ils. L’any<br />
1961, a «Explicaciones» (una meditada revisió crítica de <strong>la</strong> seva evolució ideològica),<br />
ho consignaria amb rotunditat. «Porque me equivoqué, esto es, porque<br />
intervine una vez –sin duda con insignificancia– <strong>en</strong> el proceso histórico español,<br />
me considero comprometido con ese proceso; con España y los españoles».<br />
La confessió no era una posa, el seu no era un compromís de saló. En aquell<br />
mom<strong>en</strong>t dirigia el c<strong>la</strong>ndestí Partido Social de Acción Democràtica (PSAD), era<br />
una assetjada figura de referència de l’oposició política interior i ja havia passat<br />
dues vegades per <strong>la</strong> presó (que no seri<strong>en</strong> les últimes).<br />
Quan Ridruejo reconegué <strong>la</strong> seva equivocació, feia gairebé<br />
una dècada que incubava a <strong>la</strong> consciència el virus que<br />
l’havia portat a <strong>la</strong> socialdemocràcia. Al l<strong>la</strong>rg de <strong>la</strong> primera<br />
meitat de <strong>la</strong> dècada dels cinquanta va esdev<strong>en</strong>ir un dels primers<br />
intel·lectuals que predicà <strong>la</strong> necessitat de fer tau<strong>la</strong> rasa amb <strong>la</strong> dramàtica<br />
divisió <strong>en</strong>tre v<strong>en</strong>cedors i v<strong>en</strong>çuts que <strong>en</strong>quistava <strong>la</strong> convivència del país des<br />
de <strong>la</strong> guerra civil. La primavera de 1954 ho confessava a Carles Riba: «Creí hace<br />
dos años que era posible introducir <strong>en</strong> <strong>la</strong> situación dada cierta virtud modificadora<br />
que <strong>la</strong> llevase a una mayor apertura, que rep<strong>la</strong>ntease <strong>en</strong> el<strong>la</strong> el problema<br />
de nuestra conviv<strong>en</strong>cia –<strong>la</strong> de v<strong>en</strong>cedores y v<strong>en</strong>cidos, <strong>la</strong> de los castel<strong>la</strong>nos<br />
y los cata<strong>la</strong>nes, <strong>la</strong> de inquisitivos y crey<strong>en</strong>tes y también <strong>la</strong> de los pobres y de los<br />
ricos– demasiado cond<strong>en</strong>ados todos a ser lo que les tocó ser <strong>en</strong> un mom<strong>en</strong>to<br />
dado». Segons el seu raonam<strong>en</strong>t, l’afany de posar fi a <strong>la</strong> guerra com a punt d’arr<strong>en</strong>cada<br />
de <strong>la</strong> convivència també implicava un rep<strong>la</strong>ntejam<strong>en</strong>t de <strong>la</strong> re<strong>la</strong>ció<br />
<strong>en</strong>tre «los castel<strong>la</strong>nos y los cata<strong>la</strong>nes», és a dir, calia que <strong>la</strong> re<strong>la</strong>ció es configurés<br />
<strong>en</strong> el reconeixem<strong>en</strong>t mutu de <strong>la</strong> diferència.<br />
Aquesta convicció, com ass<strong>en</strong>yalà Marià Man<strong>en</strong>t, 1 Va reconèixer Espanya<br />
com una «evid<strong>en</strong>te<br />
realidad plurinacional»<br />
era fruït de l’estimació<br />
i d’un coneixem<strong>en</strong>t aprofundit, <strong>en</strong> etapes successives, de <strong>la</strong> singu<strong>la</strong>ritat cata<strong>la</strong>na<br />
dins una Espanya <strong>en</strong>tesa com una «evid<strong>en</strong>te realidad plurinacional» per<br />
motius culturals i també econòmics. Descriure <strong>la</strong> progressiva sedim<strong>en</strong>tació,<br />
<strong>en</strong> Ridruejo i amb ell <strong>en</strong> bona part de <strong>la</strong> millor intel·lectualitat espanyo<strong>la</strong> del<br />
mom<strong>en</strong>t, és el que em proposo ara. Com a complem<strong>en</strong>t, al final d’aquestes<br />
pàgines reprodueixo un breu text de Ridruejo, molt poc conegut, datat el 1967<br />
i amb el qual delimità <strong>la</strong> seva consideració política de Catalunya.<br />
75
Consideració de Catalunya de Dionisio Ridruejo, una exigència ètica<br />
La via cultural<br />
La primera vegada que Dionisio Ridruejo vingué a Barcelona era un jove de disset<br />
anys; havia publicat els seus primers versos a revistes d’estudiants i cursava<br />
<strong>la</strong> carrera de Dret a <strong>la</strong> Universidad María Cristina d’El Escorial. A <strong>la</strong> ciutat<br />
de l’Exposició Universal de 1929, acompanyant els seus oncles comerciants,<br />
aquell adolesc<strong>en</strong>t de Castel<strong>la</strong> <strong>en</strong>dins –«están hechos mis ojos a navegar un<br />
yermo»– descobrí el mar, el cosmopolitisme i «un mundo de intereses y realidades<br />
que hasta aquel mom<strong>en</strong>to me había sido aj<strong>en</strong>o: los supuestos económicos<br />
y sociales de <strong>la</strong> política». No tornaria a Catalunya fins al cap d’exactam<strong>en</strong>t<br />
deu anys. En l’<strong>en</strong>demig, durant <strong>la</strong> Segona República, a El Escorial i a Segòvia,<br />
el sacsejaria <strong>la</strong> campanya de «propaganda política» i «de agitación de <strong>la</strong>s conci<strong>en</strong>cias»<br />
–amb invitacions al boicot i am<strong>en</strong>aces de fer peril<strong>la</strong>r «<strong>la</strong> unidad<br />
nacional»– contra l’estatut català.<br />
El 26 de g<strong>en</strong>er de 1939, quan tornà a Barcelona, tampoc<br />
Com<strong>en</strong>tà noms i obres vingué sol. Ara acompanyava l’exèrcit d’ocupació franquis-<br />
fonam<strong>en</strong>tals de <strong>la</strong> cultura ta i ell, abil<strong>la</strong>t amb uniforme fosc, tot guarnit amb corret-<br />
cata<strong>la</strong>na contemporània<br />
ges negres, era prestigiós cap del Servicio Nacional de<br />
Propaganda i membre del Consejo Nacional i de <strong>la</strong> Junta<br />
Política del Partido Único. Aquell adolesc<strong>en</strong>t s’havia transformat <strong>en</strong> un jove<br />
triomfador. «¿Recuerdas qué s<strong>en</strong>timi<strong>en</strong>to de liberación tan hondo, tan verdadero,<br />
hubo <strong>en</strong> aquellos días primeros de Barcelona que para nosotros fueron<br />
los más apasionantes de toda <strong>la</strong> Guerra?», diria a Pedro Laín rememorant aquelles<br />
jornades. Duia el somriure de <strong>la</strong> victòria bèl·lica als l<strong>la</strong>vis i al cap l’esperança<br />
de fer d’Espanya un país feixista. Aquel<strong>la</strong> esperança, però, <strong>la</strong> desinf<strong>la</strong>ria <strong>la</strong><br />
quotidianitat nacionalcatòlica. El dia 7 de juliol de 1942, poc després d’haver<br />
tornat de Rússia, on havia combatut a favor de l’Eix amb <strong>la</strong> División Azul, va<br />
escriure una l<strong>la</strong>rga carta a Franco <strong>en</strong> què dimitia dels seus càrrecs i li confessava<br />
el seu descoratjam<strong>en</strong>t per <strong>la</strong> manca d’influència que el fa<strong>la</strong>ngisme havia<br />
tingut <strong>en</strong> <strong>la</strong> configuració real de <strong>la</strong> mísera Espanya de postguerra. D’aquell<br />
gest agosarat aviat <strong>en</strong> patiria les conseqüències.<br />
El 15 d’octubre fou detingut i confinat a Ronda; sis mesos després, confinat<br />
<strong>en</strong>cara, es trasl<strong>la</strong>dà d’Andalusia al Maresme, concretam<strong>en</strong>t a Sant Andreu<br />
de L<strong>la</strong>vaneres. A Catalunya passaria gairebé cinc anys, el tram c<strong>en</strong>tral de <strong>la</strong> dècada<br />
dels quaranta. Un període quaresmal que li va permetre eixamp<strong>la</strong>r el seu<br />
coneixem<strong>en</strong>t de Catalunya (de <strong>la</strong> g<strong>en</strong>t, el paisatge, <strong>la</strong> cultura) i que Ridruejo<br />
76
VIA 03 03/2007 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
mateix, amb <strong>la</strong> perspectiva del temps, judicaria com un mom<strong>en</strong>t fonam<strong>en</strong>tal<br />
de <strong>la</strong> seva vida. «Mi proceso ideológico –<strong>en</strong> sus líneas es<strong>en</strong>ciales– maduró, sin<br />
duda, <strong>en</strong> aquellos años de estudio y de reflexión, de libertad íntima y de total<br />
apartami<strong>en</strong>to». Quan l’any 1943 arribà al Maresme seguia s<strong>en</strong>t un feixista granític<br />
que hauria subscrit s<strong>en</strong>se dubtar-ho les mateixes idees que el g<strong>en</strong>er de<br />
1939. Poc després d’haver-s’hi instal·<strong>la</strong>t, el dia de Sant Joan, escrivia una carta<br />
al seu amic Antonio Tovar –filòleg i també fa<strong>la</strong>ngista– on el posava al corr<strong>en</strong>t<br />
de quina era <strong>la</strong> visió dominant que es t<strong>en</strong>ia a Barcelona de <strong>la</strong> Segona Guerra<br />
Mundial. «El ambi<strong>en</strong>te más próximo que t<strong>en</strong>go –Barcelona– está ganado hasta<br />
<strong>la</strong> náusea por una anglofilia nacida del miedo; peor que <strong>la</strong> que nace de otras<br />
cosas. Es ins<strong>en</strong>sata y total. Como los acontecimi<strong>en</strong>tos están tan indecisos no es<br />
fácil que el bu<strong>en</strong> burgués <strong>en</strong>tre <strong>en</strong> razones. Se obstinan <strong>en</strong> el sueño de monarquías<br />
o democracias suaves protegidas por los anglosajones». 2 L’anglofília, <strong>en</strong><br />
petites dosis, <strong>la</strong> hi aniri<strong>en</strong> subministrant els redactors de Destino, un setmanari<br />
d’orig<strong>en</strong> fa<strong>la</strong>ngista que progressivam<strong>en</strong>t s’havia anat manifestant pro aliat.<br />
Aquel<strong>la</strong> <strong>revista</strong>, número rere número, cada vegada s’assemb<strong>la</strong>va m<strong>en</strong>ys al Destino<br />
de combat i propaganda que havia crescut sota l’empara de Ridruejo durant<br />
<strong>la</strong> guerra. A mitjan anys quaranta, alguns dels seus col·<strong>la</strong>boradors –«todos,<br />
sobre poco más o m<strong>en</strong>os, eran de orig<strong>en</strong> e inclinación liberal»– apunta<strong>la</strong>v<strong>en</strong><br />
una empresa de reconstrucció cultural i rehabilitav<strong>en</strong>, malgrat que ho fei<strong>en</strong><br />
<strong>en</strong> sordina o b<strong>la</strong>nquejant-los, refer<strong>en</strong>ts totèmics del cata<strong>la</strong>nisme cultural. Uns<br />
refer<strong>en</strong>ts que Ridruejo divulgaria a <strong>la</strong> resta d’Espanya.<br />
A finals de 1944, quan se li permeté tornar a escriure a <strong>la</strong> premsa, repr<strong>en</strong>gué<br />
<strong>la</strong> seva col·<strong>la</strong>boració al diari Arriba –òrgan oficiós de Fa<strong>la</strong>nge– i com<strong>en</strong>tà<br />
noms i obres fonam<strong>en</strong>tals de <strong>la</strong> cultura cata<strong>la</strong>na contemporània, tots ells passats<br />
pel sedàs de Destino. Des de Jacint Verdaguer i Antoni Gaudí fins a Josep<br />
P<strong>la</strong> o Manolo Hugué passant per Eug<strong>en</strong>i d’Ors o Joan Maragall. No és usual que<br />
els creadors cata<strong>la</strong>ns tinguin un ambaixador tan prestigiós que els doni a<br />
conèixer a <strong>la</strong> resta d’Espanya. En aquests autors, també contemp<strong>la</strong>nt «el<br />
<strong>la</strong>brantío, <strong>la</strong> montaña y el mar» amb voluntat introspectiva, Ridruejo albirava<br />
unes formes de vida que contrastav<strong>en</strong> amb el seu radical idealisme i li permeti<strong>en</strong>,<br />
palpant-les, redescobrir les realitats més pregones i terrals de l’existència<br />
(<strong>en</strong> aquest s<strong>en</strong>tit, <strong>la</strong> influència de P<strong>la</strong>, com testimonia <strong>la</strong> secció<br />
«Estampas de agua pasada» del recull En algunas ocasiones, fou <strong>en</strong>orme). Aquest<br />
sadol<strong>la</strong>r-se <strong>en</strong> els petits detalls, que Ridruejo posà per escrit a Diario de una tre-<br />
77
Consideració de Catalunya de Dionisio Ridruejo, una exigència ètica<br />
gua, és un primer indici, significatiu però <strong>en</strong>cara tímid, de <strong>la</strong> seva aposta cata<strong>la</strong>na.<br />
Una aposta que concebia <strong>la</strong> cultura i <strong>la</strong> idiosincràsia cata<strong>la</strong>na com una<br />
riquesa irr<strong>en</strong>unciable de <strong>la</strong> vivència pl<strong>en</strong>a de l’espanyolitat.<br />
Però aquesta era una vivència íntima, solitària, ali<strong>en</strong>a als avatars del dia.<br />
Serà a principis dels anys cinquanta quan l’aposta cata<strong>la</strong>na de Ridruejo es faci<br />
pública i adopti un to marcadam<strong>en</strong>t ideològic, subreptíciam<strong>en</strong>t polític. 3 En<br />
aquell mom<strong>en</strong>t <strong>en</strong>trà <strong>en</strong> contacte amb figures de referència de <strong>la</strong> literatura<br />
de <strong>la</strong> resistència cata<strong>la</strong>nista –principalm<strong>en</strong>t amb Carles Riba, però també<br />
amb Marià i Albert Man<strong>en</strong>t o Tomàs Garcés, <strong>en</strong>tre altres– i mirà d’integrarlos<br />
<strong>en</strong> l’ambiciós projecte «compr<strong>en</strong>sivo», l’av<strong>en</strong>tura intel·lectual que abanderava<br />
(comptant amb <strong>la</strong> complicitat dels homes forts del Ministeri d’Educació,<br />
com ara Joaquín Ruiz-Giménez, Joaquín Pérez Vil<strong>la</strong>nueva, Laín o Tovar) i a través<br />
de <strong>la</strong> qual proposaria, durant <strong>la</strong> primera meitat de <strong>la</strong> dècada, una reforma<br />
moral de <strong>la</strong> societat espanyo<strong>la</strong> des de <strong>la</strong> cultura. Per tal que aquell projecte<br />
il·lustrat arribés a bon port calia sumar-hi el cata<strong>la</strong>nisme (un cata<strong>la</strong>nisme<br />
culturalm<strong>en</strong>t fort i políticam<strong>en</strong>t tebi), per dos motius. Primer, perquè el franquisme,<br />
malgrat que ho int<strong>en</strong>tava amb violència g<strong>en</strong>ocida, no havia eliminat<br />
«el problema regional», sinó que l’havia alim<strong>en</strong>tat i acc<strong>en</strong>tuat des del primer<br />
mom<strong>en</strong>t. Segon, perquè Catalunya era <strong>la</strong> via de modernització i europeïtzació<br />
més ràpida postu<strong>la</strong>da pels «compr<strong>en</strong>sivos». Per a Ridruejo, Catalunya ja<br />
no era només aquel<strong>la</strong> terra que t<strong>en</strong>ia com a forma de vida <strong>la</strong> comp<strong>la</strong><strong>en</strong>ça <strong>en</strong><br />
<strong>la</strong> limitació de <strong>la</strong> realitat; també era <strong>la</strong> porta d’Europa. Així ho havia expressat,<br />
a Madrid, a un grup d’artistes plàstics cata<strong>la</strong>ns el 27 de febrer de 1952.<br />
«T<strong>en</strong>emos puestas muchas esperanzas <strong>en</strong> esta capacidad de adaptación a lo<br />
ibérico de todo lo europeo, que Cataluña repres<strong>en</strong>ta para nosotros […] Lo que<br />
un castel<strong>la</strong>no vi<strong>en</strong>e a pediros y a exigiros es que sigáis si<strong>en</strong>do <strong>la</strong> puerta abierta,<br />
<strong>la</strong> calle que conduzca a <strong>la</strong> libertad». L’estiu de l’any segü<strong>en</strong>t, després del<br />
Segon Congrés de Poesia Espanyo<strong>la</strong> celebrat a Sa<strong>la</strong>manca –un congrés que,<br />
segons afirmava, ho era «de l<strong>en</strong>guas y literaturas hispánicas»–, comparant <strong>la</strong><br />
ciutat universitària castel<strong>la</strong>na i Barcelona, veia <strong>en</strong> <strong>la</strong> primera <strong>la</strong> pl<strong>en</strong>itud<br />
espanyo<strong>la</strong> de «nuestro unitario siglo XVI», m<strong>en</strong>tre que a <strong>la</strong> Barcelona modernista<br />
del fin de siécle, <strong>en</strong> els seus «f<strong>en</strong>óm<strong>en</strong>os culturales y políticos», hi descobria<br />
una necessària modernitat.<br />
Aquest canvi <strong>en</strong> <strong>la</strong> seva consideració de Catalunya i <strong>la</strong> invitació perquè<br />
alguns poetes s’incorporessin al projecte «compr<strong>en</strong>sivo», d’<strong>en</strong>trada aixecà<br />
78
VIA 03 03/2007 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
lògiques suspicàcies als cercles cata<strong>la</strong>nistes. Ara bé, <strong>la</strong> implicació de Ridruejo<br />
per normalitzar, <strong>en</strong> <strong>la</strong> mesura que era possible, <strong>la</strong> situació de <strong>la</strong> cultura cata<strong>la</strong>na<br />
era autèntica (fins i tot s’<strong>en</strong>trevistà amb Franco, <strong>la</strong> darrera vegada que<br />
hi parlà, per facilitar l’ús públic del català). El primer episodi d’aquesta etapa<br />
d’agermanam<strong>en</strong>t progressiu amb <strong>la</strong> cultura assetjada l’havia esc<strong>en</strong>ificat el<br />
30 de novembre de 1951. Aquell div<strong>en</strong>dres, a dos quarts de vuit, a La Casa del<br />
Libro (l’antiga i actual Catalònia), Ridruejo pres<strong>en</strong>tava el llibre Episto<strong>la</strong>rio y<br />
otros escritos complem<strong>en</strong>tarios de Maragall i Unamuno amb Octavi Saltor. La<br />
seva interv<strong>en</strong>ció, interrompuda contínuam<strong>en</strong>t pels ap<strong>la</strong>udim<strong>en</strong>ts, fou una<br />
proc<strong>la</strong>ma a favor de «<strong>la</strong> España compuesta de Maragall» <strong>en</strong>front de l’uniformisme<br />
unamunià. Quan <strong>la</strong> pres<strong>en</strong>tació acabà, un dels assist<strong>en</strong>ts a l’acte, el<br />
vell novel·lista Josep Maria Pous i Pagès –que havia passat <strong>la</strong> primera postguerra<br />
a l’exili i que presidia el c<strong>la</strong>ndestí Consell de Forces Polítiques de<br />
Catalunya–, li digué emocionat que l’única possibilitat d’una bona convivència<br />
espanyo<strong>la</strong> era <strong>la</strong> realització efectiva d’aquelles paraules. A partir d’aquell<br />
dia, <strong>en</strong> actes públics i <strong>en</strong> reunions privades, a Barcelona i a Palma de<br />
Mallorca, a Madrid o a Sa<strong>la</strong>manca, Ridruejo –un «antifranquista absolut»,<br />
segons deia P<strong>la</strong> al seu editor Josep Maria Cruzet– es comprometé amb <strong>la</strong> veu<br />
i <strong>la</strong> parau<strong>la</strong> a favor de <strong>la</strong> cultura cata<strong>la</strong>na. Serà ara que ori<strong>en</strong>tarà els<br />
Congressos de Poesia secretariats pel poeta i crític Rafael<br />
Santos Torroel<strong>la</strong> per tal que permetessin refer els ponts Per a Ridruejo,<br />
<strong>en</strong>tre intel·lectuals cata<strong>la</strong>ns i castel<strong>la</strong>ns. Serà també ara Catalunya també era <strong>la</strong><br />
que mantindrà amb Riba una apassionada discussió, a les porta d’Europa<br />
pàgines de Revista, sobre l’<strong>en</strong>caix de Catalunya dins l’Estat.<br />
La llista d’exemples del seu compromís és l<strong>la</strong>rga. Un dia després de <strong>la</strong> pres<strong>en</strong>tació<br />
de les cartes <strong>en</strong>tre Unamuno i Maragall, <strong>en</strong> una ràdio barcelonina,<br />
afirmava que «poner límites a <strong>la</strong> pot<strong>en</strong>ciación de Cataluña y de todo lo g<strong>en</strong>ial<br />
y específicam<strong>en</strong>te catalán no podría ser por parte de los demás españoles más<br />
que una de estas tres cosas: ignorancia, miedo o estupidez». Pocs mesos després,<br />
el juliol de 1952, demanava «que <strong>la</strong> l<strong>en</strong>gua cata<strong>la</strong>na t<strong>en</strong>ga abierto libérrimam<strong>en</strong>te<br />
el camino de <strong>la</strong> creación para el <strong>en</strong>riquecimi<strong>en</strong>to común de lo<br />
español». L’any 1953 donà suport als pon<strong>en</strong>ts que intervinguer<strong>en</strong> <strong>en</strong> <strong>la</strong> càtedra<br />
Juan Bóscán de <strong>la</strong> Universitat de Madrid dedicada a <strong>la</strong> cultura cata<strong>la</strong>na.<br />
No exagerava quan <strong>la</strong> primavera de l’any 1954, solidaritzant-se amb el grup de<br />
poetes que demanav<strong>en</strong> que s’autoritzés una modesta <strong>revista</strong> <strong>en</strong> català, li deia<br />
79
Consideració de Catalunya de Dionisio Ridruejo, una exigència ètica<br />
a Riba que «soy como uno de ustedes». Aquesta presa de partit era <strong>la</strong> conseqüència<br />
del seu coneixem<strong>en</strong>t de Catalunya i s’incardinava <strong>en</strong> el seu projecte cívic<br />
d’<strong>en</strong>terrar <strong>la</strong> dicotomia <strong>en</strong>tre v<strong>en</strong>cedors i v<strong>en</strong>çuts que condicionava <strong>la</strong> convivència<br />
<strong>en</strong>tre els espanyols des del final de <strong>la</strong> guerra.<br />
L’ aposta política<br />
El projecte «compr<strong>en</strong>sivo», que sacsejà les aigües estancades de <strong>la</strong> cultura del<br />
país i va desnonar <strong>la</strong> legitimació ideològica de <strong>la</strong> dictadura, no aconseguí els<br />
seus ambiciosos objectius últims. «Poco a poco iba si<strong>en</strong>do pat<strong>en</strong>te que el<br />
Régim<strong>en</strong> no era modificable sino por su simple liquidación». El 12 d’abril de<br />
1955, a l’At<strong>en</strong>eu de Barcelona i davant d’un grup d’antics companys de <strong>la</strong><br />
División Azul, Ridruejo t<strong>en</strong>saria amb excés <strong>la</strong> corda del possibilisme que fins<br />
a aquell mom<strong>en</strong>t l’havia emparat. Ja no parlà de cultura sinó de política.<br />
Reconegué <strong>en</strong> veu alta, desconcertant els assist<strong>en</strong>ts, que «el movimi<strong>en</strong>to cata<strong>la</strong>nista<br />
es un acto de reflexión <strong>en</strong> busca de <strong>la</strong> propia originalidad» i s<strong>en</strong>t<strong>en</strong>cià,<br />
s<strong>en</strong>se pal·liatius, el fracàs del règim: «el Alzami<strong>en</strong>to es <strong>la</strong> confirmación<br />
del fracaso de una libre conviv<strong>en</strong>cia». Aquell dia havia com<strong>en</strong>çat a practicar<br />
una oposició decidida al franquisme. El final del projecte «compr<strong>en</strong>sivo», a<br />
més, aviat es precipitaria dramàticam<strong>en</strong>t. El mes de febrer de 1956, després<br />
d’uns incid<strong>en</strong>ts viol<strong>en</strong>ts a <strong>la</strong> Universitat de Madrid, Ridruejo i un grup d’estudiants<br />
amb qui mant<strong>en</strong>ia contactes des de feia un parell d’anys (s<strong>en</strong>se saber<br />
que alguns d’ells er<strong>en</strong> militats comunistes), anar<strong>en</strong> a parar a <strong>la</strong> presó. Hi passà<br />
quaranta dies.<br />
A finals de 1956 participà <strong>en</strong> <strong>la</strong> gestació de l’embrió del PSAD, del qual fou<br />
escollit presid<strong>en</strong>t i que tingué com a objectiu <strong>la</strong> unificació de les forces d’oposició<br />
de l’interior. El nom de Ridruejo, aleshores, tornà a desaparèixer de <strong>la</strong><br />
premsa i <strong>la</strong> vida pública espanyo<strong>la</strong>, però <strong>la</strong> seva veu sí que podia ser escoltada<br />
a l’estranger. Pocs mesos després, respon<strong>en</strong>t el qüestionari del corresponsal a<br />
Europa de <strong>la</strong> <strong>revista</strong> cubana Bohemia, traçaria l’argum<strong>en</strong>tari autobiogràfic de<br />
<strong>la</strong> seva progressiva rectificació ideològica i esbossaria les línies mestres del que<br />
acabaria s<strong>en</strong>t el seu programa polític, un programa que incloïa <strong>la</strong> «realización<br />
de <strong>la</strong> reformas sociales sustanciales por <strong>la</strong>s cuales lucharon los <strong>en</strong>emigos de<br />
ayer» i <strong>la</strong> liberalització «a fondo de <strong>la</strong> vida cultural». Aquell<br />
Criticà fortam<strong>en</strong>t nou agosaram<strong>en</strong>t el porta, una altra vegada, a <strong>la</strong> presó.<br />
l’uniformisme c<strong>en</strong>tralista<br />
Quan <strong>en</strong> surt, quatre mesos després, com<strong>en</strong>ça a preparar el<br />
80
VIA 03 03/2007 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
fonam<strong>en</strong>tal Escrito <strong>en</strong> España, un assaig polític que t<strong>en</strong>ia <strong>la</strong> pret<strong>en</strong>sió d’explicar<br />
les causes que havi<strong>en</strong> portat el país a <strong>la</strong> seva comatosa situació pres<strong>en</strong>t i<br />
<strong>en</strong> el qual, al mateix temps, proposava un programa de futur.<br />
Escrito <strong>en</strong> España, que es va haver de publicar a Bu<strong>en</strong>os Aires el 1962, suposa<br />
l’arribada a l’estació final de l’evolució ideològica de Ridruejo. Algunes<br />
idees del llibre les aniria exposant a <strong>en</strong>trevistes que li fer<strong>en</strong> <strong>en</strong> tant que membre<br />
destacat de l’oposició. L’any 1959, per exemple, a <strong>la</strong> <strong>revista</strong> Les Temps<br />
Modernes li preguntar<strong>en</strong> quina era l’organització estatal que ell considerava<br />
millor per a Espanya. La seva resposta, després d’insistir <strong>en</strong> el fracàs històric<br />
i <strong>la</strong> ineptitud futura del c<strong>en</strong>tralisme, tot advertint que refusava una confederació<br />
posterior a una indep<strong>en</strong>dència de les parts de l’estat, era que «España,<br />
a mi juicio, no puede ser más que una asociación de naciones autónomas<br />
agrupadas a un Estado sobr<strong>en</strong>acional. Esto es, una federación o asociación<br />
de asociaciones organizadas <strong>en</strong> esferas de autonomía creci<strong>en</strong>te a partir del<br />
núcleo comunal primario». Aquesta crítica a l’uniformisme c<strong>en</strong>tralista, que<br />
segons argum<strong>en</strong>tava havia fet r<strong>en</strong>éixer el nexe d’unió <strong>en</strong>tre les distintes c<strong>la</strong>sses<br />
socials que conform<strong>en</strong> una nació (un nexe que, <strong>en</strong> el cas català, <strong>la</strong> guerra<br />
havia tr<strong>en</strong>cat) i que provocaria «<strong>la</strong> verosímil resaca emocional que bajo el desprecio<br />
se prepara», <strong>la</strong> repetiria a l’apartat «El problema regional» d’Escrito <strong>en</strong><br />
España. També tornaria a proposar per al futur una fórmu<strong>la</strong> que possibilités<br />
<strong>la</strong> «pl<strong>en</strong>a satisfacción a los s<strong>en</strong>timi<strong>en</strong>tos y a <strong>la</strong>s exig<strong>en</strong>cias lógicas del nacionalismo<br />
particu<strong>la</strong>r», és a dir, «una fórmu<strong>la</strong> de asociación plurinacional <strong>en</strong> un<br />
Estado auténticam<strong>en</strong>te común». A grans trets, aquesta era <strong>la</strong> seva aposta<br />
territorial per <strong>la</strong> construcció democràtica d’Espanya, <strong>la</strong> que sempre repetiria<br />
quan se li preguntés per <strong>la</strong> qüestió. Definida <strong>la</strong> seva opció ideològica, calia<br />
predicar-<strong>la</strong>.<br />
La repercussió del llibre, que aquell mateix 1962 es traduí a l’italià i que el<br />
1964 es va reeditar a l’Arg<strong>en</strong>tina (<strong>la</strong> primera edició espanyo<strong>la</strong> és de 1976),<br />
Ridruejo només <strong>la</strong> va poder sondejar de l’exili estant. El mes de juny d’aquell<br />
any, després d’una tortuosa fugida d’Espanya per les muntanyes cata<strong>la</strong>nes (ja<br />
que no se li havia concedit el passaport), Ridruejo assistí al transc<strong>en</strong>d<strong>en</strong>t<br />
Congrés del Movim<strong>en</strong>t Europeu celebrat a Munic. La resolució subscrita<br />
aquell dia pels delegats espanyols, vinguts tant de l’interior com de l’exili,<br />
marcà, segons profetitzà Salvador de Madariaga a <strong>la</strong> sessió pl<strong>en</strong>ària del<br />
Movim<strong>en</strong>t, «<strong>la</strong> fin de <strong>la</strong> guerre civile»; un dels punts de <strong>la</strong> resolució era, per<br />
81
Consideració de Catalunya de Dionisio Ridruejo, una exigència ètica<br />
cert, «el reconocimi<strong>en</strong>to de <strong>la</strong> personalidad de <strong>la</strong>s distintas comunidades naturales».<br />
Per al franquisme, que n’intuïa <strong>la</strong> importància, aquelles jornades<br />
memorables havi<strong>en</strong> estat un «contubernio» contra <strong>la</strong> pàtria i per això orquestraria<br />
una agressiva campanya repressiva i mediàtica contra tots aquells que<br />
hi havi<strong>en</strong> concorregut. Com a conseqüència de tot plegat, després de <strong>la</strong> trobada<br />
Ridruejo decidí establir-se a París amb altres companys del PSAD. A París,<br />
d’<strong>en</strong>trada, els va ajudar Víctor Hurtado, repres<strong>en</strong>tant d’Esquerra Republicana<br />
a l’exili que també havia concorregut a <strong>la</strong> trobada de Munic.<br />
El Congrés del Movim<strong>en</strong>t Europeu va possibilitar que Ridruejo través un<br />
seguit de re<strong>la</strong>cions que permetri<strong>en</strong> impulsar activitats d’oposició durant bona<br />
part dels seixanta. Serà ara que consolidarà <strong>la</strong> seva re<strong>la</strong>ció amb una altra figura<br />
destacada de Munic, el veterà líder poumista Julián Gorkin, director dels<br />
Cuadernos del Congreso por <strong>la</strong> Libertad de <strong>la</strong> Cultura. Aquesta <strong>revista</strong> formava part<br />
de <strong>la</strong> xarxa de publicacions sufragades pel Congrés per <strong>la</strong> Llibertat de <strong>la</strong><br />
Cultura que <strong>la</strong> CIA havia diss<strong>en</strong>yat poc després del final de <strong>la</strong> Segona Guerra<br />
Mundial per contrarestar <strong>la</strong> fascinadora influència que el comunisme exercia<br />
<strong>en</strong>tre <strong>la</strong> intel·lectualitat europea (<strong>la</strong> vincu<strong>la</strong>ció directa <strong>en</strong>tre el Congrés i <strong>la</strong><br />
CIA, ignorada durant anys per <strong>la</strong> majoria de col·<strong>la</strong>boradors, fou destapada<br />
públicam<strong>en</strong>t l’any 1966). El Congrés, d’un temps <strong>en</strong>çà, també volia est<strong>en</strong>dre<br />
els seus t<strong>en</strong>tacles a Espanya. El poeta francès Pierre Emmanuel –director literari<br />
i secretari g<strong>en</strong>eral del Congrés per <strong>la</strong> Llibertat de <strong>la</strong> Cultura– era l’<strong>en</strong>l<strong>la</strong>ç<br />
<strong>en</strong>tre l’organització i els intel·lectuals espanyols. A finals de 1958, com ha<br />
docum<strong>en</strong>tat Teresa Muñoz Lloret a <strong>la</strong> rec<strong>en</strong>t biografia de Josep Maria Castellet,<br />
Emmanuel havia establert els primers contactes amb Ridruejo. Uns contactes<br />
que ara, a París, s’int<strong>en</strong>sificar<strong>en</strong>.<br />
El mes d’abril de 1964, quan <strong>en</strong>trà c<strong>la</strong>ndestinam<strong>en</strong>t a Espanya, fou detingut<br />
i empresonat (aquesta vegada quinze dies). Aviat recolliria fruïts sembrats<br />
al l<strong>la</strong>rg de l’estada paris<strong>en</strong>ca, fruïts com <strong>la</strong> <strong>revista</strong> Mañana. Tribuna democrática<br />
españo<strong>la</strong>, editada i dirigida a París per Gorkin però que t<strong>en</strong>ia <strong>en</strong> Ridruejo el<br />
director de facto a Espanya. A Madrid Ridruejo trobà consolidada <strong>la</strong> delegació<br />
espanyo<strong>la</strong> del Congrés per <strong>la</strong> Llibertat de <strong>la</strong> Cultura. 4 Des de feia uns mesos,<br />
alguns membres d’aquesta delegació havi<strong>en</strong> posat <strong>en</strong> marxa un projecte de<br />
futur: <strong>la</strong> institucionalització d’uns «Coloquios Cataluña-Castil<strong>la</strong>» (no<br />
«Catalunya-Espanya»). Per part cata<strong>la</strong>na, a <strong>la</strong> sa<strong>la</strong> de màquines, amb discreció,<br />
hi trebal<strong>la</strong>va Marià Man<strong>en</strong>t –un dels assist<strong>en</strong>ts a Munic. A Madrid, Pedro Laín<br />
82
VIA 03 03/2007 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
i Pablo Martí Zaro –secretari de <strong>la</strong> delegació, membre del PSAD i funcionari<br />
acomiadat per haver assistir a <strong>la</strong> trobada de Munic– n’esbossar<strong>en</strong> les línies<br />
mestres. Es tractava de promoure «un diálogo sistemático y continuo, así<br />
como los contactos personales que un trabajo de esta naturaleza posibilitaría»<br />
per tal de «crear el clima de compr<strong>en</strong>sión mutua, de ponderación y aut<strong>en</strong>ticidad<br />
que tanto necesita <strong>la</strong> cuestión Cataluña-Castil<strong>la</strong>» (segons que es pot llegir<br />
<strong>en</strong> un docum<strong>en</strong>t intern de l’organització). La importància d’aquests col·loquis<br />
c<strong>la</strong>ndestins seria considerable: possibilitar<strong>en</strong> <strong>la</strong> legitimació intel·lectual d’aquelles<br />
«exig<strong>en</strong>cias lógicas del nacionalismo particu<strong>la</strong>r» fins a l’estabilització<br />
del procés transicional espanyol. Una legitimació que l<strong>la</strong>vors esdevingué<br />
majoritària <strong>en</strong>tre els primers intel·lectuals del país i que avui és impugnada<br />
perman<strong>en</strong>tm<strong>en</strong>t.<br />
Aquests col·loquis (sis <strong>en</strong> total) també permet<strong>en</strong> seguir Va assistir al Congrés el<br />
<strong>la</strong> consideració de Catalunya de Ridruejo durant el tram Movim<strong>en</strong>t Europeu<br />
final de <strong>la</strong> seva vida. El primer es va celebrar els dies 5 i 6 celebrat a Munic el 1962<br />
de desembre de 1964 a <strong>la</strong> casa de l’Ametl<strong>la</strong> del Vallès del<br />
financer Fèlix Millet. El tema que s’hi va tractar va ser el de l’idioma, perquè<br />
els promotors considerar<strong>en</strong> que <strong>la</strong> ll<strong>en</strong>gua «está <strong>en</strong> <strong>la</strong> raíz de todas <strong>la</strong>s cuestiones<br />
que han de ser tocadas <strong>en</strong> el curso de estos coloquios». Els debats els<br />
precediri<strong>en</strong> dues ponències, l’una d’Antoni Badia i Margarit i l’altra de<br />
Ridruejo. Hi concorreguer<strong>en</strong>, <strong>en</strong>tre altres, cata<strong>la</strong>nistes de Munic –Víctor<br />
Hurtado o Rafael Tasis– i també figures destacades del resist<strong>en</strong>cialisme<br />
–Josep B<strong>en</strong>et, <strong>Jordi</strong> Rubió o Joan Rev<strong>en</strong>tós. Man<strong>en</strong>t, per carta, deia a Pierre<br />
Emmanuel que «l’atmosphère a été très cordiale, mais <strong>la</strong> t<strong>en</strong>sion d’aucun des<br />
problèmes n’a été dissimulée» i demanava que aquel<strong>la</strong> iniciativa es consolidés,<br />
ja que permetria afermar «un travail <strong>en</strong> commun qui est urg<strong>en</strong>t, qui est<br />
très nécessaire».<br />
La demanda de Man<strong>en</strong>t tingué èxit. El segon col·loqui es va celebrar a<br />
Toledo el mes de novembre de 1965. Els temes, <strong>en</strong> principi, havi<strong>en</strong> de ser<br />
(segons <strong>la</strong> docum<strong>en</strong>tació interna de l’organització) el català una altra vegada,<br />
<strong>la</strong> «evolución del concepto de nacionalidad <strong>en</strong> <strong>la</strong>s comunidades básicas<br />
integradas <strong>en</strong> el estado español» i «p<strong>la</strong>nificación y ejecución económica». La<br />
comissió organitzadora –formada per l’arquitecte Fernando Chueca (que<br />
seria l’amfitrió), Martí Zaro i Ridruejo– optà per aparcar el segon dels temes<br />
proposats. De <strong>la</strong> ll<strong>en</strong>gua, a Toledo, <strong>en</strong> van par<strong>la</strong>r Pedro Laín, el gallec García<br />
83
Consideració de Catalunya de Dionisio Ridruejo, una exigència ètica<br />
Sabell i el professor Badia, i van exposar els resultats d’una investigació sobre<br />
l’ús del català i el castellà a Barcelona convinguda a l’Ametl<strong>la</strong>. L’economista<br />
Ernest Lluch, substituint el professor Joan Sardà, dictà una ponència titu<strong>la</strong>da<br />
«La organización económica», <strong>en</strong> <strong>la</strong> qual explicà les conclusions d’un estudi<br />
sobre <strong>la</strong> ba<strong>la</strong>nça fiscal <strong>en</strong>tre Catalunya i <strong>la</strong> resta d’Espanya que ell i altres<br />
estudiosos havi<strong>en</strong> des<strong>en</strong>volupat al Servei d’Estudis del Banc Urquijo de<br />
Barcelona que dirigia Ramon Trias Fargas. Un dels assist<strong>en</strong>ts al col·loqui, l’escriptor<br />
Maurici Serrahima, va anotar al seu diari que Ridruejo, <strong>en</strong>tre els castel<strong>la</strong>ns,<br />
va ser «el que més bé ho va fer». Man<strong>en</strong>t, que va pr<strong>en</strong>dre algunes notes<br />
d’allò que s’hi digué, va transcriure aquestes frases de <strong>la</strong> interv<strong>en</strong>ció de<br />
Ridruejo. «Hay patrimonialización del poder, o sea, el poder está <strong>en</strong> manos<br />
de unas pocas personas. T<strong>en</strong>emos el máximo de conc<strong>en</strong>tración para el mínimo<br />
de Estado. Hemos de int<strong>en</strong>tar <strong>la</strong> construcción del Estado popu<strong>la</strong>r español<br />
(que no ha existido nunca) a partir de <strong>la</strong> plurinacionalidad españo<strong>la</strong>».<br />
M<strong>en</strong>tre que a l’Ametl<strong>la</strong> només hi havi<strong>en</strong> intervingut intel·lectuals i polítics<br />
cata<strong>la</strong>ns i castel<strong>la</strong>ns, a Toledo ja es va p<strong>la</strong>nificar que hi assistissin bascos,<br />
gallecs i val<strong>en</strong>cians. Per això, de Toledo sortí <strong>la</strong> idea d’impulsar una «Asociación<br />
de culturas p<strong>en</strong>insu<strong>la</strong>res». L’objectiu d’aquesta associació seria<br />
múltiple: regu<strong>la</strong>ritzar els <strong>en</strong>contres, afavorir «el conocimi<strong>en</strong>to de <strong>la</strong>s l<strong>en</strong>guas<br />
y <strong>la</strong>s culturas periféricas <strong>en</strong> <strong>la</strong>s regiones de hab<strong>la</strong> castel<strong>la</strong>na» i «proyectar<br />
hacia el exterior algo que bi<strong>en</strong> podría l<strong>la</strong>marse espíritu federativo y que<br />
podría coadyuvar a disolver muchos de los prejuicios y clisés con que tropieza<br />
<strong>en</strong> tantos fr<strong>en</strong>tes <strong>la</strong> solución que buscamos». La dim<strong>en</strong>sió política dels<br />
col·loquis s’anava afermant. No és estrany, doncs, que el col·loqui de l’any<br />
1966 (que s’hauria d’haver celebrat a Santiago de Compostel·<strong>la</strong>) ja no s’anom<strong>en</strong>és<br />
«Coloquios Catalunya-Castil<strong>la</strong>» sinó «Coloquios sobre comunidades<br />
difer<strong>en</strong>ciadas». Pocs mesos després, però, tant el projecte d’associació com<br />
el seminari s’estancari<strong>en</strong>. La d<strong>en</strong>úncia de <strong>la</strong> vincu<strong>la</strong>ció del Congrés per <strong>la</strong> Llibertat<br />
de <strong>la</strong> Cultura amb <strong>la</strong> CIA va fer trontol<strong>la</strong>r l’organització, les activitats<br />
del Congrés quedar<strong>en</strong> interrompudes i, <strong>en</strong> conseqüència, també les de <strong>la</strong><br />
delegació espanyo<strong>la</strong>.<br />
No fou fins b<strong>en</strong> <strong>en</strong>trat el 1967 que el grup espanyol repr<strong>en</strong>gué les seves<br />
activitats, una vegada que el Congrés (anom<strong>en</strong>at ara Associació Internacional<br />
per <strong>la</strong> Llibertat Intel·lectual) s’havia r<strong>en</strong>ovat <strong>en</strong> profunditat. El mes<br />
de juny de 1968 es p<strong>la</strong>ntejava una altra volta fer el col·loqui a Santiago. El<br />
84
VIA 03 03/2007 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
tema marc seria l’«análisis histórico y socioeconómico de <strong>la</strong> experi<strong>en</strong>cia de<br />
<strong>la</strong>s autonomías <strong>en</strong> Cataluña y el País Vasco, así como los proyectos y movimi<strong>en</strong>tos<br />
autonomistas <strong>en</strong> Galicia y Val<strong>en</strong>cia. Complem<strong>en</strong>tariam<strong>en</strong>te se tratará<br />
también del foralismo navarro». Les conseqüències del passat hauri<strong>en</strong> de<br />
permetre edificar l’estat del futur: «<strong>la</strong> finalidad perseguida es discernir lo que<br />
hubo y quedó de válido de aquel<strong>la</strong>s experi<strong>en</strong>cias o movimi<strong>en</strong>tos, con vistas a<br />
posibles soluciones de futuro». Entre <strong>la</strong> llista de possibles participants cata<strong>la</strong>ns,<br />
a part de <strong>la</strong> majoria dels que havi<strong>en</strong> assistit als <strong>en</strong>contres de l’Ametl<strong>la</strong> i<br />
Toledo, s’hi sumav<strong>en</strong> Joan Triadú, Josep Maria Vi<strong>la</strong>seca i <strong>Jordi</strong> <strong>Pujol</strong>. Josep<br />
B<strong>en</strong>et, que era qui s’havia seleccionat perquè pres<strong>en</strong>tés <strong>la</strong> ponència sobre <strong>la</strong><br />
història de l’autonomisme català, ja hi estava trebal<strong>la</strong>nt. La trobada de<br />
Santiago, però, fou novam<strong>en</strong>t posposada. Abans de <strong>la</strong> darrera trobada se’n<br />
fari<strong>en</strong> tres al local de <strong>la</strong> delegació espanyo<strong>la</strong> que t<strong>en</strong>ia l’Associació a Madrid,<br />
que era el mateix de l’editorial Seminarios y Ediciones (<strong>Pujol</strong> acudí a <strong>la</strong> del<br />
mes de juny de 1969).<br />
El darrer dels col·loquis, igual que el primer, es va celebrar al Vallès. Aquest<br />
cop a Llinars, el mes d’octubre de 1971, a <strong>la</strong> casa modernista de Can Bordoi dels<br />
Vi<strong>la</strong>seca-Roca. Fa molt poc, Albert Man<strong>en</strong>t ha rescatat una transcripció dels<br />
diàlegs. A Llinars es pres<strong>en</strong>tà una ponència de José Antonio<br />
González Casanova sobre el federalisme, i el novel·lista <strong>Jordi</strong> <strong>Pujol</strong> va assistir a<br />
Armando López Salinas –membre del Partit Comunista– més d’una de les<br />
donà a conèixer un docum<strong>en</strong>t intern d’ETA, que profetitza- trobades dels «coloquios<br />
va el principal drama i <strong>la</strong> principal am<strong>en</strong>aça que ha viscut Cataluña-Castil<strong>la</strong>»<br />
i avui <strong>en</strong>cara viu <strong>la</strong> democràcia espanyo<strong>la</strong>: el terrorisme<br />
(«sin el ejercicio del derecho de libre determinación o de libre separación, no<br />
habrá jamás paz duradera <strong>en</strong> el estado español»). Ridruejo, repr<strong>en</strong><strong>en</strong>t les idees<br />
de Toledo, digué que «estamos <strong>en</strong> condición histórica de p<strong>la</strong>near <strong>la</strong> fundación<br />
del estado español, es decir, el paso de lo que es puro poder a lo que es verdaderam<strong>en</strong>te<br />
estado». Semb<strong>la</strong>va que aquell to esperançant, després de tres dècades<br />
de dictadura, era justificat.<br />
Josep B<strong>en</strong>et dictà una lliçó magnífica, <strong>la</strong> que hauria d’haver llegit a <strong>la</strong> trobada<br />
de Santiago, sobre l’evolució del cata<strong>la</strong>nisme polític. Les seves paraules<br />
des<strong>en</strong>cad<strong>en</strong>ar<strong>en</strong> el debat més viu del col·loqui i p<strong>la</strong>ntejar<strong>en</strong> <strong>la</strong> qüestió de fons:<br />
<strong>la</strong> de l’estructura política de l’Espanya democràtica, autonomia, federalisme<br />
o confederalisme. La majoria acceptava que l’Estat espanyol «primero fue<br />
85
Consideració de Catalunya de Dionisio Ridruejo, una exigència ètica<br />
impuesto», però Martí Zaro afegia que amb el temps Espanya s’havia acabat<br />
constituint <strong>en</strong> «una necesidad de esa comunidad que de hecho existe». El<br />
gallec Ramon Piñeiro, per <strong>la</strong> seva banda, apostava pel federalisme, tot afirmant<br />
que «democracia va unida <strong>en</strong> España a federalismo». El val<strong>en</strong>cià Vic<strong>en</strong>t<br />
V<strong>en</strong>tura –fundador del PSAD i un dels exiliats de Munic– teoritzava sobre els<br />
camins que possibilitari<strong>en</strong> <strong>la</strong> federalització: «para federalizar ese estado<br />
habremos de estar <strong>en</strong> contra de ese estado». B<strong>en</strong>et digué que era <strong>la</strong> solució<br />
mínima i havia fet <strong>la</strong> seva aposta: «sólo hay un camino para resolver el problema<br />
de los pueblos que conviv<strong>en</strong> d<strong>en</strong>tro del estado español, que es el problema<br />
de <strong>la</strong> autodeterminación de estos pueblos. Son los pueblos qui<strong>en</strong>es deb<strong>en</strong><br />
decidir lo que quier<strong>en</strong>». Serrahima, que hi era, apostà pel cofederalisme, ja<br />
que considerava que era <strong>la</strong> fórmu<strong>la</strong> que possibilitava «“ser català” –que és el<br />
que sóc– amb <strong>la</strong> major amplitud possible».<br />
Ridruejo fou dels últims que intervingué a Can Bordoi. Argum<strong>en</strong>tà que <strong>la</strong><br />
solució autonòmica li semb<strong>la</strong>va limitada; rememorà l’estat d’esperit g<strong>en</strong>eral<br />
que a Espanya hi va haver quan s’aprovà l’estatut de 1932: «t<strong>en</strong>íamos todos <strong>la</strong><br />
óptica, diríamos sobresaltada, de p<strong>en</strong>sar que había pasado una cosa gravísima,<br />
que el estado español efectivam<strong>en</strong>te había <strong>en</strong>trado <strong>en</strong> una disgregación<br />
definitiva». Ara, llegit l’estatut una altra vegada, ell el trobava c<strong>en</strong>tralista. És<br />
per això que, com proc<strong>la</strong>mava des de feia deu anys, apostava pel federalisme,<br />
perquè era <strong>la</strong> solució que llimava t<strong>en</strong>sions. El federalisme possibilitava que<br />
«un problema cargado naturalm<strong>en</strong>te de emotividad» es formulés <strong>en</strong> termes<br />
racionals «de técnica constitucional política». Ara bé, dit això també reconeixia<br />
que «me considero siempre comprometido con los resultados de <strong>la</strong> decisión<br />
colectiva». Si s’<strong>en</strong>trés <strong>en</strong> un procés de «disgregación de lo que fue el estado<br />
español», exc<strong>la</strong>mà, ho viuria com una frustració profunda, <strong>la</strong> mateixa que<br />
s<strong>en</strong>ti<strong>en</strong> «hoy los que no consigu<strong>en</strong> ser cata<strong>la</strong>nes o gallegos o vascos».<br />
Aquests mots curulls d’emoció adquireix<strong>en</strong> <strong>la</strong> vàlua testam<strong>en</strong>tària d’una<br />
confessió d’estima. Seguram<strong>en</strong>t, Dionisio Ridruejo –l’autor del poemari<br />
Cuaderno catalán, traductor amb <strong>la</strong> seva dona Gloria de Ros d’El Quadern Gris,<br />
el poeta que digué als poetes del resist<strong>en</strong>cialisme català que «soy como uno de<br />
ustedes»– ha estat l’intel·lectual castellà que, des del seu radical compromís<br />
amb Espanya, més féu perquè l’estat esdevingués amb pl<strong>en</strong>itud una realitat<br />
plurinacional cultural i política. Explicar-ho no és un intransc<strong>en</strong>d<strong>en</strong>t exercici<br />
historiogràfic. Després d’haver viscut el període més t<strong>en</strong>s <strong>en</strong>tre els pobles<br />
86
VIA 03 03/2007 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
d’Espanya des de <strong>la</strong> instauració de <strong>la</strong> democràcia, recordar-ho avui potser és<br />
un deure cívic.<br />
Apèndix. Dec<strong>la</strong>racions de Dionisio Ridruejo per a El Correo Catalán sobre<br />
Catalunya*<br />
En términos g<strong>en</strong>erales, Cataluña repres<strong>en</strong>ta para mí –<strong>en</strong>tre los pueblos españoles– el<br />
modelo de evolución social más apto para asimi<strong>la</strong>r o realizar los valores del mundo<br />
moderno o, dicho con más precisión, de <strong>la</strong> sociedad industrial. De ello se derivan para<br />
los cata<strong>la</strong>nes derechos y responsabilidades. Su primer derecho es el de que no se estrangule<br />
ni bloquee su evid<strong>en</strong>te capacidad de progreso. Su responsabilidad es <strong>la</strong> de interv<strong>en</strong>ir<br />
creadoram<strong>en</strong>te <strong>en</strong> el proceso del desarrollo p<strong>en</strong>insu<strong>la</strong>r, porque nadie se salva solo.<br />
Para <strong>la</strong> compr<strong>en</strong>sión exacta de mis ideas sobre lo que se suele l<strong>la</strong>mar «el problema<br />
catalán» le diré que mi p<strong>en</strong>sami<strong>en</strong>to político se ori<strong>en</strong>ta al federalismo tanto por arriba<br />
como por abajo. Se suele hab<strong>la</strong>r hoy de regionalización <strong>en</strong> dos s<strong>en</strong>tidos: de una parte<br />
se trata de autonomizar lo más posible los grupos difer<strong>en</strong>ciales y sufici<strong>en</strong>tes que integran<br />
un mismo Estado, y ello por <strong>la</strong> exig<strong>en</strong>cia democrática de acercar el c<strong>en</strong>tro de <strong>la</strong>s<br />
decisiones administrativas a <strong>la</strong> pob<strong>la</strong>ción afectada por el<strong>la</strong>s, a fin de facilitar su control<br />
y poder mode<strong>la</strong>r<strong>la</strong>s según sus necesidades específicas. De otra parte, se busca <strong>la</strong><br />
integración de los estados compr<strong>en</strong>didos <strong>en</strong> un área geográfica amplia, pero muy re<strong>la</strong>cionada.<br />
Ambas t<strong>en</strong>d<strong>en</strong>cias son complem<strong>en</strong>tarias y no opuestas. Si prosperas<strong>en</strong> <strong>en</strong><br />
bu<strong>en</strong>a armonía quizá conociésemos a <strong>la</strong>rgo p<strong>la</strong>zo –como p<strong>en</strong>saba el D’Ors del Glossari–<br />
<strong>la</strong> superación de los estados nacionales creados <strong>en</strong> <strong>la</strong> Edad Moderna y que, a mi juicio,<br />
han cumplido una elevada función racionalizadora de progreso.<br />
Hab<strong>la</strong>ndo ahora <strong>en</strong> términos actuales y concretos, me parece que el l<strong>la</strong>mado «problema<br />
catalán» no puede separarse del que se les p<strong>la</strong>ntea también a otros españoles:<br />
el de saber cómo, por fin, podremos disponer de un Estado convivido, que no sea una<br />
simple superestructura autoritaria. A mi juicio, <strong>en</strong> España ese Estado presupone <strong>la</strong><br />
idea de una asociación de pueblos. Sin el reconocimi<strong>en</strong>to de los derechos de esos pueblos,<br />
el Estado seguirá si<strong>en</strong>do, para casi todos ellos, algo lejano e impuesto. Pi<strong>en</strong>so que<br />
<strong>la</strong>s exig<strong>en</strong>cias de unidad se refier<strong>en</strong> <strong>en</strong> concreto a <strong>la</strong> dirección de <strong>la</strong> política exterior<br />
y <strong>la</strong> def<strong>en</strong>sa común, a <strong>la</strong> coordinación del desarrollo p<strong>la</strong>nificado y a <strong>la</strong> garantía de<br />
<strong>la</strong> pl<strong>en</strong>a igualdad de derechos individuales que incluye el de <strong>la</strong> movilidad social: si<br />
un ciudadano español no pudiera serlo con toda pl<strong>en</strong>itud <strong>en</strong> cualquier parte del<br />
Estado común, ello repres<strong>en</strong>taría un estrechami<strong>en</strong>to feroz <strong>en</strong> el panorama vital de los<br />
españoles. Fuera de esto, <strong>la</strong> autonomía debería ser muy amplia.<br />
87
Consideració de Catalunya de Dionisio Ridruejo, una exigència ètica<br />
Reduci<strong>en</strong>do ahora el campo, diré que el primero y más urg<strong>en</strong>te de los problemas<br />
de Cataluña es el del idioma, que se integra con el problema g<strong>en</strong>eral, y no sólo catalán,<br />
de <strong>la</strong>s libertades que no t<strong>en</strong>emos. El pueblo catalán ti<strong>en</strong>e derecho al libre uso de<br />
su idioma y –como decía Carles Riba– el idioma ti<strong>en</strong>e a su vez sus derechos. Los principales,<br />
a mi juicio, son: escue<strong>la</strong>, difusión oral e impresa y posibilidad de asociaciones<br />
culturales. Los cata<strong>la</strong>nes deb<strong>en</strong> creer que muchos españoles de otras comunidades<br />
nos s<strong>en</strong>timos solidarios de estas reivindicaciones suyas, no sólo por amistad o simpatía,<br />
sino porque <strong>en</strong>t<strong>en</strong>demos que <strong>la</strong> libertad es indivisible y allí donde se muti<strong>la</strong> <strong>la</strong><br />
de nuestro prójimo se muti<strong>la</strong> o se corrompe <strong>la</strong> nuestra.<br />
*Al fons de Dionisio Ridruejo, dipositat a l’Archivo G<strong>en</strong>eral de <strong>la</strong> Guerra Civil Españo<strong>la</strong> de<br />
Sa<strong>la</strong>manca, es conserva l’original mecanografiat d’aquesta reflexió, datat el 28 de juny de<br />
1967. César Armando Gómez el va reproduir a <strong>la</strong> primera edició de Casi unas memorias<br />
NOTES<br />
1. Vegeu l’article «Catalunya <strong>en</strong> l’obra de Ridruejo» recollit a Llibres d’ara i d’antany<br />
(Edicions 62, 1982).<br />
2. La carta es reprodueix a l’esplèndida antologia de Ridruejo que, amb el títol de<br />
Materiales para una biografía, e<strong>la</strong>borà el professor <strong>Jordi</strong> Gracia.<br />
3. Vegeu el meu Las voces del diálogo. Poesía y política <strong>en</strong> el medio siglo (P<strong>en</strong>ínsu<strong>la</strong>,<br />
2007).<br />
4. Formalm<strong>en</strong>t, <strong>la</strong> delegació ho era del Comité des écrivains et des éditeurs pour une<br />
<strong>en</strong>traide intellectuelle europé<strong>en</strong>e, grup que reunia els directors de les revistes del<br />
Congrés. A finals de 1965 <strong>la</strong> comissió espanyo<strong>la</strong> <strong>la</strong> presidia Fernando Chueca, el secretari<br />
era Pablo Martí Zaro i els vocals er<strong>en</strong> Carlos María Bru, Antonio Buero Vallejo, José Luis<br />
Cano, Josep Maria Castellet, Llor<strong>en</strong>ç Gomis, José Luis López Arangur<strong>en</strong>, Pedro Laín,<br />
Marià Man<strong>en</strong>t, Julián Marías, Dionisio Ridruejo, José Luis Sampedro i Enrique Tierno<br />
Galván. Vull agrair a Albert Man<strong>en</strong>t, que va abordar <strong>la</strong> qüestió a Marià Man<strong>en</strong>t. Biografia<br />
íntima i literària (P<strong>la</strong>neta, 1995), <strong>la</strong> docum<strong>en</strong>tació que m’ha facilitat sobre aquest tema.<br />
88
DEBAT<br />
LA RELIGIÓ EN<br />
DEMOCRÀCIA<br />
Durant el segle XX <strong>la</strong> secu<strong>la</strong>rització va esdev<strong>en</strong>ir una característica indiscutible<br />
del món occid<strong>en</strong>tal després d’un procés de més de dos c<strong>en</strong>ts anys de consolidació<br />
dels grans ideals de <strong>la</strong> Il·lustració. Tanmateix, però, a allò que alguns<br />
sociòlegs defineix<strong>en</strong> amb conceptes com des<strong>en</strong>cantam<strong>en</strong>t del món o retirada<br />
de les religions de l’espai públic i de <strong>la</strong> c<strong>en</strong>tralitat que <strong>en</strong> altres mom<strong>en</strong>ts de <strong>la</strong><br />
història han gaudit principalm<strong>en</strong>t les tradicions religioses institucionalitzades,<br />
l’ha succeït –gairebé <strong>en</strong> paral·lel– un nou interès pel fet religiós i pel paper que<br />
han de t<strong>en</strong>ir les confessions religioses <strong>en</strong> les societats democràtiques actuals.<br />
El f<strong>en</strong>om<strong>en</strong> de <strong>la</strong> creix<strong>en</strong>t interculturalitat –lligat sobretot al de <strong>la</strong> immigració–,<br />
a <strong>la</strong> que es veu<strong>en</strong> abocades indefectiblem<strong>en</strong>t les nostres societats, obliga a<br />
rep<strong>la</strong>ntejar <strong>la</strong> qüestió de <strong>la</strong> re<strong>la</strong>ció <strong>en</strong>tre política i religió. Però més <strong>en</strong>llà del<br />
debat a l’<strong>en</strong>torn de les noves formes de gestió del pluralisme religiós <strong>en</strong> les<br />
nostres societats complexes, <strong>la</strong> nova eclosió del fet religiós ha <strong>en</strong>cetat un debat<br />
filosòfic a l’<strong>en</strong>torn de les arrels prepolítiques de <strong>la</strong> democràcia. Fins a quin punt<br />
les religions pod<strong>en</strong> oferir elem<strong>en</strong>ts i instrum<strong>en</strong>ts per a l’<strong>en</strong>fortim<strong>en</strong>t i cohesió<br />
dels valors democràtics? Els articles que pres<strong>en</strong>tem <strong>en</strong> aquesta secció fan referència<br />
a diversos aspectes i perspectives d’aquest p<strong>la</strong>ntejam<strong>en</strong>t i vol<strong>en</strong> ser una<br />
aportació de VIA a aquest nou debat.
VIA 03 03/2007 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
Editor de <strong>la</strong> Revista Esprit<br />
Jean-Louis Schlegel<br />
Avantatges i inconv<strong>en</strong>i<strong>en</strong>ts<br />
de <strong>la</strong> secu<strong>la</strong>rització*<br />
L’autor, que rec<strong>en</strong>tm<strong>en</strong>t ha coordinat i impulsat un número monogràfic de <strong>la</strong> <strong>revista</strong><br />
Esprit (març/abril de 2007) sobre <strong>la</strong> nova «efervescència religiosa» al món, afronta<br />
<strong>en</strong> aquest text un dels temes que són objecte de <strong>la</strong> seva at<strong>en</strong>ció i anàlisi: <strong>la</strong> secu<strong>la</strong>rització<br />
o el que, <strong>en</strong> paraules de Marcel Gauchet, s’ha anom<strong>en</strong>at –amb matisos<br />
difer<strong>en</strong>ts– el procés de «sortida» de <strong>la</strong> religió <strong>en</strong> les societats occid<strong>en</strong>tals. Més <strong>en</strong>llà<br />
d’aquest debat, que és l’eix sobre el qual gira el conjunt de l’article, Schlegel aborda<br />
altres temes com ara <strong>la</strong> pèrdua d’influència quantitativa i qualitativa de les religions<br />
històriques institucionalitzades, conseqüència indiscutible del procés de separació<br />
Església-Estat que comporta <strong>la</strong> modernitat; el desp<strong>la</strong>çam<strong>en</strong>t del fet religiós a <strong>la</strong> vida<br />
privada –el que s’anom<strong>en</strong>a <strong>la</strong> religió invisible–; i <strong>la</strong> pluralització del fet religiós amb<br />
l’esc<strong>la</strong>t de les noves religiositats o <strong>la</strong> presència d’altres religions, com ara l’is<strong>la</strong>m, que<br />
<strong>en</strong>tr<strong>en</strong> <strong>en</strong> competició amb les religions tradicionals, una qüestió que és també a<br />
l’arrel d’un procés i d’un dinamisme completam<strong>en</strong>t difer<strong>en</strong>t de <strong>la</strong> situació anterior que<br />
ha transformat igualm<strong>en</strong>t les re<strong>la</strong>cions <strong>en</strong>tre el fet religiós i <strong>la</strong> política. Aquest article<br />
és l’adaptació i ampliació que el mateix autor ha fet a partir d’una ponència que va<br />
impartir <strong>en</strong> el marc del seminari «Teologies del poder», celebrat al C<strong>en</strong>tre de Cultura<br />
Contemporània de Barcelona.<br />
* Article adaptat i ampliat per a VIA a partir d’una ponència realitzada <strong>en</strong> el Seminari «Teologies<br />
del Poder», organitzat pel C<strong>en</strong>tre de Cultura Contemporània de Barcelona (CCCB) el dia<br />
9 d’octubre del 2006.<br />
91
Avantatges i inconv<strong>en</strong>i<strong>en</strong>ts de <strong>la</strong> secu<strong>la</strong>rització<br />
Tot i que s’ha imposat àmpliam<strong>en</strong>t, el tema de <strong>la</strong> «secu<strong>la</strong>rització» és un<br />
assumpte feixuc, ja que al l<strong>la</strong>rg del temps ningú no l’ha interpretat de <strong>la</strong><br />
mateixa manera, com<strong>en</strong>çant pels sociòlegs de <strong>la</strong> religió. El sufix de <strong>la</strong> parau<strong>la</strong><br />
secu<strong>la</strong>rització descriu un procés. En <strong>la</strong> parau<strong>la</strong> anglesa secu<strong>la</strong>rism, el sufix -ism<br />
deixa <strong>en</strong>t<strong>en</strong>dre que es tracta també, o sobretot, d’una ideologia secu<strong>la</strong>r, secu<strong>la</strong>ritzant<br />
(<strong>la</strong>ïcisante, com diri<strong>en</strong> els francesos) i d’un procés que es considera <strong>en</strong><br />
termes de valor i, <strong>en</strong> aquest cas, de valor negatiu.<br />
A causa d’aquests i d’altres equívocs, alguns prefereix<strong>en</strong> deixar-ho córrer.<br />
És el cas del filòsof Marcel Gauchet a França (vegeu Le dés<strong>en</strong>chantem<strong>en</strong>t du<br />
monde, 1985). Aquest autor s’estima més par<strong>la</strong>r de «sortida» de <strong>la</strong> religió, sortida<br />
social certam<strong>en</strong>t, és a dir, <strong>en</strong> l’àmbit de <strong>la</strong> societat o dels estam<strong>en</strong>ts<br />
socials, i no dels individus, <strong>la</strong> majoria dels quals <strong>en</strong>cara continu<strong>en</strong> s<strong>en</strong>t<br />
crei<strong>en</strong>ts, practicants, afiliats a una església, etc. Però «sortida» no equival a<br />
«secu<strong>la</strong>rització»: Gauchet no vol acreditar, <strong>en</strong> efecte, <strong>la</strong> idea que <strong>la</strong> societat<br />
moderna continua s<strong>en</strong>t tributària, <strong>en</strong> el fons, d’esque-<br />
Alguns autors com Marcel mes religiosos que han esdevingut «secu<strong>la</strong>rs», profans,<br />
Gauchet prefereix<strong>en</strong> el <strong>en</strong>cara que, d’altra banda, considera que <strong>en</strong> els individus<br />
terme «sortida» de <strong>la</strong> religió moderns roman<strong>en</strong> els talls, les divisions psíquiques, que<br />
que no pas secu<strong>la</strong>rització<br />
fan palesa una «re<strong>la</strong>ció amb l’altra» específicam<strong>en</strong>t occid<strong>en</strong>tal<br />
(vegeu les darreres pàgines del llibre esm<strong>en</strong>tat).<br />
En el mateix s<strong>en</strong>tit, un filòsof com Hans Blum<strong>en</strong>berg refusa també <strong>la</strong> noció<br />
de secu<strong>la</strong>rització (vegeu Die Legitimität der Neuzeit, 1966) perquè, segons ell, els<br />
temps moderns són una inv<strong>en</strong>ció sui g<strong>en</strong>eris, nascuda, <strong>en</strong>tre altres aspectes,<br />
de <strong>la</strong> curiositat ci<strong>en</strong>tífica oposada a <strong>la</strong> religió, el desig de <strong>la</strong> qual d’assolir<br />
el «cel» condemna, per contra, <strong>la</strong> curiositas o <strong>la</strong> cupiditas sci<strong>en</strong>di mundana,<br />
típiques dels temps moderns. En aquest s<strong>en</strong>tit, Blum<strong>en</strong>berg s’oposa a les teories<br />
de Max Weber quan aquest autor afirma que l’«esperit» del primer<br />
capitalisme –del capitalisme als seus inicis– s’ha g<strong>en</strong>erat a partir d’una<br />
matriu cristiana calvinista, d’una ètica protestant. D’una manera més g<strong>en</strong>eral,<br />
Weber i els weberians han estat criticats per les seves idees sobre el fet<br />
que, al cap i a <strong>la</strong> fi, Europa, o Occid<strong>en</strong>t, procedeix<strong>en</strong> d’una matriu cristiana<br />
i jueva. També Blum<strong>en</strong>berg s’oposa a les tesis de Carl Schmitt quan aquest<br />
autor afirma que «tots els conceptes importants del dret polític i de <strong>la</strong> sobirania<br />
moderns són conceptes religiosos [catòlics] secu<strong>la</strong>ritzats». És<br />
justam<strong>en</strong>t a causa de l’oblit d’aquest orig<strong>en</strong> religiós que, segons Schmitt, es<br />
92
VIA 03 03/2007 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
crea <strong>la</strong> crisi <strong>en</strong> les democràcies perquè ja no es té consciència d’allò que és<br />
<strong>la</strong> naturalesa real de <strong>la</strong> política, que és l’oposició amic/<strong>en</strong>emic: el problema<br />
de <strong>la</strong> sobirania o del sobirà és justam<strong>en</strong>t dominar aquesta oposició no suprimint-<strong>la</strong><br />
ni conservant-<strong>la</strong> (és l’Aufhebung hegeliana), però sí assumint aquesta<br />
visió polèmica de <strong>la</strong> política. El veritable poder polític és el que sap decidir,<br />
aquell que sap pr<strong>en</strong>dre mesures <strong>en</strong>èrgiques. «És sobirà aquell que decideix<br />
sobre l’estat d’excepció», segons <strong>la</strong> cèlebre frase que obre <strong>la</strong> Politische Theologie<br />
I (1922).<br />
Aquest és, doncs, el debat: aquells que diu<strong>en</strong> «secu<strong>la</strong>rització» insisteix<strong>en</strong><br />
finalm<strong>en</strong>t, d’una banda, <strong>en</strong> les ruptures amb les imatges religioses i, de l’altra,<br />
<strong>en</strong> les «arrels» que aquestes religions continu<strong>en</strong> repres<strong>en</strong>tant. Se’n pod<strong>en</strong><br />
treure conseqüències pel que fa al valor: <strong>en</strong> <strong>la</strong> segona hipòtesi, Europa, o<br />
Occid<strong>en</strong>t, seri<strong>en</strong> <strong>en</strong> certa mesura «deutors», per bé o per ma<strong>la</strong>m<strong>en</strong>t, del seu<br />
passat cristià i no se’n sabri<strong>en</strong> estar s<strong>en</strong>se que aquest fet els perjudiqués.<br />
Però deixo de banda aquest debat ja que els sociòlegs de <strong>la</strong> religió van<br />
romandre i roman<strong>en</strong> majoritàriam<strong>en</strong>t lligats a <strong>la</strong> idea de secu<strong>la</strong>rització, amb<br />
<strong>la</strong> llibertat de poder corregir-<strong>la</strong> i perfi<strong>la</strong>r-<strong>la</strong> a mesura que passa el temps. En<br />
primer lloc, em proposo exposar aquí breum<strong>en</strong>t alguns elem<strong>en</strong>ts de les diverses<br />
teories sociològiques de <strong>la</strong> secu<strong>la</strong>rització, i després pres<strong>en</strong>taré les reserves<br />
crítiques que, per a cada un d’ells, s’han mantingut <strong>en</strong> els darrers temps del<br />
segle XX. Per acabar, conclouré sobre les noves qüestions pres<strong>en</strong>tades <strong>en</strong>torn<br />
de <strong>la</strong> parau<strong>la</strong> i de l’objecte «secu<strong>la</strong>rització».<br />
I. Les teories de <strong>la</strong> secu<strong>la</strong>rització<br />
A continuació difer<strong>en</strong>cio els elem<strong>en</strong>ts que han estat recollits, però remarcats<br />
de manera heterogènia, per molts sociòlegs de <strong>la</strong> religió.<br />
1. Des<strong>en</strong>cís del món<br />
Aquesta és <strong>la</strong> cèlebre expressió de Max Weber. De fet, l’ambigüitat de <strong>la</strong><br />
parau<strong>la</strong> des<strong>en</strong>cís es fa palesa si comparem el significat d’aquest mot <strong>en</strong> les<br />
ll<strong>en</strong>gües francesa i alemanya. En alemany, <strong>la</strong> parau<strong>la</strong> Entzauberung remet a<br />
un món <strong>en</strong> què <strong>la</strong> ciència –<strong>la</strong> ciència experim<strong>en</strong>tal moderna, puram<strong>en</strong>t<br />
imman<strong>en</strong>t, <strong>la</strong> que no considera més que causes i efectes– refusa <strong>la</strong> màgia,<br />
<strong>la</strong> cultura de <strong>la</strong> màgia, de <strong>la</strong> bruixeria, del miracle, <strong>la</strong> idea d’un món visible<br />
sostingut per forces invisibles. L’Entzauberung és <strong>la</strong> fi de <strong>la</strong> «imatge religiosa<br />
93
Avantatges i inconv<strong>en</strong>i<strong>en</strong>ts de <strong>la</strong> secu<strong>la</strong>rització<br />
del món» a causa de <strong>la</strong> ciència moderna. Aquesta és, <strong>en</strong> efecte, <strong>la</strong> racionalització.<br />
Racionalització segons fins o segons l’esquema mitjans-fins, raó<br />
instrum<strong>en</strong>tal i no raó segons valors. Racionalització vol dir també «difer<strong>en</strong>ciació»<br />
dels diversos àmbits, és a dir, l’especialització segons criteris<br />
funcionals d’eficàcia.<br />
La parau<strong>la</strong> francesa dés<strong>en</strong>chantem<strong>en</strong>t té un significat difer<strong>en</strong>t. El dés<strong>en</strong>chantem<strong>en</strong>t<br />
és <strong>la</strong> fi de l’<strong>en</strong>cís. Ara bé, <strong>en</strong>cís vol dir també felicitat, <strong>en</strong>cantam<strong>en</strong>t. Altram<strong>en</strong>t<br />
dit, <strong>la</strong> parau<strong>la</strong> francesa duu, primer de tot, valors, expressa <strong>la</strong><br />
nostàlgia d’un món més feliç <strong>en</strong> què <strong>la</strong> religió «<strong>en</strong>cantava» el món amb significacions,<br />
amb símbols, amb misteri, amb cerimònies i amb el seu ritual i <strong>la</strong><br />
seva «aroma», com diria Karl Marx. En francès, el dés<strong>en</strong>chantem<strong>en</strong>t significa més<br />
una pèrdua de sacralització que no pas un rebuig de <strong>la</strong> cultura de <strong>la</strong> màgia,<br />
com vol dir el mot <strong>en</strong> alemany. Com l’anom<strong>en</strong>ava el títol d’un llibre italià dels<br />
anys seixanta, el dés<strong>en</strong>chantem<strong>en</strong>t és «l’eclipsi d’allò que és sagrat <strong>en</strong> <strong>la</strong> societat<br />
industrial»: allò sagrat que acompanyava els mons tradicionals embolcal<strong>la</strong>ts<br />
per <strong>la</strong> religió es dissol <strong>en</strong> <strong>la</strong> societat industrial, tècnica, urbana, esco<strong>la</strong>ritzada,<br />
individualista, etc., i d’això resulta un món més difícil, més dur, més «desert»...<br />
En diríem, s<strong>en</strong>s dubte: un món «m<strong>en</strong>ys simbòlic».<br />
2. Debilitació externa i interna de les grans religions institucionals<br />
Un dels aspectes de <strong>la</strong> secu<strong>la</strong>rització és <strong>la</strong> pèrdua d’influència, alhora quantitativa<br />
i qualitativa, de les grans religions històriques, aquelles que han<br />
estructurat <strong>la</strong> societat i que han estat l’expressió d’una civilització. A Europa<br />
<strong>en</strong>s trobem sempre <strong>en</strong> aquest procés. He par<strong>la</strong>t de <strong>la</strong> «difer<strong>en</strong>ciació». Una de<br />
les principals difer<strong>en</strong>ciacions és d’ordre polític. El món modern significa, <strong>en</strong><br />
particu<strong>la</strong>r, l’adv<strong>en</strong>im<strong>en</strong>t de <strong>la</strong> sobirania de l’estat secu<strong>la</strong>r i <strong>la</strong> retirada de <strong>la</strong><br />
religió. Si aquesta realitat es trasl<strong>la</strong>da al dret, s’esdevé <strong>la</strong> separació <strong>en</strong>tre <strong>la</strong><br />
religió i l’estat. Malgrat <strong>la</strong> forma de separació que sigui, hi ha sempre pèrdua<br />
de poder social i de poder cultural de <strong>la</strong> religió –fins i tot si <strong>la</strong> religió manté<br />
una part important d’influència social i si les esglésies, per exemple,<br />
reuneix<strong>en</strong> un gran nombre de fidels o d’«afiliats». Això avui pot portar fins<br />
a l’«exculturation», seguint l’expressió de Danièle Hervieu-Léger a propòsit<br />
de l’Església catòlica a l’Europa actual.<br />
Aquest f<strong>en</strong>om<strong>en</strong> de secu<strong>la</strong>rització social i cultural és acc<strong>en</strong>tuat i, de vegades,<br />
provocat per <strong>la</strong> debilitació interna de les religions afectades: daval<strong>la</strong>da<br />
94
VIA 03 03/2007 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
de <strong>la</strong> pràctica de les cre<strong>en</strong>ces rituals i de <strong>la</strong> disciplina moral, daval<strong>la</strong>da de<br />
vocacions religioses (sacerdots i religiosos), augm<strong>en</strong>t dels «crei<strong>en</strong>ts s<strong>en</strong>se pertin<strong>en</strong>ça»,<br />
dels crei<strong>en</strong>ts individualistes que es fan <strong>la</strong> seva religió «a <strong>la</strong> carta»,<br />
etc. Fem tot seguit una crítica a aquesta teoria: és que potser no privilegia les<br />
religions institucionals i <strong>la</strong> religiositat oficial <strong>en</strong> detrim<strong>en</strong>t de <strong>la</strong> religiositat<br />
de vegades anom<strong>en</strong>ada «salvatge», és a dir, <strong>la</strong> dels grups anom<strong>en</strong>ats «heretges»,<br />
sectaris, esotèrics...?<br />
3. La religió invisible<br />
Tercer aspecte que es fa palès: el conjunt del procés de <strong>la</strong> El món modern<br />
secu<strong>la</strong>rització torna <strong>la</strong> religió «invisible». Vivim <strong>la</strong> nostra incorpora l’adv<strong>en</strong>im<strong>en</strong>t<br />
vida quotidiana <strong>en</strong> societats secu<strong>la</strong>rs o secu<strong>la</strong>ritzades <strong>en</strong> de <strong>la</strong> sobirania de l’Estat<br />
què les cre<strong>en</strong>ces, les pràctiques màgiques, les invocacions secu<strong>la</strong>r i <strong>la</strong> retirada de <strong>la</strong><br />
a rituals no t<strong>en</strong><strong>en</strong> lloc <strong>en</strong> l’espai públic polític, econòmic, religió<br />
jurídic, i sembl<strong>en</strong> meram<strong>en</strong>t il·legítimes. Més aviat, les cre<strong>en</strong>ces<br />
esm<strong>en</strong>tades són canalitzades cap a <strong>la</strong> vida privada, <strong>en</strong> <strong>la</strong> qual, per contra,<br />
són admeses s<strong>en</strong>se dificultat. Respecte a aquesta tesi hi ha <strong>la</strong> idea que <strong>la</strong><br />
secu<strong>la</strong>rització no significa necessàriam<strong>en</strong>t un retrocés, sinó un desp<strong>la</strong>çam<strong>en</strong>t,<br />
una privatització de l’espai <strong>en</strong> el qual <strong>la</strong> religió es considera legítima.<br />
D’altra banda, aquesta tesi és m<strong>en</strong>ys institucional que l’esm<strong>en</strong>tada al punt<br />
anterior, ja que aquí <strong>la</strong> parau<strong>la</strong> religió pot amagar també cre<strong>en</strong>ces de <strong>la</strong> religió<br />
jueva, per exemple, o pràctiques màgiques o esotèriques, cre<strong>en</strong>ces cabalístiques,<br />
etc. Així, doncs, es podria afirmar el segü<strong>en</strong>t: tot és permès <strong>en</strong> l’esfera<br />
religiosa amb <strong>la</strong> condició que tot romangui <strong>en</strong> <strong>la</strong> vida privada.<br />
4. El pluralisme religiós<br />
Quarta idea: <strong>la</strong> secu<strong>la</strong>rització significa, <strong>en</strong> principi i abans de tot, <strong>la</strong> pluralitat,<br />
el pluralisme, fins i tot l’explosió de <strong>la</strong> religiositat. De fet, <strong>la</strong> religió és arrossegada<br />
pel gran movim<strong>en</strong>t de <strong>la</strong> pluralitat, fins i tot d’esbocinam<strong>en</strong>t social i cultural<br />
de tota <strong>la</strong> societat moderna democràtica. Això vol dir, concretam<strong>en</strong>t, que<br />
als països europeus les esglésies cristianes, però també el judaisme, així com<br />
els grups religiosos minoritaris de tradició cristiana –abans considerats «heretges»–,<br />
d’ara <strong>en</strong>davant hauran de competir amb els «nous movim<strong>en</strong>ts religiosos»<br />
apareguts al segle XX: pod<strong>en</strong> ser movim<strong>en</strong>ts religiosos d’orig<strong>en</strong> cristià,<br />
però <strong>en</strong> aquest grup també s’inclou<strong>en</strong> altres grans religions del món que abans<br />
95
Avantatges i inconv<strong>en</strong>i<strong>en</strong>ts de <strong>la</strong> secu<strong>la</strong>rització<br />
no er<strong>en</strong> pres<strong>en</strong>ts a Europa (hom pot p<strong>en</strong>sar <strong>en</strong> l’is<strong>la</strong>misme, sobretot, però també<br />
<strong>en</strong> religions d’Àsia com ara l’hinduisme i el budisme), i, finalm<strong>en</strong>t, es pot<br />
tractar també de nous movim<strong>en</strong>ts religiosos que no t<strong>en</strong><strong>en</strong> cap orig<strong>en</strong> cristià.<br />
Fixem-nos que el pluralisme és explicat per alguns autors com un elem<strong>en</strong>t<br />
de secu<strong>la</strong>rització, <strong>en</strong> el s<strong>en</strong>tit segü<strong>en</strong>t: el pluralisme religiós introdueix per<br />
força un re<strong>la</strong>tivisme i, per tant, una debilitació respecte a una situació anterior<br />
–<strong>la</strong> disminució del monopoli religiós o de <strong>la</strong> presència d’una força religiosa<br />
majoritària, per exemple. Cal subratl<strong>la</strong>r sempre aquest punt ja que autors<br />
americans, acostumats a una situació de sortida plural –múltiple– de <strong>la</strong> religió<br />
americana, veu<strong>en</strong> per contra <strong>en</strong> el pluralisme religiós, <strong>en</strong> <strong>la</strong> competència<br />
i <strong>en</strong> <strong>la</strong> creativitat religiosa un signe de dinamisme religiós, d’afirmació de <strong>la</strong><br />
religiositat. Hom pot copsar <strong>en</strong>cara, una vegada més, que les ambigüitats de<br />
<strong>la</strong> secu<strong>la</strong>rització i les interpretacions estan <strong>en</strong> funció del lloc que ocupa i dels<br />
oríg<strong>en</strong>s culturals que té el sociòleg que les fa.<br />
5. Cap a una religió civil europea dels drets humans?<br />
Cinqu<strong>en</strong>a interpretació: <strong>la</strong> societat es dirigeix cap a una forma de religió civil<br />
europea que es fonam<strong>en</strong>ta <strong>en</strong> una m<strong>en</strong>a d’humanisme postcristià, c<strong>en</strong>trat<br />
sobre l’individu i els drets de l’individu (confosos d’ara <strong>en</strong>davant amb els<br />
drets humans), un humanisme (o un humanitarisme)<br />
La secu<strong>la</strong>rització significa, basat <strong>en</strong> els valors de llibertat, d’igualtat, de solidaritat,<br />
abans de qualsevol altra de tolerància, d’obertura, de re<strong>la</strong>tivisme. Avui a Europa,<br />
cosa, pluralitat, pluralisme aquesta forma de «religió civil» és sancionada a poc a poc<br />
i, fins i tot, explosió de <strong>la</strong> pel dret, <strong>en</strong> el s<strong>en</strong>tit que és el Tribunal Europeu dels Drets<br />
religiositat<br />
Humans –al qual s’ha apel·<strong>la</strong>t per jutjar, <strong>en</strong> últim recurs,<br />
casos de discriminació religiosa– qui subministra <strong>la</strong> jurisprudència<br />
pertin<strong>en</strong>t. En aquesta hipòtesi –i això es veu <strong>en</strong> els judicis del<br />
Tribunal Europeu–, les grans religions de <strong>la</strong> tradició (el catolicisme i el protestantisme)<br />
són tradicionals <strong>en</strong> re<strong>la</strong>ció amb les altres, s<strong>en</strong>se, però, t<strong>en</strong>ir cap<br />
privilegi històric o nacional. El passat ja no fa <strong>la</strong> llei. Les tradicions que aquestes<br />
religions havi<strong>en</strong> vincu<strong>la</strong>t amb nacions europees, o <strong>la</strong> idea de nació lligada<br />
històricam<strong>en</strong>t amb una confessió religiosa, es trob<strong>en</strong> <strong>en</strong> una situació crítica.<br />
Els avantatges històrics d’aquestes religions, copsats com a injustícies i<br />
discriminacions, estan abocats a desaparèixer llevat que tothom es b<strong>en</strong>eficiï<br />
dels mateixos avantatges.<br />
96
VIA 03 03/2007 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
L’Europa política, social i jurídica ha integrat més o m<strong>en</strong>ys aquestes idees.<br />
Per exemple, el Tribunal Europeu dels Drets Humans ha condemnat nombroses<br />
vegades l’Estat francès perquè emparava discriminacions <strong>en</strong> contra de<br />
grups religiosos minoritaris o perquè no els atorgava el mateix règim jurídic<br />
que hi t<strong>en</strong>i<strong>en</strong> l’Església catòlica, les esglésies protestants i el judaisme. Sobre<br />
aquest punt, per contra, <strong>la</strong> pob<strong>la</strong>ció francesa estaria més aviat d’acord, s<strong>en</strong>s<br />
dubte, amb les discriminacions que manté el Govern francès, atès que els francesos<br />
són molt s<strong>en</strong>sibles al tema de les sectes i també, i cada vegada més, al de<br />
l’is<strong>la</strong>misme. Com és cosa b<strong>en</strong> sabuda, països europeus que fins ara havi<strong>en</strong> estat<br />
molt tolerants i oberts (com ara Ho<strong>la</strong>nda, i fins i tot el Regne Unit, els quals<br />
han mantingut formes molt obertes de reconeixem<strong>en</strong>t de l’is<strong>la</strong>misme) fan,<br />
des de fa poc temps, marxa <strong>en</strong>rere. En canvi, sobre <strong>la</strong> qüestió del matrimoni<br />
dels homosexuals, de l’adopció de n<strong>en</strong>s per part de les parelles homosexuals,<br />
sobre qüestions com ara l’eutanàsia, semb<strong>la</strong> que una majoria d’europeus aprovaria<br />
lleis que permetessin tot això, <strong>en</strong> contra del discurs de les esglésies i de<br />
les autoritats monoteistes <strong>en</strong> g<strong>en</strong>eral. I <strong>la</strong> raó principal de tot això no so<strong>la</strong>m<strong>en</strong>t<br />
és <strong>la</strong> tolerància o el principi d’igualtat per a tots, sinó <strong>la</strong> llibertat com a absència<br />
absoluta de tota discriminació.<br />
II. Una avaluació crítica<br />
Si ara fes una avaluació crítica actual –a partir de l’evolució religiosa dels<br />
darrers temps– sobre els quatre elem<strong>en</strong>ts de <strong>la</strong> secu<strong>la</strong>rització que acabo de pres<strong>en</strong>tar,<br />
diria això que segueix a continuació.<br />
1. A propòsit del des<strong>en</strong>cís <strong>en</strong> un món racionalitzat<br />
Max Weber va par<strong>la</strong>r, a <strong>la</strong> fi de <strong>la</strong> seva vida, de pèrdues de s<strong>en</strong>tit i de llibertat.<br />
Weber va comparar aquest món racionalitzat, segons una expressió molt cèlebre,<br />
a una «capa d’acer» o a una «gàbia d’acer». Però no se sap b<strong>en</strong> bé si les pèrdues<br />
de s<strong>en</strong>tit i de llibertat er<strong>en</strong>, als seus ulls, el resultat d’una racionalització<br />
insufici<strong>en</strong>t o d’una racionalització excessiva.<br />
En qualsevol cas, ell no va fer palès el «retorn de <strong>la</strong> religiositat». Par<strong>la</strong>va més<br />
aviat, <strong>en</strong> una altra expressió cèlebre, d’un «politeisme dels valors». Els valors,<br />
és a dir, les opcions axiològiques múltiples dels homes moderns, reemp<strong>la</strong>c<strong>en</strong><br />
els déus desapareguts. Hi ha, doncs, un pluralisme dels valors, una pluralitat<br />
de «punts de vista», de perspectives sobre <strong>la</strong> vida, que no arrib<strong>en</strong> a conciliar-se<br />
97
Avantatges i inconv<strong>en</strong>i<strong>en</strong>ts de <strong>la</strong> secu<strong>la</strong>rització<br />
i que so<strong>la</strong>m<strong>en</strong>t pod<strong>en</strong> portar cap al re<strong>la</strong>tivisme; de fet, més aviat cap a formes<br />
de nihilisme. Recordo que Weber estava influ<strong>en</strong>ciat per Nietzsche. Després de<br />
Weber –per exemple, <strong>en</strong> <strong>la</strong> cèlebre Esco<strong>la</strong> de Frankfurt, dominada per figures<br />
com Adorno i Horkheimer, i per un outsider com Marcuse– s’ha criticat <strong>la</strong><br />
racionalitat instrum<strong>en</strong>tal, <strong>la</strong> raó unidim<strong>en</strong>sional –vincu<strong>la</strong>da a l’eficàcia– que<br />
va establir <strong>la</strong> Il·lustració, <strong>la</strong> qual so<strong>la</strong>m<strong>en</strong>t pot m<strong>en</strong>ar cap a <strong>la</strong> catàstrofe, cap a<br />
<strong>la</strong> «vida muti<strong>la</strong>da», seguint l’expressió cèlebre d’Adorno.<br />
D’altra banda, <strong>la</strong> idea que s’ha posat fi a <strong>la</strong> imatge reli-<br />
La societat es dirigeix giosa del món a causa de <strong>la</strong> racionalització ha estat força<br />
cap a una forma de desm<strong>en</strong>tida. No és que hàgim esborrat ara les imatges ci<strong>en</strong>-<br />
religió civil europea tífiques del món, ans al contrari, <strong>la</strong> particu<strong>la</strong>ritat de <strong>la</strong><br />
fonam<strong>en</strong>tada <strong>en</strong> un postmodernitat, o de <strong>la</strong> hipermodernitat, és de fer coexis-<br />
humanisme postcristià<br />
tir totes les imatges al mateix temps, és a dir, de no considerar<br />
adi<strong>en</strong>t –des d’un punt de vista sociològic, és c<strong>la</strong>r– <strong>la</strong><br />
diferència <strong>en</strong>tre religiós i no religiós (tal vegada com passa <strong>en</strong> les fronteres<br />
<strong>en</strong>tre altres realitats, com ara privat/públic). Un exemple: avui, les medicines<br />
anom<strong>en</strong>ades «oficials», les que són <strong>la</strong> manifestació de <strong>la</strong> medicina experim<strong>en</strong>tal<br />
i tècnica, coexisteix<strong>en</strong> amb les medicines anom<strong>en</strong>ades «alternatives»,<br />
paral·leles, suaus..., moltes de les quals fan paleses les forces invisibles, les<br />
manipu<strong>la</strong>cions màgiques...<br />
Som aleshores <strong>en</strong> un procés de tornada a un <strong>en</strong>cantam<strong>en</strong>t del món?<br />
Alguns ho pret<strong>en</strong><strong>en</strong>, però se’n pot dubtar pel fet que, l<strong>la</strong>vors, cal ass<strong>en</strong>ya<strong>la</strong>r<br />
que és un retorn a un <strong>en</strong>cantam<strong>en</strong>t c<strong>la</strong>ram<strong>en</strong>t individual –individualista– o<br />
compartit per comunitats limitades i que, al contrari que <strong>la</strong> globalització del<br />
món, no deixa de «racionalitzar» sempre –<strong>en</strong> el s<strong>en</strong>tit de Weber– més territoris<br />
fins ara indemnes...<br />
Finalm<strong>en</strong>t, <strong>la</strong> noció de sagrat és una de les més difícil de definir. De fet, <strong>la</strong><br />
distinció radical <strong>en</strong>tre sagrat i profà és deguda –com és cosa b<strong>en</strong> sabuda– al<br />
sociòleg Emile Durkheim. Per a ell, <strong>la</strong> religiositat consisteix a fer allò que és<br />
sagrat; una zona marcada <strong>en</strong>tre altres aspectes per les prohibicions i estrictam<strong>en</strong>t<br />
oposada a allò que és profà. És profà allò que no és sagrat, i viceversa.<br />
Aquesta alternativa és justa? És que allò profà no pot, <strong>en</strong> qualsevol<br />
mom<strong>en</strong>t, integrar-se <strong>en</strong> allò que és sagrat? L’exemple més freqü<strong>en</strong>t és <strong>la</strong> conc<strong>en</strong>tració<br />
festiva <strong>en</strong> l’esport, <strong>en</strong> un concert de música, on es cre<strong>en</strong> els estats<br />
de fusió int<strong>en</strong>sa comparable a l’angoixa religiosa... Això comporta un nou<br />
98
VIA 03 03/2007 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
debat: aquest «sagrat profanat», secu<strong>la</strong>ritzat, que es troba <strong>en</strong> l’esport, <strong>en</strong> els<br />
concerts de música moderna, etc., és veritablem<strong>en</strong>t «religiositat» o és només<br />
un «substitut» d’aquesta religiositat, fins i tot del «sagrat degradat» (Eliade)?<br />
Aquesta «religiositat», pot oferir als individus moderns el que oferia <strong>la</strong> religiositat<br />
tradicional, és a dir, ori<strong>en</strong>tació de <strong>la</strong> vida, símbols, consols...?<br />
2. Debilitació de les grans religions institucionals<br />
Indiscutiblem<strong>en</strong>t això ha estat així i el procés continua el seu curs. Les grans<br />
religions institucionals han perdut el seu monopoli <strong>en</strong> l’estat i <strong>la</strong> seva pèrdua<br />
d’influència sobre el poder polític i cultural és considerable. Aquesta pèrdua<br />
és, d’altra banda, sancionada per l’evolució del dret (vegeu el cas d’Espanya!).<br />
Per contra, els teòrics de <strong>la</strong> secu<strong>la</strong>rització i els protagonistes polítics i socials<br />
que p<strong>en</strong>sav<strong>en</strong> que aquest desp<strong>la</strong>çam<strong>en</strong>t no tindria conseqüències diverses<br />
s’han equivocat. Les grans institucions religioses t<strong>en</strong><strong>en</strong>, <strong>en</strong> efecte, un gran<br />
avantatge: t<strong>en</strong><strong>en</strong> fronteres localitzables, autoritats reconegudes, una percepció<br />
c<strong>la</strong>ra. Ara bé, si retrocedim, aquestes institucions no han deixat lloc al nores,<br />
a allò profà –com així s’ha cregut <strong>en</strong> els segles XIX i XX–, sinó a una<br />
religiositat més o m<strong>en</strong>ys «salvatge», incontro<strong>la</strong>da i incontro<strong>la</strong>ble. Abans <strong>la</strong> religiositat<br />
se situava <strong>en</strong> un lloc concret, <strong>en</strong> un indret determinat, <strong>en</strong>cara que<br />
hi hagués també <strong>la</strong> religiositat salvatge <strong>en</strong> els marges, <strong>en</strong> els cercles privats,<br />
fins i tot secrets... Ara <strong>la</strong> religiositat és pot<strong>en</strong>cialm<strong>en</strong>t pertot arreu, pot aparèixer<br />
pertot arreu, de tal manera que <strong>la</strong> religiositat és pres<strong>en</strong>t <strong>en</strong> tots els<br />
camps possibles i està vincu<strong>la</strong>da a una incultura profunda (el que els nostres<br />
contemporanis coneix<strong>en</strong> de <strong>la</strong> religiositat es limita a allò que apareix i que es<br />
diu a <strong>la</strong> televisió).<br />
3. A propòsit de <strong>la</strong> religió invisible<br />
Qui pot negar que hi ha una privatització de <strong>la</strong> religió <strong>en</strong> les societats modernes?<br />
En els darrers anys, <strong>la</strong> visibilitat religiosa ha recuperat terr<strong>en</strong>y de manera<br />
innegable i ha tornat a ser una parau<strong>la</strong> de rigor <strong>en</strong> <strong>la</strong> majoria de les religions.<br />
Un exemple: els militants catòlics, després del Concili Vaticà II (1962-1965),<br />
invocav<strong>en</strong> <strong>la</strong> imatge evangèlica del llevat <strong>en</strong> <strong>la</strong> pasta per immergir-se «<strong>en</strong> <strong>la</strong><br />
massa» s<strong>en</strong>se manifestar cap signe visible de <strong>la</strong> seva pertin<strong>en</strong>ça. Voli<strong>en</strong> «testimoniar»<br />
modestam<strong>en</strong>t, s<strong>en</strong>se pres<strong>en</strong>tar-se com els «convertidors» o els «missioners»<br />
de l’Església.<br />
99
Avantatges i inconv<strong>en</strong>i<strong>en</strong>ts de <strong>la</strong> secu<strong>la</strong>rització<br />
Avui <strong>la</strong> parau<strong>la</strong> de rigor seria més aviat una altra expressió evangèlica: cal<br />
ser «<strong>la</strong> llum del món», cal testimoniar directam<strong>en</strong>t –c<strong>la</strong>ram<strong>en</strong>t– <strong>la</strong> fe. Es pot<br />
dir, efectivam<strong>en</strong>t, que <strong>la</strong> nova percepció no és més que una protesta religiosa<br />
–una més!– <strong>en</strong> un món <strong>en</strong> què <strong>la</strong> religió és destinada inevitablem<strong>en</strong>t a desaparèixer<br />
de l’espai públic. És possible. Però <strong>la</strong> hipòtesi inversa d’un parèntesi és<br />
igualm<strong>en</strong>t versemb<strong>la</strong>nt, especialm<strong>en</strong>t <strong>en</strong> l’àmbit polític.<br />
Les grans religions La filosofia política europea ha trebal<strong>la</strong>t considerable-<br />
institucionals han perdut m<strong>en</strong>t per separar allò que és polític d’allò que és religiós.<br />
el seu monopoli <strong>en</strong> l’Estat En aquests darrers temps, però, diversos autors s’han<br />
i capacitat d’influència <strong>en</strong> qüestionat de nou aquesta ori<strong>en</strong>tació. Michel de Certeau<br />
el poder polític<br />
ha escrit una frase que m’ha marcat personalm<strong>en</strong>t: «Quan<br />
<strong>la</strong> política afluixa, <strong>la</strong> religiositat torna». Per contra, diu<br />
que hi hauria una m<strong>en</strong>a de re<strong>la</strong>ció intrínseca <strong>en</strong>tre les dues esferes, <strong>la</strong> política<br />
i <strong>la</strong> religiosa, i que <strong>la</strong> distribució dels papers –l’un <strong>en</strong> l’espai públic i<br />
l’altre <strong>en</strong> l’esfera privada– mereix potser un nou exam<strong>en</strong>. Sociòlegs de gran<br />
r<strong>en</strong>om, com ara Peter Berger, han considerat sempre que l’àmbit polític era<br />
un dels m<strong>en</strong>ys secu<strong>la</strong>ritzats.<br />
El tercer i quart punts –el pluralisme i l’esbocinam<strong>en</strong>t d’una part, i l’individualisme<br />
i <strong>la</strong> m<strong>en</strong>a de religió civil compartida que <strong>en</strong> resulta– repres<strong>en</strong>t<strong>en</strong><br />
<strong>la</strong> situació <strong>en</strong> què <strong>en</strong>s trobem ara, malgrat els avançam<strong>en</strong>ts desiguals que <strong>en</strong><br />
aquest aspecte s’han fet segons els països. Tanmateix, <strong>en</strong> les teories de <strong>la</strong> secu<strong>la</strong>rització,<br />
allò que no s’havia previst és que aquest movim<strong>en</strong>t –que és, <strong>en</strong> el<br />
fons, un movim<strong>en</strong>t liberal– suscités un movim<strong>en</strong>t fort <strong>en</strong> s<strong>en</strong>tit invers, un<br />
movim<strong>en</strong>t de rebuig: els f<strong>en</strong>òm<strong>en</strong>s comunitaris i id<strong>en</strong>titaris, aquells que els<br />
mitjans de comunicació anom<strong>en</strong><strong>en</strong> integristes, sectaris, fonam<strong>en</strong>talistes, etc.<br />
Aquests movim<strong>en</strong>ts de rebuig id<strong>en</strong>titaris s’acc<strong>en</strong>tu<strong>en</strong>, s’acceler<strong>en</strong> i, també, es<br />
dramatitz<strong>en</strong> a causa de <strong>la</strong> globalització. S’han fet molt poderosos <strong>en</strong> l’is<strong>la</strong>misme,<br />
<strong>en</strong> el protestantisme mundial i també <strong>en</strong> el catolicisme. S’ha esdevingut<br />
que han estat recuperats o vincu<strong>la</strong>ts a convulsions nacionalistes (com ha passat<br />
a l’Índia o als països de l’antiga URSS o de l’antiga Iugoslàvia), ètniques,<br />
culturals, etc. Des d’aquest punt de vista, S. P. Huntington, al llibre The C<strong>la</strong>sh of<br />
Civilizations and the Remaking of World Order (1996), recorda un punt sovint oblidat:<br />
es tracta que l’elem<strong>en</strong>t més constitutiu de les civilitzacions és <strong>la</strong> religió,<br />
o el fet que les grans religions també han constituït civilitzacions; i, per tant,<br />
que <strong>la</strong> religió estava profundam<strong>en</strong>t vincu<strong>la</strong>da a <strong>la</strong> id<strong>en</strong>titat cultural.<br />
100
VIA 03 03/2007 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
Pot ser que <strong>la</strong> secu<strong>la</strong>rització europea sigui, <strong>en</strong> el fons, <strong>la</strong> voluntat de deslligar,<br />
de des<strong>en</strong>caixar <strong>la</strong> cultura i <strong>la</strong> religió, de tr<strong>en</strong>car <strong>la</strong> re<strong>la</strong>ció <strong>en</strong>tre civilització<br />
i religió. Amb tot, <strong>en</strong> altres civilitzacions això és apar<strong>en</strong>tm<strong>en</strong>t molt més<br />
difícil, <strong>la</strong> qual cosa posa de manifest una altra qüestió que Marcel Gauchet, ara<br />
fa vint anys quan va publicar el llibre Le dés<strong>en</strong>chantem<strong>en</strong>t du monde (1985), ja es<br />
va p<strong>la</strong>ntejar. Aquest autor afirmava i int<strong>en</strong>tava demostrar –era l’objectiu del<br />
seu llibre– que el cristianisme era <strong>la</strong> «religió de <strong>la</strong> sortida de <strong>la</strong> religió».<br />
Evid<strong>en</strong>tm<strong>en</strong>t, <strong>la</strong> pregunta que <strong>en</strong>s podem fer ara és: i les altres religions del<br />
món? Pod<strong>en</strong> ser també <strong>la</strong> sortida de <strong>la</strong> religió?<br />
Simplem<strong>en</strong>t per acabar, subratllo <strong>la</strong> importància que t<strong>en</strong><strong>en</strong> les qüestions<br />
d’id<strong>en</strong>titat. El sociòleg A<strong>la</strong>in Ehr<strong>en</strong>berg ha demostrat bril<strong>la</strong>ntm<strong>en</strong>t<br />
que <strong>la</strong> ma<strong>la</strong>ltia psíquica per excel·lència d’avui Les idees sobre <strong>la</strong><br />
dia és <strong>la</strong> depressió, lligada a <strong>la</strong> fragilitat de <strong>la</strong> id<strong>en</strong>titat dels secu<strong>la</strong>rització són molt<br />
individus. Potser es podria g<strong>en</strong>eralitzar aquesta idea: <strong>la</strong> eurocèntriques, i no<br />
societat moderna que es mundialitza qüestiona totes les integr<strong>en</strong> el cas nord<br />
id<strong>en</strong>titats d’arreu i, <strong>en</strong> aquest cas, <strong>la</strong> religió semb<strong>la</strong>, per a americà<br />
molts, <strong>la</strong> millor mural<strong>la</strong> contra <strong>la</strong> fragilitat dels individus i<br />
de les comunitats.<br />
Conclusió<br />
Les teories de <strong>la</strong> secu<strong>la</strong>rització t<strong>en</strong><strong>en</strong> més matisos dels que de vegades s’han<br />
dit. En el segle XX, aquestes teories han deixat pràcticam<strong>en</strong>t de banda les tesis<br />
dels grans ideòlegs del segle XIX (Marx, August Comte) sobre <strong>la</strong> fi de <strong>la</strong> religió.<br />
Tanmateix, les tesis i les idees al voltant de <strong>la</strong> secu<strong>la</strong>rització han estat molt<br />
marcades per <strong>la</strong> situació religiosa a Europa; són, fins i tot, molt «europeocèntriques».<br />
Si t<strong>en</strong><strong>en</strong> un orig<strong>en</strong> catòlic, els sociòlegs estan molt marcats per <strong>la</strong><br />
sociabilitat de l’Església catòlica, pel seu model molt unitari, m<strong>en</strong>tre que si<br />
són protestants t<strong>en</strong><strong>en</strong> pres<strong>en</strong>t el protestantisme amb <strong>la</strong> seva capacitat de dissidència<br />
i, sovint, p<strong>en</strong>s<strong>en</strong> <strong>en</strong> el model del protestantisme anom<strong>en</strong>at «liberal».<br />
Així, tant els uns com els altres difícilm<strong>en</strong>t imagin<strong>en</strong> models que no siguin<br />
dominats pel tipus d’«església». Per exemple, les tesis de <strong>la</strong> secu<strong>la</strong>rització<br />
moderna mai no han aconseguit integrar i compr<strong>en</strong>dre veritablem<strong>en</strong>t el cas<br />
americà, una de les societats més modernes i al mateix temps una de les més<br />
religioses (<strong>en</strong> un s<strong>en</strong>tit ampli) del món: hom par<strong>la</strong> de «d<strong>en</strong>ominacions» (religioses),<br />
cosa que implica <strong>la</strong> indiferència <strong>en</strong> el contingut i l’at<strong>en</strong>ció només <strong>en</strong><br />
101
Avantatges i inconv<strong>en</strong>i<strong>en</strong>ts de <strong>la</strong> secu<strong>la</strong>rització<br />
<strong>la</strong> forma religiosa. De <strong>la</strong> mateixa manera, es creia <strong>en</strong> <strong>la</strong> tesi de <strong>la</strong> secu<strong>la</strong>rització<br />
universal: <strong>en</strong> principi, <strong>en</strong> el mom<strong>en</strong>t <strong>en</strong> què apareix <strong>la</strong> societat moderna,<br />
industrial, urbana, democràtica, i s’assoleix un estadi de b<strong>en</strong>estar, aquesta<br />
societat està abocada a secu<strong>la</strong>ritzar-se. Ara bé –cal dir-ho–, actualm<strong>en</strong>t es té <strong>la</strong><br />
impressió que a Europa s’està produint una situació excepcional respecte a <strong>la</strong><br />
resta del món, el qual, <strong>en</strong> g<strong>en</strong>eral, continua s<strong>en</strong>t molt religiós, incloses les c<strong>la</strong>sses<br />
més elitistes.<br />
En el fons, <strong>en</strong>s trobem davant de dues hipòtesis i una certesa. Les hipòtesis:<br />
o realm<strong>en</strong>t caldrà més temps del que s’havia previst perquè el món s<strong>en</strong>cer<br />
esdevingui un món «secu<strong>la</strong>r», o <strong>la</strong> secu<strong>la</strong>rització serà un parèntesi a Europa,<br />
i <strong>en</strong> els dec<strong>en</strong>nis que vén<strong>en</strong> –també a Europa– <strong>la</strong> religiositat trobarà un lloc<br />
predominant. Aquesta darrera situació, però, no és inversemb<strong>la</strong>nt, perquè es<br />
podria dir que ara ja se’n veu<strong>en</strong> diversos signes, com ara molts evangèlics protestants<br />
també a Europa. La certesa: que tant si <strong>en</strong>s agrada com si no, el temps<br />
de les religions o de <strong>la</strong> religió no ha quedat <strong>en</strong>rere. D’altra banda, això és una<br />
qüestió suplem<strong>en</strong>tària: <strong>la</strong> secu<strong>la</strong>rització implicava tàcitam<strong>en</strong>t que <strong>la</strong> fi de <strong>la</strong><br />
religió era factible i que <strong>la</strong> religió no era un f<strong>en</strong>om<strong>en</strong> universal de <strong>la</strong> història<br />
humana. El que passa actualm<strong>en</strong>t fa que es qüestioni de nou el tema de <strong>la</strong> universalitat<br />
de <strong>la</strong> religió.<br />
102
VIA 03 03/2007 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
Sociòloga. Grup d’Investigacions <strong>en</strong> Sociologia de <strong>la</strong> Religió (UAB)<br />
Maria del Mar Griera<br />
Diversitat religiosa<br />
i immigració a Catalunya*<br />
El fet religiós forma part indiscutible, avui, de l’ag<strong>en</strong>da política de <strong>la</strong> gran majoria de<br />
països i democràcies occid<strong>en</strong>tals. Catalunya tampoc no s’escapa d’aquesta t<strong>en</strong>dència<br />
a situar <strong>la</strong> qüestió religiosa al c<strong>en</strong>tre dels debats sociopolítics, que té <strong>la</strong> seva raó de ser<br />
<strong>en</strong> un conjunt de f<strong>en</strong>òm<strong>en</strong>s que els darrers temps s’han vist amplificats, també, pel seu<br />
tractam<strong>en</strong>t mediàtic, a voltes selectiu i desigual a l’hora de tractar aquest conjunt de<br />
qüestions i els reptes que p<strong>la</strong>nteg<strong>en</strong>. Aquest fet és especialm<strong>en</strong>t visible quant a l’is<strong>la</strong>m.<br />
M<strong>en</strong>tre que a les nostres societats hi ha una t<strong>en</strong>dència inf<strong>la</strong>cionista a l’hora d’afrontar<br />
els nous possibles desafiam<strong>en</strong>ts que suposa, per exemple, <strong>la</strong> presència d’una<br />
comunitat musulmana important, no es posa <strong>la</strong> mateixa at<strong>en</strong>ció o èmfasi <strong>en</strong> <strong>la</strong> presència<br />
<strong>en</strong>cara més nombrosa de comunitats evangèliques també noves i amb estils diversos.<br />
El nou protagonisme del ll<strong>en</strong>guatge religiós <strong>en</strong> les re<strong>la</strong>cions internacionals, l’increm<strong>en</strong>t<br />
de les iniciatives per al fom<strong>en</strong>t del diàleg interreligiós –impulsades també<br />
moltes d’elles des de l’àmbit polític– o l’increm<strong>en</strong>t de les migracions internacionals i<br />
les consegü<strong>en</strong>ts conseqüències a nivell cultural i religiós, són algunes de les qüestions<br />
afrontades per l’autora, sociòloga de les religions, que <strong>en</strong> <strong>la</strong> seva anàlisi presta una<br />
at<strong>en</strong>ció molt especial a com evoluciona aquest f<strong>en</strong>om<strong>en</strong> amb <strong>la</strong> creix<strong>en</strong>t pluralitat religiosa<br />
i <strong>la</strong> necessitat de gestionar-<strong>la</strong> al nostre país, així com a <strong>la</strong> seva re<strong>la</strong>ció –de l’emergència<br />
de <strong>la</strong> pluralitat religiosa– amb els ideals de <strong>la</strong> modernitat i <strong>la</strong> realitat de <strong>la</strong> secu<strong>la</strong>rització<br />
indiscutiblem<strong>en</strong>t creix<strong>en</strong>t a les societats democràtiques.<br />
* Aquest article és fruit de les recerques dutes a terme <strong>en</strong> el marc del grup de recerca ISOR de<br />
<strong>la</strong> Universitat Autònoma de Barcelona dirigit per Joan Estruch i Gibert.<br />
103
Diversitat religiosa i immigració a Catalunya<br />
1. Introducció<br />
La diversitat religiosa no és un f<strong>en</strong>om<strong>en</strong> nou, però el fet de par<strong>la</strong>r de Catalunya<br />
com d’un país religiosam<strong>en</strong>t plural i divers sí que ho és. En pocs anys el fet religiós<br />
ha passat de ser quelcom considerat un vestigi d’un passat s<strong>en</strong>se cap m<strong>en</strong>a<br />
de futur a casa nostra a ser motiu de debat, de tertúlia i d’interès. En certa<br />
manera, i com diri<strong>en</strong> els politòlegs, <strong>en</strong> els darrers anys el fet religiós ha <strong>en</strong>trat<br />
a l’ag<strong>en</strong>da pública. S<strong>en</strong>tim par<strong>la</strong>r de diversitat religiosa als informatius, se’n<br />
fan reportatges als suplem<strong>en</strong>ts dominicals, es cre<strong>en</strong> organismes polítics per<br />
gestionar-<strong>la</strong>, es posa a debat <strong>en</strong> tot tipus de cursos, conferències i jornades, etc.<br />
No és un f<strong>en</strong>om<strong>en</strong> exclusiu de Catalunya ans a tots els països europeus es detecta<br />
un interès creix<strong>en</strong>t per les qüestions religioses (Davie, 2000; Beckford, 1999).<br />
L’increm<strong>en</strong>t de <strong>la</strong> notorietat de les qüestions religioses<br />
Els darrers anys el fet va estretam<strong>en</strong>t vincu<strong>la</strong>t a dos esdev<strong>en</strong>im<strong>en</strong>ts paral·lels. Per<br />
religiós ha <strong>en</strong>trat <strong>en</strong> una banda, d’uns anys <strong>en</strong>çà el ll<strong>en</strong>guatge religiós impregna<br />
l’ag<strong>en</strong>da pública<br />
les re<strong>la</strong>cions internacionals (Thomas, 2005). En aquest s<strong>en</strong>tit,<br />
són àmpliam<strong>en</strong>t conegudes les referències constants de<br />
Bush i de Bin Lad<strong>en</strong> al caràcter religiós de les seves motivacions polítiques. Així<br />
com, i des d’una perspectiva oposada, cada vegada sovinteg<strong>en</strong> més les crides<br />
al diàleg interreligiós i a <strong>la</strong> necessitat de <strong>la</strong> pau <strong>en</strong>tre religions per part d’altres<br />
líders polítics –vegi’s <strong>en</strong> aquest s<strong>en</strong>tit <strong>la</strong> proposta de l’Aliança de les Civilitzacions.<br />
Per altra banda, el creixem<strong>en</strong>t de les migracions internacionals amb<br />
destí a Europa i el consegü<strong>en</strong>t augm<strong>en</strong>t de <strong>la</strong> diversitat cultural i religiosa del<br />
contin<strong>en</strong>t g<strong>en</strong>er<strong>en</strong> nous reptes i atorgu<strong>en</strong> major visibilitat al fet religiós. És<br />
així, principalm<strong>en</strong>t, per <strong>la</strong> rellevància social i política que s’ha atribuït a<br />
l’Is<strong>la</strong>m <strong>en</strong> les societats europees. Una rellevància que, g<strong>en</strong>eralm<strong>en</strong>t, és més<br />
deutora de l’interès mediàtic i polític vers un seguit d’episodis conflictius que<br />
de <strong>la</strong> significació numèrica del col·lectiu musulmà <strong>en</strong> el territori. En par<strong>la</strong>rem<br />
més <strong>en</strong>davant, però, només a tall d’exemple, és interessant esm<strong>en</strong>tar el fet que<br />
gairebé podríem par<strong>la</strong>r d’un «empat tècnic» <strong>en</strong>tre els immigrants de tradició<br />
protestant (sovint, p<strong>en</strong>tecostals) i els immigrants de tradició musulmana que<br />
hi ha avui a Catalunya. Malgrat això, els nous protestants no han estat objecte<br />
ni de grans reportatges, ni de debats polítics ni de cursos i postgraus destinats<br />
a conèixer les cre<strong>en</strong>ces religioses dels immigrants. Així mateix, el nombre d’oratoris<br />
musulmans que han patit mostres de rebuig per part dels veïns o les<br />
autoritats polítiques no han estat superiors <strong>en</strong> nombre dels casos de conflicte<br />
104
VIA 03 03/2007 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
amb determinades esglésies evangèliques. Tanmateix, però, el rebombori<br />
social i polític acostuma a ser selectiu i, m<strong>en</strong>tre seguram<strong>en</strong>t gairebé tothom<br />
sabria esm<strong>en</strong>tar el cas d’un oratori musulmà que ha g<strong>en</strong>erat polèmica gairebé<br />
ningú sabria par<strong>la</strong>r de cap cas anàleg <strong>en</strong> el món evangèlic.<br />
En definitiva, <strong>la</strong> religió, avui, és noticia. Tanmateix, algunes qüestions<br />
atrau<strong>en</strong> més l’at<strong>en</strong>ció mediàtica que d’altres dep<strong>en</strong><strong>en</strong>t de l’interès polític i<br />
públic que suscitin, de l’espectacu<strong>la</strong>ritat de <strong>la</strong> notícia, de <strong>la</strong> coincidència (o no)<br />
amb l’ag<strong>en</strong>da pública, etc. Així, l’is<strong>la</strong>m és d’actualitat pel context internacional,<br />
<strong>la</strong> situació europea i els interessos polítics <strong>en</strong> joc i el protestantisme ho és<br />
<strong>en</strong> molta m<strong>en</strong>or mesura malgrat a <strong>la</strong> Catalunya d’avui <strong>la</strong> minoria religiosa<br />
més nombrosa és <strong>la</strong> protestant.<br />
És més, com els sociòlegs de <strong>la</strong> comunicació pos<strong>en</strong> de manifest quan un<br />
tema salta a l’ag<strong>en</strong>da pública, és fàcil que <strong>la</strong> versió que se’n transmeti estigui<br />
esbiaixada i altam<strong>en</strong>t influïda per les condicions de context (polítiques,<br />
socials, etc.) i les mateixes lògiques periodístiques. El cas de <strong>la</strong> religió no n’és<br />
una excepció. Per aquest motiu, resulta pertin<strong>en</strong>t iniciar aquest article desgranant<br />
els «llocs comuns» on acostuma a anar a espetegar el debat sobre <strong>la</strong> diversitat<br />
religiosa a Catalunya i int<strong>en</strong>tar c<strong>la</strong>rificar, <strong>en</strong> <strong>la</strong> mesura del possible, què<br />
s’amaga darrera els tòpics que estructur<strong>en</strong> el discurs. Posteriorm<strong>en</strong>t, <strong>en</strong>s c<strong>en</strong>trarem<br />
<strong>en</strong> analitzar les vincu<strong>la</strong>cions <strong>en</strong>tre immigració i diversitat religiosa.<br />
2. Tòpics, mites i altres lleg<strong>en</strong>des sobre <strong>la</strong> religió<br />
De religió i modernitat<br />
En primer lloc, és important desemmascarar <strong>la</strong> t<strong>en</strong>dència a percebre <strong>la</strong> religió<br />
com un arcaisme del passat que per accid<strong>en</strong>t continua pervivint <strong>en</strong> temps<br />
que no són els seus. En moltes discussions sobre el fet religiós i <strong>la</strong> immigració<br />
s’utilitza, de forma més o m<strong>en</strong>ys subtil, el segü<strong>en</strong>t argum<strong>en</strong>t: «La religió<br />
a Europa ja no té importància, això és cosa dels països subdes<strong>en</strong>volupats.<br />
Aquí ara t<strong>en</strong>im problemes perquè està v<strong>en</strong>int molta g<strong>en</strong>t d’aquests països».<br />
Aquesta visió és fruit d’una lectura ideologitzada de les teories de <strong>la</strong> secu<strong>la</strong>rització<br />
que id<strong>en</strong>tifiqu<strong>en</strong> l’adv<strong>en</strong>im<strong>en</strong>t de <strong>la</strong> modernitat amb el sorgim<strong>en</strong>t<br />
d’un home desali<strong>en</strong>at i alliberat de cre<strong>en</strong>ces irracionals (Estruch, 1994). És un<br />
paradigma on <strong>la</strong> religió no hi té cabuda més que <strong>en</strong> les sales dels museus. Els<br />
immigrants formari<strong>en</strong> part d’aquests objectes d’art col·leccionables que pel<br />
105
Diversitat religiosa i immigració a Catalunya<br />
fet de v<strong>en</strong>ir d’un tercer món on, suposadam<strong>en</strong>t, <strong>en</strong>cara hi domin<strong>en</strong> les forces<br />
màgiques i irracionals dels déus i <strong>la</strong> Natura arrossegu<strong>en</strong> una tradició religiosa<br />
digne de formar part de festivals folklòrics i de reportatges culturals,<br />
però s<strong>en</strong>se cap més rellevància que això, esdev<strong>en</strong>ir cultura de museu. Una<br />
certa condesc<strong>en</strong>dència porta a afirmar que se’ls ha de perdonar <strong>la</strong> gosadia<br />
de voler mant<strong>en</strong>ir <strong>la</strong> religió a l’Europa convertida <strong>en</strong> paradigma de <strong>la</strong> secu<strong>la</strong>rització<br />
perquè «a mesura que es vagin integrant ja deixaran de ser religiosos».<br />
Dues qüestions c<strong>la</strong>us s’opos<strong>en</strong> a aquest raonam<strong>en</strong>t. Per una banda, les<br />
teories de <strong>la</strong> secu<strong>la</strong>rització <strong>en</strong> cap cas són contradictòries amb una reformu<strong>la</strong>ció<br />
del religiós <strong>en</strong> les nostres societats. Com diu Estruch <strong>la</strong> nostra és una<br />
època de crisi religiosa, però crisi <strong>en</strong> el s<strong>en</strong>tit que s’està produint una metamorfosis<br />
de <strong>la</strong> religió, i no <strong>en</strong> el s<strong>en</strong>tit de <strong>la</strong> seva abolició (Estruch, 2001) 1 . Per<br />
altra banda, no existeix cap garantia que les persones nou-<br />
S’ha popu<strong>la</strong>ritzat un visió vingudes a <strong>la</strong> nostra societat forçosam<strong>en</strong>t abandonin les<br />
que id<strong>en</strong>tifica les seves cre<strong>en</strong>ces i pràctiques religioses una vegada situats <strong>en</strong><br />
cre<strong>en</strong>ces religioses amb el nostre context. Potser aquestes es reformul<strong>en</strong>, potser<br />
una etapa pre-moderna<br />
determinats elem<strong>en</strong>ts perd<strong>en</strong> pes i d’altres guany<strong>en</strong> <strong>en</strong><br />
importància, potser es flexibilitza <strong>la</strong> vessant normativa (o<br />
no), potser l’adhesió religiosa pot disminuir <strong>en</strong> rellevància <strong>en</strong> un primer<br />
mom<strong>en</strong>t i després recuperar-se, etc. i, a més a més, difícilm<strong>en</strong>t podrem establir<br />
un patró homog<strong>en</strong>i per totes les persones que han passat per un procés<br />
migratori alhora que haurem de t<strong>en</strong>ir <strong>en</strong> compte que es pod<strong>en</strong> produir canvis<br />
substancials dins del què s’ha anom<strong>en</strong>at el cicle migratori.<br />
En definitiva, a l’hora de par<strong>la</strong>r de religió <strong>en</strong> <strong>la</strong> nostra societat s’ha popu<strong>la</strong>ritzat<br />
una visió que id<strong>en</strong>tifica les cre<strong>en</strong>ces religioses amb una etapa premoderna<br />
de les societats i que, teòricam<strong>en</strong>t, a Europa ja hem superat. És una<br />
lectura que té els seus oríg<strong>en</strong>s més propers <strong>en</strong> el movim<strong>en</strong>t de <strong>la</strong> Il·lustració i<br />
<strong>en</strong> els textos dels que s’han anom<strong>en</strong>at els mestres de <strong>la</strong> sospita. En aquest s<strong>en</strong>tit<br />
només cal recordar alguns dels eslògans que han fet fortuna com «Déu ha<br />
mort» (Nietzsche), «Déu és l’opi del poble» (Marx), «Déu pertany a una època<br />
infantil de <strong>la</strong> humanitat» (Freud) o els qualificatius que utilitzar<strong>en</strong> els filòsofs<br />
francesos a l’<strong>en</strong>torn de Voltaire per par<strong>la</strong>r de <strong>la</strong> religió. Aquesta és una història<br />
que a Europa sociòlegs, acadèmics i altres opinadors professionals van convertir<br />
<strong>en</strong> doxa popu<strong>la</strong>r. A partir d’aquí, es va inferir que «si som moderns, hem<br />
de deixar de ser religiosos». El més curiós del cas és que, a més, vam int<strong>en</strong>tar<br />
106
VIA 03 03/2007 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
aplicar-<strong>la</strong> a tot el món. I, per analogia, es va afirmar que «quan <strong>la</strong> resta es<br />
modernitzin deixaran de ser religiosos»”. Avui dia, però, es fa difícil sost<strong>en</strong>ir<br />
aquesta afirmació. El món és tant religiós o fins i tot, com diria <strong>en</strong> Peter Berger,<br />
«més ferotgem<strong>en</strong>t religiós que mai» i, difícilm<strong>en</strong>t, podem dir que no és<br />
modern. És més, als Estats Units <strong>la</strong> religió continua mant<strong>en</strong>int una vitalitat<br />
extraordinària i difícilm<strong>en</strong>t podem qualificar-lo com un país no modern 2 . El<br />
mateix <strong>en</strong>s podem preguntar <strong>en</strong> re<strong>la</strong>ció al Japó i a una infinitat de països més.<br />
Per tant, aquesta visió eurocèntrica que equipara modernitat amb religió<br />
malgrat ser una hipòtesi que va aconseguir un gran recolzam<strong>en</strong>t <strong>en</strong>tre els<br />
ambi<strong>en</strong>ts acadèmics i es va imbricar <strong>en</strong> els paradigmes dominants <strong>en</strong> sociologia<br />
de <strong>la</strong> religió, el pas del temps i els nous esdev<strong>en</strong>im<strong>en</strong>ts l’han invalidat. Es<br />
pot ser modern, viure <strong>en</strong> una democràcia i mant<strong>en</strong>ir una vitalitat religiosa<br />
molt elevada. És a dir, no hi ha una única manera d’ésser modern sinó que hem<br />
reconèixer l’existència de ‘modernitats múltiples’ (Davie, Eis<strong>en</strong>stadt)<br />
Diversitat religiosa, catolicisme i altres mal<strong>en</strong>tesos<br />
En segon lloc, actualm<strong>en</strong>t quan es par<strong>la</strong> de diversitat religiosa s’acostuma a<br />
fer referència als darrers deu anys. Així, es posa de manifest que <strong>la</strong> diversitat<br />
religiosa va estretam<strong>en</strong>t vincu<strong>la</strong>da a <strong>la</strong> immigració i que suposa una novetat<br />
per un país que, històricam<strong>en</strong>t, ha estat catòlic. I és cert que aquest país ha viscut<br />
sota un monopoli catòlic, és a dir, que el catolicisme ha impregnat profundam<strong>en</strong>t<br />
les estructures socials i polítiques i ha estat <strong>la</strong> única religió que ha gaudit<br />
del suport explícit de l’estat. Ara bé, és nova <strong>la</strong> diversitat<br />
religiosa? Ara som una societat plural i abans no ho Es pot ser modern, viure<br />
érem? Si <strong>en</strong>s fixem <strong>en</strong> les dades sobre les minories religio- <strong>en</strong> un democràcia i<br />
ses exist<strong>en</strong>ts avui a Catalunya se’ns fa palès que <strong>la</strong> majoria mant<strong>en</strong>ir una vitalitat<br />
dels grups que avui configur<strong>en</strong> aquesta societat plural són religiosa molt elevada<br />
pres<strong>en</strong>ts al país des de principis de segle. Catalunya mai<br />
ha estat completam<strong>en</strong>t catòlica com <strong>en</strong> moltes ocasions se’ns ha fet creure. No<br />
tothom ha cregut sempre i a tota hora amb <strong>la</strong> religió catòlica, i <strong>en</strong>tre <strong>la</strong> religió<br />
catòlica i les postures atees militants ha existit tot un v<strong>en</strong>tall d’altres posicions<br />
que, g<strong>en</strong>eralm<strong>en</strong>t, han estat oblidades <strong>en</strong> <strong>la</strong> reconstrucció de <strong>la</strong> memòria.<br />
Al l<strong>la</strong>rg de <strong>la</strong> història del darrer segle els altres grups religiosos que han<br />
existit han estat tractat d’heretges o de sectaris. Resulta paradoxal, per exemple,<br />
mirar <strong>en</strong>rere i situar-nos a primers de segle. Si fem una volta pels arxius<br />
107
Diversitat religiosa i immigració a Catalunya<br />
les coses no són tant c<strong>la</strong>res com <strong>en</strong>s podri<strong>en</strong> semb<strong>la</strong>r a primera vista. Així, per<br />
exemple, existeix<strong>en</strong> grups protestants des de finals del s. XIX; a principis del<br />
segle XX ja neix<strong>en</strong> les primeres esglésies Adv<strong>en</strong>tistes del Setè Dia; el 1918 es<br />
funda a Barcelona <strong>la</strong> primera sinagoga, etc. Fins i tot, si anem més <strong>en</strong>llà i<br />
t<strong>en</strong>im <strong>en</strong> compte grups com <strong>la</strong> teosofia, l’espiritisme (Horta, 2004) o <strong>la</strong> maçoneria<br />
(Sanchez Ferré, 1993) se’ns fa palès que <strong>la</strong> diversitat religiosa era un f<strong>en</strong>om<strong>en</strong><br />
real a <strong>la</strong> Catalunya de principis del XX. Tanmateix, el franquisme va tal<strong>la</strong>r<br />
de soca-rel tota possibilitat de visibilització d’aquests grups. Alhora que els va<br />
complicar, <strong>en</strong>ormem<strong>en</strong>t, <strong>la</strong> possibilitat d’exercir lliurem<strong>en</strong>t les seves activitats.<br />
No va ser fins el 1967 amb <strong>la</strong> primera llei de llibertat religiosa que les altres<br />
religions de Catalunya van poder com<strong>en</strong>çar a repr<strong>en</strong>dre les seves activitats<br />
amb una mica més de calma.<br />
La democràcia va substituir <strong>la</strong> inquisició per les organitzacions de lluita<br />
contra les sectes. Unes organitzacions que, com posa de manifest Joan Prat<br />
(1997), malgrat <strong>en</strong> determinades ocasions pod<strong>en</strong> esdev<strong>en</strong>ir molt útils, <strong>en</strong><br />
d’altres mom<strong>en</strong>ts s’han utilitzat per estigmatitzar tot aquell qui era difer<strong>en</strong>t.<br />
I, així, malgrat <strong>la</strong> democràcia, molts grups religiosos van continuar<br />
t<strong>en</strong>int nombrosos problemes per veure reconegudes les seves activitats <strong>en</strong><br />
l’esfera pública.<br />
Per tant, no és cert que <strong>en</strong> quatre dies haguem passat a ser un país divers<br />
i plural religiosam<strong>en</strong>t par<strong>la</strong>nt. Seguram<strong>en</strong>t, <strong>la</strong> gran diferència, com diria <strong>en</strong><br />
Joan Estruch, és que avui les altres religions ja no han de seguir ofertant-se al<br />
mercat negre i pod<strong>en</strong> participar d’un mercat re<strong>la</strong>tivam<strong>en</strong>t obert i legitimat.<br />
A l’hora de construir el futur és útil i necessari <strong>en</strong>t<strong>en</strong>dre al passat. Avui que<br />
es fan tants exercicis de memòria històrica seria bo no oblidar aquest tema.<br />
És aquesta memòria <strong>la</strong> que <strong>en</strong>s pot ajudar a apr<strong>en</strong>dre d’experiències del passat<br />
i, a l’hora, apr<strong>en</strong>dre com evitar els errors que ja hem comès.<br />
Les religions: blocs homog<strong>en</strong>is?<br />
El fet d’ésser un país de tradició catòlica fa que <strong>la</strong> majoria de nosaltres siguem<br />
capaços de distingir amb facilitat les difer<strong>en</strong>ts postures que s’agrup<strong>en</strong> sota el<br />
paraigües de l’etiqueta de catolicisme. I difícilm<strong>en</strong>t atribuïm a totes les persones<br />
que s’auto-defineix<strong>en</strong> com a catòliques el tipus de cre<strong>en</strong>ça i pràctica que<br />
defineix l’ortodòxia catòlica. És a dir, acceptem, reconeixem i id<strong>en</strong>tifiquem<br />
un v<strong>en</strong>tall ampli de formes de cre<strong>en</strong>ça catòlica. Tanmateix però, aquestes dis-<br />
108
VIA 03 03/2007 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
tincions que fem de forma gairebé automàtica <strong>en</strong> el camp catòlic acostum<strong>en</strong><br />
a esdev<strong>en</strong>ir molt m<strong>en</strong>ys freqü<strong>en</strong>ts <strong>en</strong> el marc de les altres religions. D’aquesta<br />
manera, és habitual s<strong>en</strong>tir s<strong>en</strong>tències com els «musulmans no accept<strong>en</strong> <strong>la</strong> democràcia»,<br />
els «jueus són sionistes» o els «protestants són més progressistes». Així<br />
<strong>la</strong> diversitat que <strong>en</strong>s és fàcilm<strong>en</strong>t id<strong>en</strong>tificable <strong>en</strong> <strong>la</strong> religió que <strong>en</strong>s és més<br />
familiar desapareix automàticam<strong>en</strong>t quan <strong>en</strong>s referim a una religió de <strong>la</strong> qual<br />
només <strong>en</strong> t<strong>en</strong>im quatre nocions. Malgrat això, <strong>la</strong> capacitat de dissidència i <strong>la</strong><br />
diversitat de formes de creure no és exclusiva del catolicisme i <strong>en</strong> totes les religions<br />
trobem un ampli v<strong>en</strong>tall de posicions i id<strong>en</strong>tificacions. És més, el catolicisme<br />
és gairebé <strong>la</strong> única religió que té un corpus establert i reconegut que<br />
defineix l’ortodòxia i que té una figura que s’erigeix com a repres<strong>en</strong>tant de tota<br />
<strong>la</strong> comunitat catòlica. En el cas dels jueus, els protestants o els musulmans<br />
aquesta figura no existeix i <strong>la</strong> forma d’estructuració no funciona de forma vertical<br />
sinó més aviat com una xarxa amb difer<strong>en</strong>ts nodes des dels quals es defineix<strong>en</strong><br />
difer<strong>en</strong>ts tipus d’ortodòxies. Per tant, <strong>la</strong> diversitat no n’és quelcom<br />
complem<strong>en</strong>tari sinó que n’és una condició sine qua non.<br />
En aquesta línia, avui dia a Catalunya per tal de compr<strong>en</strong>dre <strong>la</strong> complexitat<br />
del camp religiós resulta molt més pertin<strong>en</strong>t t<strong>en</strong>ir <strong>en</strong> compte, tal i com exposa<br />
el Joan Estruch, el com que no pas el què. És a dir, els grups religiosos<br />
pres<strong>en</strong>ts a Catalunya mant<strong>en</strong><strong>en</strong> més afinitats per les formes de creure –el comque<br />
no pas pel què creu<strong>en</strong> –el què. És així com, seguram<strong>en</strong>t, tindran més coses<br />
<strong>en</strong> comú un jueu progressista i un catòlic progressista que no pas un catòlic<br />
progressista i un d’ortodox <strong>en</strong>tre ells. I aquestes afinitats<br />
pel com jugu<strong>en</strong> un paper c<strong>la</strong>u a l’hora de negociar i defi- En totes les religions<br />
nir el rol que jugu<strong>en</strong> les confessions religioses a casa nos- trobem un ampli v<strong>en</strong>tall<br />
tra actualm<strong>en</strong>t. I no és estrany veure com aquells qui de posicions i<br />
comparteix<strong>en</strong> el com s’agrup<strong>en</strong> per def<strong>en</strong>sar unes determi- id<strong>en</strong>tificacions<br />
nades posicions sobre les quals, seguram<strong>en</strong>t, no estaran<br />
d’acord amb aquells amb qui comparteix<strong>en</strong> el què però no el com. A tall d’exemple,<br />
resulta significatiu t<strong>en</strong>ir <strong>en</strong> compte el fet que al voltant del polèmic tema<br />
de l’<strong>en</strong>s<strong>en</strong>yam<strong>en</strong>t de <strong>la</strong> religió a l’esco<strong>la</strong> es produeix una divisió a l’interior de<br />
gairebé totes les tradicions <strong>en</strong>tre aquells qui def<strong>en</strong>s<strong>en</strong> l’<strong>en</strong>s<strong>en</strong>yam<strong>en</strong>t de <strong>la</strong> cultura<br />
religiosa i aquells qui def<strong>en</strong>s<strong>en</strong> l’<strong>en</strong>s<strong>en</strong>yam<strong>en</strong>t confessional de <strong>la</strong> religió.<br />
És a dir, <strong>la</strong> def<strong>en</strong>sa de determinades posicions depèn més del com que del què.<br />
Així, per exemple, <strong>la</strong> divisió que es produí <strong>en</strong> moltes confessions <strong>en</strong>tre aquells<br />
109
Diversitat religiosa i immigració a Catalunya<br />
qui recolzar<strong>en</strong> el matrimoni homosexual i aquells qui <strong>en</strong> for<strong>en</strong> –i són– detractors,<br />
també s’explica per aquesta qüestió. En aquest darrer cas resultà significatiu<br />
l’aparició de manifestos contraposats que anav<strong>en</strong> signats per membres<br />
de gairebé totes les religions. És a dir, manifestos on els sotasignants no s’havi<strong>en</strong><br />
agrupat pel fet de ser membres d’una determinada religió –per exemple<br />
hi havia persones catòliques tant als manifestos a favor com <strong>en</strong> contra, així<br />
com persones musulmanes, jueves o protestants– sinó pel fet de compartir un<br />
determinat com que, inevitablem<strong>en</strong>t, té efectes <strong>en</strong> <strong>la</strong> posició pública que s’adopta<br />
<strong>en</strong> front d’aquestes qüestions.<br />
Finalm<strong>en</strong>t, per tant, hem de t<strong>en</strong>ir <strong>en</strong> compte que difícilm<strong>en</strong>t podem<br />
id<strong>en</strong>tificar les religions pres<strong>en</strong>ts a Catalunya com a blocs homog<strong>en</strong>is amb<br />
una posició comuna i cons<strong>en</strong>suada al voltant de les qüestions c<strong>la</strong>u que<br />
afect<strong>en</strong> l’esdev<strong>en</strong>idor del model de gestió de <strong>la</strong> religió al nostre país. És l’heterog<strong>en</strong>eïtat<br />
de les religions així com, també, dels sectors id<strong>en</strong>tificats com<br />
a <strong>la</strong>ics, <strong>la</strong> que <strong>en</strong>riqueix i complexifica el debat sobre el paper de <strong>la</strong> religió<br />
<strong>en</strong> una societat <strong>la</strong>ica.<br />
3. Diversitat religiosa i immigració a Catalunya<br />
En l’estudi, dirigit per Joan Estruch i impulsat per <strong>la</strong> G<strong>en</strong>eralitat de Catalunya<br />
sobre el mapa religiós de Catalunya3 es constata que avui a Catalunya existeix<strong>en</strong><br />
més de 900 c<strong>en</strong>tres de culte d’altres confessions –indep<strong>en</strong>d<strong>en</strong>tm<strong>en</strong>t dels c<strong>en</strong>tres<br />
de culte catòlics. A més, hem de t<strong>en</strong>ir <strong>en</strong> compte tots aquells c<strong>en</strong>tres que<br />
<strong>en</strong>cara que nosaltres no hem <strong>en</strong>globat sota l’etiqueta de religiosos t<strong>en</strong><strong>en</strong> més<br />
o m<strong>en</strong>ys re<strong>la</strong>ció amb <strong>la</strong> difusió de cre<strong>en</strong>ces espirituals, com pod<strong>en</strong> ser els c<strong>en</strong>tres<br />
de pràctiques ori<strong>en</strong>tals, o determinades associacions de solidaritat amb<br />
base a uns valors religiosos, o d’altres culturals amb vincles religiosos, etc.<br />
Dins d’aquest mapa, destaca com a primera minoria les esglésies protestants,<br />
les quals dispos<strong>en</strong> de més de 400 c<strong>en</strong>tres de culte a casa nostra aproximadam<strong>en</strong>t.<br />
En segon lloc, vam constatar l’existència de<br />
T<strong>en</strong><strong>en</strong> més coses <strong>en</strong> més de 160 oratoris de culte musulmà. A continuació, <strong>en</strong>s<br />
comú un jueu trobem amb més de 140 c<strong>en</strong>tres de culte –salons del regne-<br />
progressista i un catòlic dels Testimonis de Jehovà que malgrat a vegades sembl<strong>en</strong><br />
progressista que no pas invisibles per <strong>la</strong> seva poca presència pública result<strong>en</strong> nom-<br />
un catòlic progressista i brosos al nostre país i estan distribuïts per tot el territori<br />
un d’ortodox <strong>en</strong>tre ells<br />
català de forma força homogènia.<br />
110
VIA 03 03/2007 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
En quart lloc, però ja a força distància dels anteriors, <strong>en</strong>s trobem amb més<br />
de 30 c<strong>en</strong>tres budistes, seguits de prop de 20 esglésies ori<strong>en</strong>tals, seguit de 15<br />
c<strong>en</strong>tres hinduistes, 14 c<strong>en</strong>tres de <strong>la</strong> Fe Bahá’í, 13 esglésies de l’Església de<br />
Jesucrist dels Sants dels Darrers Dies (mormons), 13 esglésies dels Adv<strong>en</strong>tistes<br />
del Setè Dia, 5 c<strong>en</strong>tres sikhs, 3 sinagogues jueves i un c<strong>en</strong>tre lubavitch i 5 c<strong>en</strong>tres<br />
taoistes.<br />
El mapa de les religions a Catalunya està <strong>en</strong> procés d’expansió i canvi. La<br />
diversitat religiosa ha augm<strong>en</strong>tat considerablem<strong>en</strong>t durant els darrers deu<br />
anys i les comunitats mant<strong>en</strong><strong>en</strong> una vitalitat força elevada. L’arribada d’immigrants<br />
constitueix un dels factors de major creixem<strong>en</strong>t de les comunitats<br />
religioses malgrat també es detect<strong>en</strong> casos de conversions.<br />
En re<strong>la</strong>ció al vincle <strong>en</strong>tre immigració i diversitat religiosa resulta pertin<strong>en</strong>t<br />
destacar un seguit de qüestions que <strong>en</strong>s ajud<strong>en</strong> a compr<strong>en</strong>dre com s’ha produït<br />
el creixem<strong>en</strong>t de les comunitats religioses i les conseqüències que aquest<br />
fet ha tingut per <strong>la</strong> resta de comunitats del país.<br />
Immigració i diversitat religiosa<br />
La immigració ha tingut un paper preponderant <strong>en</strong> el creixem<strong>en</strong>t i <strong>la</strong> visibilització<br />
de <strong>la</strong> diversitat religiosa a Catalunya. No obstant, com hem esm<strong>en</strong>tat<br />
anteriorm<strong>en</strong>t, moltes de les comunitats religioses pres<strong>en</strong>ts avui a Catalunya<br />
t<strong>en</strong><strong>en</strong> els seus oríg<strong>en</strong>s <strong>en</strong> una etapa prèvia a l’increm<strong>en</strong>t de <strong>la</strong> immigració. És<br />
així com, actualm<strong>en</strong>t, <strong>en</strong>tre les comunitats religioses pres<strong>en</strong>ts a Catalunya<br />
podem distingir <strong>en</strong>tre aquelles que són conseqüència directa de l’arribada<br />
d’immigrants d’una tradició religiosa determinada i aquelles que ja existi<strong>en</strong><br />
prèviam<strong>en</strong>t. Ara bé, existissin o no abans de l’augm<strong>en</strong>t de <strong>la</strong> immigració,<br />
totes les comunitats s’han vist interpel·<strong>la</strong>des per l’arribada de nous fidels i <strong>en</strong><br />
totes elles l’arribada de nova pob<strong>la</strong>ció ha condicionat el seu des<strong>en</strong>volupam<strong>en</strong>t<br />
<strong>en</strong> els darrers anys i, seguram<strong>en</strong>t, marcarà considerablem<strong>en</strong>t el seu<br />
esdev<strong>en</strong>idor.<br />
Entre aquelles comunitats que són de nova creació destaca, per <strong>la</strong> seva<br />
rellevància pública, l’islàmica. Tanmateix, també els Sikhs formari<strong>en</strong> part d’aquest<br />
grup de comunitats formades a partir de l’increm<strong>en</strong>t de l’arribada d’immigració.<br />
No obstant, tota <strong>la</strong> resta de grups t<strong>en</strong>i<strong>en</strong> presència a Catalunya previ<br />
al creixem<strong>en</strong>t de <strong>la</strong> immigració. Ara bé, totes elles han crescut notablem<strong>en</strong>t<br />
arran del creixem<strong>en</strong>t de les migracions internacionals i <strong>en</strong> totes elles l’arriba-<br />
111
Diversitat religiosa i immigració a Catalunya<br />
da d’aquests nous membres ha g<strong>en</strong>erat noves dinàmiques i noves maneres de<br />
funcionar.<br />
L’increm<strong>en</strong>t de les migracions ha esdevingut un factor c<strong>la</strong>u per tal de fer<br />
visibles les comunitats religioses no catòliques <strong>en</strong> l’esfera pública cata<strong>la</strong>na.<br />
Una visibilitat que, <strong>en</strong> primer lloc, i com ja hem com<strong>en</strong>tat a bastam<strong>en</strong>t, ha tingut<br />
com a conseqüència el creixem<strong>en</strong>t del debat públic i l’interès per les religions.<br />
En segon lloc, aquesta visibilitat ha ofert noves oportunitats a les minories<br />
religioses de Catalunya de reivindicar els seus drets i ha legitimat les<br />
demandes que des de fa dècades les minories religioses del país rec<strong>la</strong>m<strong>en</strong>. En<br />
aquest s<strong>en</strong>tit, resulta pertin<strong>en</strong>t fer palès que <strong>en</strong>titats com el Consell Evangèlic<br />
de Catalunya –l’òrgan que aglutina i repres<strong>en</strong>ta les esglésies evangèliques del<br />
país- han posat de manifest <strong>en</strong> més d’una ocasió que si no fos per aquest increm<strong>en</strong>t<br />
g<strong>en</strong>eralitzat de <strong>la</strong> diversitat religiosa difícilm<strong>en</strong>t se’ls hauria prestat<br />
at<strong>en</strong>ció a les seves demandes. És més, <strong>la</strong> consolidació de <strong>la</strong> Direcció G<strong>en</strong>eral<br />
d’Afers Religiosos de <strong>la</strong> G<strong>en</strong>eralitat de Catalunya com un <strong>en</strong>s c<strong>la</strong>u <strong>en</strong> <strong>la</strong> gestió<br />
de <strong>la</strong> pluralitat religiosa a Catalunya es fa difícilm<strong>en</strong>t concebible si no hagués<br />
estat per l’arribada nombrosa d’immigrants d’altres tradicions religioses 4 . En<br />
tercer lloc, aquesta visibilitat ha g<strong>en</strong>erat una major at<strong>en</strong>ció dels actors socials<br />
del país vers les qüestions religioses i, alhora, un increm<strong>en</strong>t de <strong>la</strong> re<strong>la</strong>ció d’unes<br />
religions respecte les altres. En aquest s<strong>en</strong>tit, és rellevant destacar l’interès<br />
creix<strong>en</strong>t del c<strong>en</strong>tre UNESCO vers el pluralisme i el diàleg <strong>en</strong>tre religions<br />
així com resulta pertin<strong>en</strong>t emfasitzar el creixem<strong>en</strong>t de grups de diàleg interreligiós<br />
que s’ha viscut a Catalunya durant els darrers anys. I és que <strong>en</strong> poc<br />
més de 6 anys, a Catalunya han nascut prop de 20 grups de diàleg interreligiós.<br />
Tanmateix, l’increm<strong>en</strong>t de <strong>la</strong> visibilització de <strong>la</strong> diversitat religiosa també<br />
ha tingut conseqüències d’una altra índole. En primer lloc, el fet que aquest<br />
procés de visibilització s’hagi produït de forma força accelerada i s<strong>en</strong>se comptar<br />
amb un preced<strong>en</strong>t proper, ha conduït a què <strong>en</strong> nombroses ocasions els<br />
refer<strong>en</strong>ts per al debat s’hagin importat acríticam<strong>en</strong>t d’altres contextos europeus.<br />
És el cas, per exemple, del debat que ha existit <strong>en</strong> el nostre país al voltant<br />
de temes com el vel, el paper dels oratoris <strong>en</strong> els barris perifèrics, etc. És<br />
a dir, l’experiència francesa per <strong>la</strong> magnitud del fets allí ocorreguts i <strong>la</strong> seva<br />
capacitat d’exportar corr<strong>en</strong>ts d’opinió, ha trasl<strong>la</strong>dat determinats debats al<br />
nostre país que no es corresponi<strong>en</strong> amb <strong>la</strong> realitat quotidiana de les comunitats<br />
religioses a casa nostra. En <strong>la</strong> majoria d’ocasions, el debat no ha passat<br />
112
VIA 03 03/2007 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
d’uns quants articles creuats a <strong>la</strong> premsa i algun programa televisiu però resulta<br />
pertin<strong>en</strong>t fer palès que <strong>la</strong> realitat francesa no és equival<strong>en</strong>t a <strong>la</strong> cata<strong>la</strong>na,<br />
igual que no ho és ni l’anglesa ni l’ho<strong>la</strong>ndesa. Pot esdev<strong>en</strong>ir positiu t<strong>en</strong>ir-les<br />
<strong>en</strong> compte però pot ser perniciós que el debat públic es contamini de posicions<br />
i debats que t<strong>en</strong><strong>en</strong> com a refer<strong>en</strong>t de realitat l’experiència francesa i no <strong>la</strong> cata<strong>la</strong>na.<br />
Això dificulta l’experiència d’un procés propi d’acomodació i gestió de<br />
<strong>la</strong> diversitat religiosa a Catalunya. En segon lloc, aquesta id<strong>en</strong>tificació <strong>en</strong>tre<br />
diversitat religiosa i immigració també ha conduït a situacions<br />
paradoxals com a <strong>la</strong> d’id<strong>en</strong>tificar determinats repre- El mapa de les religions a<br />
s<strong>en</strong>tants religiosos com a repres<strong>en</strong>tants de comunitats Catalunya està <strong>en</strong> procés<br />
geogràfiques. És a dir, <strong>en</strong> moltes ocasions des de les admi- d’expansió i canvi<br />
nistracions públiques i altres òrgans els repres<strong>en</strong>tants religiosos<br />
han actuat com a interlocutors de les comunitats geogràfiques produint-se,<br />
així, una confusió <strong>en</strong>tre procedència geogràfica i afiliació religiosa.<br />
Una confusió que, evid<strong>en</strong>tm<strong>en</strong>t, sobredim<strong>en</strong>siona <strong>la</strong> variable religiosa quan<br />
fem referència a <strong>la</strong> immigració. En certa manera, l’absurditat del fet es fa palès<br />
quan p<strong>en</strong>sem <strong>en</strong> el cas anàleg i <strong>en</strong>s imaginem el cas d’una comunitat cata<strong>la</strong>na<br />
a Alemanya on el capellà actués com a repres<strong>en</strong>tant dels cata<strong>la</strong>ns que hi<br />
viu<strong>en</strong>. Finalm<strong>en</strong>t, el fet de prov<strong>en</strong>ir d’una tradició de monopoli catòlic unit a<br />
<strong>la</strong> re<strong>la</strong>tiva poca trajectòria <strong>en</strong> <strong>la</strong> gestió de <strong>la</strong> diversitat religiosa ha conduït, <strong>en</strong><br />
algunes ocasions, a l’extrapo<strong>la</strong>ció del model catòlic de funcionam<strong>en</strong>t a totes<br />
les confessions religioses del país. És així, per exemple, com s’explica <strong>la</strong> re<strong>la</strong>tiva<br />
poca capacitat de compr<strong>en</strong>dre que el paper de l’imam <strong>en</strong> l’is<strong>la</strong>m no és equival<strong>en</strong>t<br />
al rol que el capellà té dins del catolicisme o <strong>en</strong> <strong>en</strong>t<strong>en</strong>dre que el Consell<br />
Evangèlic de Catalunya no funciona igual ni té les mateixes funcions que una<br />
Conferència episcopal. Cada confessió té una forma d’organització pròpia que<br />
té conseqüències <strong>en</strong> <strong>la</strong> seva projecció pública i que requereix mecanismes de<br />
gestió i de re<strong>la</strong>ció amb les autoritats públiques difer<strong>en</strong>ciats.<br />
Comunitats Religioses a Catalunya i immigració<br />
Com ja hem esm<strong>en</strong>tat avui hi ha més de dotze minories religioses pres<strong>en</strong>ts a<br />
casa nostra. Resseguir <strong>la</strong> història de totes i cadascuna d’elles i el paper de <strong>la</strong><br />
immigració <strong>en</strong> cada comunitat repres<strong>en</strong>ta un esforç que supera amb escreix<br />
les dim<strong>en</strong>sions d’aquest article. Tanmateix, sí que resulta pertin<strong>en</strong>t repassar,<br />
ni que sigui breum<strong>en</strong>t, les característiques de les tres confessions minoritàries<br />
113
Diversitat religiosa i immigració a Catalunya<br />
que t<strong>en</strong><strong>en</strong> una major presència a <strong>la</strong> societat cata<strong>la</strong>na actual: el protestantisme,<br />
l’Is<strong>la</strong>m i els testimonis de Jehovà.<br />
El protestantisme a Catalunya<br />
El protestantisme és un amalgama d’esglésies diverses que pr<strong>en</strong><strong>en</strong> estructures<br />
d’organització difer<strong>en</strong>ts i que pod<strong>en</strong> def<strong>en</strong>sar doctrines força distanciades.<br />
És a dir, l’etiqueta de protestantisme és una m<strong>en</strong>a de paraigües que <strong>en</strong>globa<br />
esglésies de tarannàs i estils molt difer<strong>en</strong>ciats. A més, convé destacar que<br />
<strong>en</strong> el protestantisme no existeix <strong>la</strong> figura d’una autoritat suprema que dictamini<br />
<strong>la</strong> forma de l’ortodòxia; el protestantisme és més aviat una xarxa d’esglésies<br />
i de tradicions que t<strong>en</strong><strong>en</strong> un cert aire de família. A grans trets a<br />
Catalunya avui podem distingir dos grans tipus d’esglésies. En primer lloc,<br />
trobem les esglésies anom<strong>en</strong>ades del «protestantisme establert» que són,<br />
majoritàriam<strong>en</strong>t, de tradició europea i que fa força anys que són al país–<strong>en</strong><br />
<strong>la</strong> seva imm<strong>en</strong>sa majoria són a Catalunya des dels inicis del s. XX. La majoria<br />
fan el culte <strong>en</strong> català, estan molt implicats <strong>en</strong> ONGs i tasques d’ajuda i són<br />
els que han impulsat <strong>la</strong> creació d’una federació protestant a Catalunya, el<br />
Consell Evangèlic de Catalunya. En segon lloc, <strong>en</strong>s trobem les esglésies p<strong>en</strong>tecostals.<br />
Aquestes són esglésies que van néixer a principis de segle passat als<br />
Estats Units, van arribar a casa nostra a <strong>la</strong> dècada dels setanta i han tingut<br />
un creixem<strong>en</strong>t ininterromput. A més, dins d’elles hi trobem les esglésies de<br />
Fi<strong>la</strong>dèlfia –conegudes com a esglésies gitanes- perquè <strong>la</strong> majoria dels seus<br />
membres són d’ètnia gitana. Així mateix, convé ressaltar que <strong>la</strong> majoria d’esglésies<br />
creades per pastors l<strong>la</strong>tinaomericans, africans o filipins a casa nostra<br />
pertany<strong>en</strong> a aquesta branca doctrinal.<br />
El creixem<strong>en</strong>t dels fluxos migratoris ha tingut nombroses conseqüències<br />
<strong>en</strong> el món protestant català. Així avui dia són poques les esglésies que no<br />
compt<strong>en</strong> <strong>en</strong>tre els seus membres amb persones d’altres indrets del món. Dins<br />
del protestantisme trobem tres grans formes d’incorporació dels immigrants.<br />
Així, <strong>en</strong> primer lloc, s’ha produït una incorporació d’immigrants <strong>en</strong> esglésies<br />
ja exist<strong>en</strong>ts –una incorporació que pot anar des de l’arribada d’un parell de<br />
persones a un c<strong>en</strong>t<strong>en</strong>ar. En segon lloc, trobem <strong>la</strong> creació de sucursals nacionals<br />
i/o lingüístiques <strong>en</strong> les esglésies exist<strong>en</strong>ts. És a dir, determinades organitzacions<br />
protestants han creat branques específiques que es caracteritz<strong>en</strong> o bé<br />
per reunir els immigrants d’un determinat país o bé per utilitzar un idioma<br />
114
VIA 03 03/2007 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
de culte difer<strong>en</strong>t del català o el castellà. És el cas per exemple de l’Església<br />
Baptista xinesa o de les Esglésies de Déu rumaneses. Finalm<strong>en</strong>t, <strong>en</strong>s trobem<br />
amb el cas de creació d’esglésies noves liderades per persones nouvingudes.<br />
Així, per exemple, cada dia són més les esglésies africanes –ja siguin nigerianes,<br />
ghanianes, etc- o l<strong>la</strong>tinoamericanes.<br />
L’Is<strong>la</strong>m a Catalunya<br />
La vincu<strong>la</strong>ció <strong>en</strong>tre immigració i is<strong>la</strong>m és probablem<strong>en</strong>t <strong>la</strong> que més ha transc<strong>en</strong>dit<br />
<strong>en</strong> l’opinió pública. En primer lloc, òbviam<strong>en</strong>t, per <strong>la</strong> importància<br />
numèrica del col·lectiu musulmà que ha arribat a Catalunya. I és que si bé no<br />
es pod<strong>en</strong> considerar musulmans (malgrat que sovint així es fa) totes aquelles<br />
persones que prov<strong>en</strong><strong>en</strong> de països on l’is<strong>la</strong>m és <strong>la</strong> religió més arre<strong>la</strong>da, certam<strong>en</strong>t<br />
a hores d’ara el nombre de musulmans a Catalunya es compta per des<strong>en</strong>es<br />
de milers. Alhora, però, com ja hem com<strong>en</strong>tat, de <strong>la</strong> vincu<strong>la</strong>ció <strong>en</strong> l’imaginari<br />
col·lectiu <strong>en</strong>tre immigració i is<strong>la</strong>m, també n’és responsable <strong>en</strong> gran<br />
mesura el ressò mediàtic que ha acompanyat <strong>en</strong> determinats mom<strong>en</strong>ts el procés<br />
d’institucionalització d’aquesta presència islàmica.<br />
El mapa de l’Is<strong>la</strong>m a casa nostra està <strong>en</strong> constant evolució i canvi. I si bé el<br />
primer oratori de Catalunya ja s’inaugurà el 1974, el creixem<strong>en</strong>t dels llocs de<br />
culte s’ha produït, sobretot, <strong>en</strong> els darrers deu anys. Al nostre país no hi ha cap<br />
mesquita però si que són nombrosos –més de 160- els oratoris musulmans que<br />
es distribueix<strong>en</strong> pel territori català. Una distribució que conc<strong>en</strong>tra <strong>la</strong> majoria<br />
d’oratoris al voltant de les àrees més pob<strong>la</strong>des i de <strong>la</strong> línia de <strong>la</strong> costa. Han<br />
obtingut un gran ressò mediàtic els casos conflictius d’ubicació dels oratoris<br />
com el de Premià o Badalona, tanmateix hem de t<strong>en</strong>ir <strong>en</strong> compte que <strong>en</strong> <strong>la</strong><br />
majoria de casos l’obertura d’un oratori no ha g<strong>en</strong>erat ni complicacions ni problemes<br />
amb els veïns.<br />
Els musulmans cata<strong>la</strong>ns són, majoritàriam<strong>en</strong>t, de tradició sunnita si bé<br />
també hi ha algun grup xíita. Així l’heterog<strong>en</strong>eïtat de <strong>la</strong> comunitat musulmana<br />
cata<strong>la</strong>na «no es troba tan marcada per les diferències de tipus doctrinal (...)<br />
com pels difer<strong>en</strong>ts oríg<strong>en</strong>s geogràfics. En efecte, els musulmans de casa nostra<br />
procedeix<strong>en</strong> fonam<strong>en</strong>talm<strong>en</strong>t de tres àmbits geogràfics: el Magrib, l’Àfrica<br />
subsahariana i el Pakistan. I malgrat que tots ells afirm<strong>en</strong> <strong>la</strong> unitat de tots<br />
els musulmans del món, el cert és que alm<strong>en</strong>ys a Catalunya cada cop hi ha una<br />
t<strong>en</strong>dència major a que cada un d’aquests col·lectius creï el seus propis llocs de<br />
115
Diversitat religiosa i immigració a Catalunya<br />
culte» (Gomez, 2005). Aquesta divisió es fa visible també <strong>en</strong> l’àmbit de <strong>la</strong> coordinació<br />
<strong>en</strong>tre els difer<strong>en</strong>ts musulmans, atès que malgrat l’existència del<br />
Consell Islàmic de Catalunya continua s<strong>en</strong>se resoldre’s <strong>la</strong> qüestió dels mecanismes<br />
de repres<strong>en</strong>tació de les comunitats musulmanes –fet, però, que no és<br />
exclusiu del nostre país i que si fem una ul<strong>la</strong>da a les experiències franceses o<br />
angleses se’ns farà palesa <strong>la</strong> dificultat de <strong>la</strong> tasca.<br />
Tanmateix, però, també hem d’afegir que dins l’Is<strong>la</strong>m català cal comptarhi<br />
<strong>la</strong> presència cada vegada més nombrosa –o més aviat, més notòria- dels conversos<br />
a l’Is<strong>la</strong>m. La comunitat de conversos no és molt nombrosa. Tanmateix,<br />
per <strong>la</strong> seva activitat constant sí que és una comunitat molt rellevant per <strong>en</strong>t<strong>en</strong>dre<br />
com s’està des<strong>en</strong>volupant i imp<strong>la</strong>ntant l’is<strong>la</strong>m a casa nostra.<br />
Els testimonis de Jehovà<br />
Els testimonis de Jehovà van introduir-se a Catalunya al voltant de 1940.<br />
Numèricam<strong>en</strong>t mant<strong>en</strong><strong>en</strong> una importància paral·le<strong>la</strong> a l’Is<strong>la</strong>m. Tanmateix,<br />
però, els testimonis de Jehovà són el grup que manté una distribució més<br />
homogènia i proporcional <strong>en</strong> tot el territori català. Això és fruit de l’estratègia<br />
de creixem<strong>en</strong>t p<strong>la</strong>nificada i diss<strong>en</strong>yada a priori que t<strong>en</strong><strong>en</strong> els testimonis.<br />
Qui són, però, els testimonis de Jehovà? La majoria de nosaltres id<strong>en</strong>tifiquem<br />
els testimonis amb grups de dues <strong>en</strong> dues persones i, de tant <strong>en</strong> tant,<br />
piqu<strong>en</strong> a <strong>la</strong> porta de casa per explicar-nos <strong>la</strong> Bíblia i donar-nos un exemp<strong>la</strong>r de<br />
<strong>la</strong> <strong>revista</strong> Ata<strong>la</strong>ya o del Despertad. A vegades es par<strong>la</strong> de <strong>la</strong> desconeix<strong>en</strong>ça que<br />
t<strong>en</strong>im de l’Is<strong>la</strong>m o de les religions ori<strong>en</strong>tals. Tanmateix, resulta molt més rellevant<br />
el fet que gairebé ignorem completam<strong>en</strong>t una confessió com els testimonis<br />
que fa molts anys que són <strong>en</strong>tre nosaltres i que són una gran minoria.<br />
Es fa difícil fer un retrat robot s<strong>en</strong>se haver-nos d’al<strong>la</strong>rgar excessivam<strong>en</strong>t.<br />
Tanmateix, <strong>en</strong> podem ressaltar alguns trets. Els testimonis són cristians, com<br />
el seu propi nom indica –Testimonis Cristians de Jehovà. Creu<strong>en</strong> fermam<strong>en</strong>t<br />
<strong>en</strong> <strong>la</strong> Bíblia i <strong>en</strong> fan servir una traducció específica –difer<strong>en</strong>t de <strong>la</strong> Biblia<br />
Catòlica i difer<strong>en</strong>t de <strong>la</strong> Bíblia protestant. El grup va néixer als Estats Units al<br />
segle XIX <strong>en</strong> l’onada de revitalització religiosa. Les seves cre<strong>en</strong>ces més conegudes<br />
són <strong>la</strong> seva negativa a les transfusions de sang, a no celebrar els aniversaris<br />
i a no v<strong>en</strong>erar els sants. I ho són pels efectes de les campanyes deslegitimadores<br />
que des de fa molts anys han hagut de patir.<br />
Així mateix, però, i <strong>en</strong>cara que sigui m<strong>en</strong>ys conegut, també són els primers<br />
116
VIA 03 03/2007 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
<strong>en</strong> dec<strong>la</strong>rar-se objectors de consciència a l’estat espanyol i alguns dels seus<br />
membres var<strong>en</strong> passar força anys <strong>en</strong>tre reixes per aquesta qüestió. També van<br />
ser perseguits pel nazisme i dins dels camps de conc<strong>en</strong>tració els etiquetar<strong>en</strong><br />
amb un símbol específic. A casa nostra, fins fa b<strong>en</strong> pocs anys, els testimonis<br />
t<strong>en</strong>i<strong>en</strong> el seu creixem<strong>en</strong>t primordial <strong>en</strong> els extraradis de les ciutats, malgrat<br />
darreram<strong>en</strong>t aquesta qüestió semb<strong>la</strong> que està canviant.<br />
No t<strong>en</strong><strong>en</strong> escoles pròpies perquè creu<strong>en</strong> que els infants no pod<strong>en</strong> viure dins<br />
d’una bombol<strong>la</strong>. No vol<strong>en</strong> que s’<strong>en</strong>s<strong>en</strong>yi religió a l’esco<strong>la</strong> perquè creu<strong>en</strong> que<br />
això s’ha de fer al temple. No vol<strong>en</strong> participar <strong>en</strong> debats interreligiosos perquè<br />
diu<strong>en</strong> que quan creus <strong>en</strong> quelcom no t<strong>en</strong>s perquè discutir-ho malgrat sí que<br />
particip<strong>en</strong>, i cada vegada més, <strong>en</strong> actes públics, conferències, etc. I si practiqu<strong>en</strong><br />
un proselitisme actiu, és perquè creu<strong>en</strong> que <strong>la</strong> segona vinguda de Crist<br />
només es produirà quan tots els homes i dones de <strong>la</strong> Terra hagin tingut l’oportunitat<br />
de salvar-se, és a dir, de convertir-se <strong>en</strong> testimonis de Jehovà.<br />
Els testimonis, pel seu afany evangelitzador, són una de les primeres comunitats<br />
religioses de Catalunya que va adonar-se del creixem<strong>en</strong>t de <strong>la</strong> immigració<br />
i dels efectes que això podria t<strong>en</strong>ir per les comunitats religioses. Per aquest<br />
motiu, crear<strong>en</strong> grups de testimonis que es disposar<strong>en</strong> a apr<strong>en</strong>dre <strong>la</strong> ll<strong>en</strong>gua<br />
dels nouvinguts –creant grups d’apr<strong>en</strong><strong>en</strong>atge de l’àrab, del tagalo, etc. No<br />
sabem si aquestes iniciatives han tingut molt d’èxit però si que són nombrosos<br />
els testimonis d’orig<strong>en</strong> l<strong>la</strong>tino-americà que s’han incorporat a les comunitats<br />
cata<strong>la</strong>nes. El fet que les comunitats de testimonis segueixin un mateix programa<br />
a tot el món i que les seves activitats no variïn <strong>en</strong> funció de <strong>la</strong> seva ubicació<br />
geogràfica ha facilitat <strong>en</strong>ormem<strong>en</strong>t l’adaptació i <strong>la</strong> incorporació de les<br />
persones que er<strong>en</strong> testimonis al seu país d’orig<strong>en</strong> i que aquí s’han incorporat<br />
a les congregacions. Evid<strong>en</strong>tm<strong>en</strong>t, el fet que el català, malgrat alguns esforços,<br />
<strong>en</strong>cara continui s<strong>en</strong>t una assignatura p<strong>en</strong>d<strong>en</strong>t <strong>en</strong>tre els testimonis cata<strong>la</strong>ns,<br />
també ha facilitat aquesta qüestió.<br />
4. Reflexions finals<br />
De religions a Catalunya, n’hi ha moltes més. I <strong>en</strong>s podríem <strong>en</strong>tret<strong>en</strong>ir <strong>en</strong> desgranar<br />
el creixem<strong>en</strong>t de les esglésies ortodoxes a partir de <strong>la</strong> immigració de<br />
l’Europa de l’Est o <strong>en</strong> par<strong>la</strong>r de <strong>la</strong> comunitat Sikh de Catalunya, etc. Aquest<br />
breu repàs, però, ja posa de manifest que avui dia a Catalunya <strong>la</strong> religió ja no<br />
s’expressa <strong>en</strong> singu<strong>la</strong>r sinó <strong>en</strong> plural. A més el mapa religiós català no dóna<br />
117
Diversitat religiosa i immigració a Catalunya<br />
mostres d’estabilitzar-se sinó el contrari; el dinamisme, el creixem<strong>en</strong>t i <strong>la</strong><br />
mobilitat del món religiós és quelcom innegable <strong>en</strong> <strong>la</strong> realitat cata<strong>la</strong>na d’avui<br />
i, seguram<strong>en</strong>t, ho continuarà ess<strong>en</strong>t per força anys més. La complexificació<br />
del mapa religiós <strong>en</strong>s aproxima a les realitats dels països europeus veïns però<br />
és aquesta mateixa id<strong>en</strong>tificació amb els esc<strong>en</strong>aris europeus allò que <strong>en</strong>s obliga<br />
a mant<strong>en</strong>ir-nos alerta i at<strong>en</strong>ts a l’acomodació d’aquestes noves presències<br />
a <strong>la</strong> realitat del país. I és que si, com ja hem dit, fa alguns anys semb<strong>la</strong>va que<br />
<strong>la</strong> religió deixaria definitivam<strong>en</strong>t d’ocupar un lloc a l’espai públic avui dia<br />
se’ns fa palès que al segle XXI «Catalunya serà plural o no serà». I per tal de bastir<br />
un model on <strong>la</strong> pluralitat no provoqui ruptures difícilm<strong>en</strong>t reparables no<br />
podem pr<strong>en</strong>dre com a marc de referència les experiències europees que <strong>en</strong><br />
tants d’altres camps <strong>en</strong>s han servit de model. L’<strong>en</strong>caix de les minories religioses<br />
–i especialm<strong>en</strong>t l’Is<strong>la</strong>m però no únicam<strong>en</strong>t- <strong>en</strong> les societats europees ha<br />
obert espais de conflicte i polèmica que aguditz<strong>en</strong> <strong>la</strong> consecució de <strong>la</strong> cohesió<br />
i <strong>la</strong> pau social. Uns espais de conflicte als quals, fins ara, <strong>en</strong> <strong>la</strong> majoria de<br />
casos no han trobat solució. Ara bé, Catalunya fins al mom<strong>en</strong>t ha fet ga<strong>la</strong> de<br />
saber <strong>en</strong>frontar-se als reptes que suposa <strong>la</strong> diversitat d’una manera creativa,<br />
adi<strong>en</strong>t amb <strong>la</strong> realitat del país i <strong>en</strong> molts camps pionera respecte l’estat espanyol.<br />
Continua ess<strong>en</strong>t, però, necessari restar at<strong>en</strong>ts a l’evolució de <strong>la</strong> situació,<br />
rep<strong>en</strong>sar el funcionam<strong>en</strong>t de les institucions cata<strong>la</strong>nes a <strong>la</strong> llum de les noves<br />
realitats i obrir espais de debat constructius i reflexius sobre el país que<br />
volem. Un país on, difícilm<strong>en</strong>t, podrem aplicar-hi receptes vingudes d’altres<br />
contrades i on és cada dia més urg<strong>en</strong>t i necessari construir –o seguir construint-<br />
un model propi de gestió de <strong>la</strong> <strong>la</strong>ïcitat.<br />
Bibliografia<br />
Beckford, J. 1999. The Managem<strong>en</strong>t of Religious Diversity in Eng<strong>la</strong>nd and<br />
Wales with Special Refer<strong>en</strong>ce to Prison Chap<strong>la</strong>incy. International Journal on<br />
Multicultural Societies (IJMS). Vol. 1, No. 2: 55-66.<br />
Berger, P.e. (1999). The Desecu<strong>la</strong>rization of the World. Resurg<strong>en</strong>t Religion and<br />
World Politics. Washington, D.C: Ethics and Public Policy C<strong>en</strong>ter & William B.<br />
Eerdmans Publishing Company.<br />
Davie, G. (2000). Religion in Modern Europe. A Memory Mutates. Oxford: Oxford<br />
University Press.<br />
118
VIA 03 03/2007 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
Casanova, J. 2001. Religion, the new mill<strong>en</strong>ium, and globalitzation.<br />
Sociology of Religion. Winter, 2001.<br />
Eis<strong>en</strong>stadt, S. (2003). Comparative Civilizations and Multiple Modernities, vols 1<br />
and 2. Boston:Brill.<br />
Estruch, J. (1994). El mito de <strong>la</strong> secu<strong>la</strong>rizacion. A Díaz-Sa<strong>la</strong>zar (Ed) Formas<br />
Modernas de Religión. Madrid: Alianza Editorial.<br />
Estruch, J. (1996). Secu<strong>la</strong>rització i pluralisme <strong>en</strong> <strong>la</strong> societat cata<strong>la</strong>na d’avui.<br />
Barcelona: Institut d’Estudis Cata<strong>la</strong>ns.<br />
Estruch, J (2001) (ed). Noves formes de religiositat. Barcelona: Cruïl<strong>la</strong>.<br />
Estruch, J (2004). Les alters religions. Minories religioses a Catalunya. Barcelona:<br />
Mediterrània.<br />
Gómez, J; Griera, M; Iglesias, A (2005). «Immigració i diversitat religiosa. Les<br />
novetats perman<strong>en</strong>ts» a Larios, M i Nadal, M. Anuari de <strong>la</strong> immigració a Catalunya<br />
2004. Barcelona: Mediterrània.<br />
Griera, M; Urgell, F (2000). Consumi<strong>en</strong>do religión. Nuevas formas de espiritualidad<br />
<strong>en</strong>tre <strong>la</strong> pob<strong>la</strong>ción juv<strong>en</strong>il. Barcelona: Fundació La Caixa.<br />
Horta, G. (2004). Cos i revolució. L’espiritisme català o les paradoxes de <strong>la</strong> modernitat.<br />
Barcelona: Edicions de 1984.<br />
Prat, J. (1997). El estigma del extraño. Barcelona: Ariel.<br />
Thomas, S (2005). The global resurg<strong>en</strong>ce of religion and the transformation of<br />
internacional re<strong>la</strong>tions. New York: Palgrave.<br />
Sánchez Ferré, P. (1993). La maçoneria a <strong>la</strong> societat cata<strong>la</strong>na del segle XX 1900-<br />
1947. Barcelona: Edicions 62.<br />
NOTES<br />
1. Aquesta qüestió l’he des<strong>en</strong>volupat àmpliam<strong>en</strong>t <strong>en</strong> d’altres contextos Griera i Urgell (2002,<br />
2003) i per tant, ara no m’hi est<strong>en</strong>dré. Per veure un anàlisi més detal<strong>la</strong>t del procés de<br />
secu<strong>la</strong>rització i de les seves conseqüències <strong>en</strong> <strong>la</strong> societat actual (Veure Estruch, 1996, 2001).<br />
2. S’ha de t<strong>en</strong>ir <strong>en</strong> compte que <strong>la</strong> discussió sobre modernitat i religió va molt més <strong>en</strong>llà del<br />
què <strong>en</strong> podem dir <strong>en</strong> aquesta introducció i que, per ser rigorosos, seria necessari afegir molts<br />
més matisos al discurs.<br />
3. La recerca va ser pres<strong>en</strong>tada fa dos anys i publicada <strong>en</strong> el llibre Les altres religions (2004).<br />
La constant evolució del mapa religiós fa que <strong>la</strong> recerca continuï avui dia i que periòdicam<strong>en</strong>t<br />
es pres<strong>en</strong>tin públicam<strong>en</strong>t actualitzacions del mapa religiós.<br />
4. Malgrat que sorgís arran de les demandes dels grups protestants.<br />
119
VIA 03 03/2007 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
Professor Lector de Dret Eclesiàstic a <strong>la</strong> Universitat Autònoma de<br />
Barcelona (UAB)<br />
Àlex Seglers<br />
Les re<strong>la</strong>cions <strong>en</strong>tre les<br />
confessions i els Estats<br />
membres de <strong>la</strong><br />
Unió Europea<br />
En aquest article, l’autor repassa els difer<strong>en</strong>ts models de re<strong>la</strong>ció <strong>en</strong>tre les esglésies i les<br />
difer<strong>en</strong>ts confessions religioses amb l’Estat i les administracions públiques a l’Europa<br />
comunitària. Els difer<strong>en</strong>ts models de gestió del pluralisme religiós –esglésies d’Estat,<br />
<strong>la</strong>ïcitat cooperativa i <strong>la</strong>ïcitat estricta–, així com les especificitats de <strong>la</strong> re<strong>la</strong>ció <strong>en</strong>tre el<br />
fet religiós i el poder públic, respon<strong>en</strong> a <strong>la</strong> tradició i l’evolució que <strong>en</strong> cada país han tingut<br />
les re<strong>la</strong>cions <strong>en</strong>tre les confessions i l’Estat a mesura que s’ha anat consolidant <strong>la</strong><br />
democràcia. L’autor, a més, fa una aproximació al tractam<strong>en</strong>t del pluralisme religiós<br />
que els darrers anys s’ha emprès des de les institucions europees. Més <strong>en</strong>llà del que es<br />
proposava <strong>en</strong> el text constitucional, que posava l’acc<strong>en</strong>t <strong>en</strong> <strong>la</strong> igualtat de tracte que<br />
han de rebre les confessions religioses per part dels estam<strong>en</strong>ts comunitaris, <strong>la</strong> seva<br />
exposició <strong>la</strong> c<strong>en</strong>tra <strong>en</strong> <strong>la</strong> lletra de diverses recomanacions emeses per altres institucions<br />
d’àmbit europeu, com ara l’Assemblea Par<strong>la</strong>m<strong>en</strong>tària del Consell d’Europa sobre<br />
<strong>la</strong> re<strong>la</strong>ció <strong>en</strong>tre religió i democràcia. Finalm<strong>en</strong>t, el professor Àlex Seglers destaca el<br />
repte que suposa per als estats membres <strong>la</strong> necessitat de compatibilitzar les polítiques<br />
de cooperació amb les esglésies <strong>en</strong> funció de les tradicions de cada país membre i el<br />
dret de llibertat religiosa dels ciutadans, que ha de poder ser exercit s<strong>en</strong>se discriminacions<br />
tal com ha dit el Tribunal Europeu de Drets Humans <strong>en</strong> diverses ocasions.<br />
1. Els models de re<strong>la</strong>cions <strong>en</strong>tre els Estats de <strong>la</strong> Unió Europea i les Confessions<br />
Teoritzar sobre les re<strong>la</strong>cions <strong>en</strong>tre les Confessions i els Estats no és una tasca<br />
fàcil. Són molts els matisos històrics, religiosos i nacionals que <strong>en</strong>tr<strong>en</strong> <strong>en</strong> joc.<br />
120
VIA 03 03/2007 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
No obstant, <strong>en</strong> el context de <strong>la</strong> Unió Europea podríem destacar-ne els segü<strong>en</strong>ts<br />
models de re<strong>la</strong>ció 1 :<br />
Model d’església d’Estat<br />
A Dinamarca, Suècia i Finlàndia les respectives esglésies evangèliques luteranes<br />
t<strong>en</strong><strong>en</strong> caràcter nacional. Els Par<strong>la</strong>m<strong>en</strong>ts d’aquests Estats pod<strong>en</strong> legis<strong>la</strong>r<br />
sobre l’estructura i administració de les respectives esglésies, àdhuc <strong>en</strong> afers<br />
espirituals. Tanmateix, els pastors t<strong>en</strong><strong>en</strong> <strong>la</strong> condició de funcionaris i <strong>en</strong> els<br />
pressupostos g<strong>en</strong>erals es consign<strong>en</strong> partides per al mant<strong>en</strong>im<strong>en</strong>t de les<br />
esglésies.<br />
Per <strong>la</strong> seva banda, al Regne Unit cada nació té <strong>la</strong> seva església oficial. A<br />
Ang<strong>la</strong>terra l’Església Anglicana n’és un exemple c<strong>la</strong>r. La reina és <strong>la</strong> governadora<br />
suprema: nom<strong>en</strong>a els bisbes i arquebisbes, m<strong>en</strong>tre el Par<strong>la</strong>m<strong>en</strong>t organitza<br />
<strong>la</strong> regu<strong>la</strong>ció jurídica de l’Església i contro<strong>la</strong> <strong>la</strong> doctrina i el culte religiosos.<br />
L’Estat també manté econòmicam<strong>en</strong>t el patrimoni històric de l’Església<br />
Anglicana. No hi ha, doncs, separació, sinó integració orgànica. Els ministres<br />
de culte, no obstant, pod<strong>en</strong> quan s’escau expressar públicam<strong>en</strong>t el seu desacord<br />
moral davant algunes lleis contràries als valors cristians.<br />
A Grècia el Preàmbul de <strong>la</strong> Constitució fa una referència a <strong>la</strong> «Santa<br />
Trinitat consubstancial i indivisible». L’Església Ortodoxa és, segons estableix<br />
<strong>la</strong> Constitució, <strong>la</strong> confessió dominant. Gaudeix de personalitat jurídica pública<br />
–no privada–, i és mantinguda econòmicam<strong>en</strong>t per l’Estat, que sufraga els<br />
sa<strong>la</strong>ris i les p<strong>en</strong>sions dels sacerdots. L’ord<strong>en</strong>am<strong>en</strong>t jurídic grec prohibeix el<br />
proselitisme de les altres confessions, un fet que li ha g<strong>en</strong>erat litigis per part<br />
dels Testimonis de Jehovà davant el Tribunal Europeu de Drets Humans. La<br />
Llei 590/1977, de 31 de maig, aprovà <strong>la</strong> Carta Estatutària de l’Església de<br />
Grècia, tot fixant <strong>la</strong> cooperació <strong>en</strong> matèries d’interès comú, especialm<strong>en</strong>t<br />
l’<strong>en</strong>s<strong>en</strong>yança.<br />
Model de <strong>la</strong>ïcitat cooperativa<br />
Amb difer<strong>en</strong>ts matisos, aquí s’<strong>en</strong>quadr<strong>en</strong> <strong>la</strong> majoria dels Estats membres.<br />
Ho<strong>la</strong>nda, amb predomini de l’Església Catòlica i l’Església Reformada<br />
Calvinista, té un sistema anom<strong>en</strong>at piliers que permet a ambdues confessions<br />
crear els seus propis organismes polítics, socials, culturals i rebre diners<br />
públics. Ir<strong>la</strong>nda, que reconeix <strong>la</strong> valoració social positiva de <strong>la</strong> religió, admet<br />
121
Les re<strong>la</strong>cions <strong>en</strong>tre les confessions i els Estats membres de <strong>la</strong> Unió Europea<br />
que l’Església Catòlica gestioni <strong>la</strong> majoria dels c<strong>en</strong>tres educatius i hospita<strong>la</strong>ris;<br />
de fet, el 95% de <strong>la</strong> pob<strong>la</strong>ció es confessa catòlica.<br />
Alemanya, Àustria i Bèlgica t<strong>en</strong><strong>en</strong> subscrits Concordats amb l’Església<br />
Catòlica i acords amb les altres confessions socialm<strong>en</strong>t rellevants, com les<br />
protestants. I juntam<strong>en</strong>t amb Luxemburg les financ<strong>en</strong> amb càrrec als pressupostos<br />
g<strong>en</strong>erals o bé a través d’un impost religiós, com ocorre a Alemanya.<br />
L’<strong>en</strong>s<strong>en</strong>yam<strong>en</strong>t de <strong>la</strong> religió queda contemp<strong>la</strong>t dins els respectius sistemes<br />
educatius.<br />
Finalm<strong>en</strong>t, Itàlia, Portugal i Espanya t<strong>en</strong><strong>en</strong> signats s<strong>en</strong>gles acords de naturalesa<br />
jurídica internacional amb l’Església Catòlica. Tanmateix, Espanya té<br />
subscrits tres conv<strong>en</strong>is amb els repres<strong>en</strong>tants del judaisme, l’is<strong>la</strong>m i el protestantisme<br />
des de l’any 1992, igual que Itàlia. Aquest país, però, <strong>en</strong>cara està estudiant<br />
<strong>la</strong> seva intese amb els musulmans. Els acords regul<strong>en</strong> matèries com el<br />
finançam<strong>en</strong>t, l’assistència religiosa <strong>en</strong> els hospitals i c<strong>en</strong>tres p<strong>en</strong>it<strong>en</strong>ciaris, els<br />
efectes civils del matrimoni i <strong>la</strong> protecció del patrimoni històric, així com<br />
altres especificitats dels jueus i musulmans (productes kosher i ha<strong>la</strong>l, sinagogues,<br />
mesquites, etc.).<br />
Model de <strong>la</strong>ïcitat estricta<br />
França és l’únic Estat que es dec<strong>la</strong>ra explícitam<strong>en</strong>t <strong>la</strong>ic: l’article 2 de <strong>la</strong><br />
Constitució de 1958 ass<strong>en</strong>ya<strong>la</strong> que és una «República indivisible, <strong>la</strong>ica, democràtica<br />
i social». La Llei de Separació <strong>en</strong>tre l’Església i l’Estat, de 9 de desembre<br />
de 1905 segueix vig<strong>en</strong>t, malgrat obeir a èpoques passades de confrontació<br />
<strong>en</strong>tre clericals i anticlericals. La <strong>la</strong>ïcitat francesa comporta que l’Estat no<br />
financi cap culte i que <strong>la</strong> religió confessional quedi al marge del sistema educatiu.<br />
Un exemple mediàtic ha estat l’aprovació de <strong>la</strong> «Loi n.º 2004-228 du 15<br />
mars 2004 <strong>en</strong>cadrant, <strong>en</strong> application du principe de <strong>la</strong>ïcité, le port de signes<br />
manifestant une appart<strong>en</strong>ance religieuse dans les écoles, collèges et lycées<br />
publics», que prohibeix els símbols religiosos ost<strong>en</strong>tosos.<br />
No obstant, <strong>en</strong> els darrers anys aquesta separació o <strong>la</strong>ïcitat estricta s’està<br />
mitigant: el Concordat de Napoleó es manté a Alsàcia, Lor<strong>en</strong>a i Mose<strong>la</strong>, a les<br />
escoles s’int<strong>en</strong>ta promoure l’<strong>en</strong>s<strong>en</strong>yança de <strong>la</strong> cultura i història de les religions,<br />
es finança l’assistència religiosa a les presons i, <strong>en</strong> alguns casos, es coopera<br />
per a ubicar les mesquites i evitar el rebuig veïnal o efecte NIMBY (Not In<br />
My Back Yard), que traduït seria «no al meu pati del darrere».<br />
122
VIA 03 03/2007 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
Com veiem, a <strong>la</strong> majoria dels Estats de <strong>la</strong> Unió Europea <strong>la</strong> id<strong>en</strong>titat religiosa<br />
juga un paper important, i <strong>en</strong> alguns casos, com per exemple el catolicisme<br />
ir<strong>la</strong>ndès o polonès, <strong>la</strong> religió s’ha situat per sobre del nacionalisme. El conjunt<br />
de les esglésies nacionals (Catòlica, Evangèlica, Anglicana, Ortodoxa) comparteix<strong>en</strong><br />
una característica comuna: <strong>la</strong> seva id<strong>en</strong>titat cristiana. Per això no podia<br />
sorpr<strong>en</strong>dre el debat de <strong>la</strong> invocatio Dei <strong>en</strong> el preàmbul del Tractat pel qual s’estableix<br />
una Constitució per a Europa, i <strong>en</strong> concret <strong>la</strong> m<strong>en</strong>ció de les arrels cristianes<br />
2 .<br />
A mesura que <strong>la</strong> Unió assumeixi més poder dels Estats membres, quin serà<br />
el futur de les re<strong>la</strong>cions d’aquestes esglésies amb Brussel·les?; Seguiran mant<strong>en</strong>int<br />
el seu status difer<strong>en</strong>ciat, per exemple, <strong>en</strong> els impostos religiosos o <strong>en</strong><br />
l’<strong>en</strong>s<strong>en</strong>yam<strong>en</strong>t?; O, per contra, <strong>en</strong> l’horitzó que dibuixa l’esdev<strong>en</strong>idor polític<br />
europeu s’acabarà f<strong>en</strong>t tabu<strong>la</strong> rasa i se les equipararà a <strong>la</strong> resta d’associacions,<br />
àdhuc les sindicals, polítiques, humanistes o filosòfiques?<br />
2. La legitimació del pluralisme de models i <strong>la</strong> volguda compatibilitat <strong>en</strong>tre<br />
Religió i Democràcia<br />
D’antuvi semb<strong>la</strong>va que <strong>la</strong> futura Constitució per a Europa serviria per a igua<strong>la</strong>r<br />
el tractam<strong>en</strong>t comunitari de les confessions. De fet, <strong>la</strong> Constitució europea<br />
reconeix <strong>en</strong> termes d’igualtat els drets fonam<strong>en</strong>tals de les persones. La Carta<br />
dels Drets Fonam<strong>en</strong>tals de <strong>la</strong> Unió, article II-70, Part II, Títol II, destaca <strong>la</strong> llibertat<br />
de p<strong>en</strong>sam<strong>en</strong>t, de consciència i de religió. El contingut d’aquest dret<br />
implica «<strong>la</strong> llibertat de canviar de religió o de conviccions, així com <strong>la</strong> llibertat<br />
de manifestar <strong>la</strong> seva religió o les seves conviccions individualm<strong>en</strong>t<br />
o col·lectivam<strong>en</strong>t, <strong>en</strong> públic o <strong>en</strong> privat, a tra- Al Regne Unit cada nació<br />
vés del culte, l’<strong>en</strong>s<strong>en</strong>yança, les pràctiques i l’observança té <strong>la</strong> seva església oficial<br />
dels ritus».<br />
No obstant, però, aquest precepte va estretam<strong>en</strong>t vincu<strong>la</strong>t a l’article I-51,<br />
de <strong>la</strong> Part I, Títol VI, dedicat a <strong>la</strong> definició i els objectius de <strong>la</strong> Unió. L’article I-<br />
51 regu<strong>la</strong> l’estatut de les esglésies i les organitzacions no confessionals:<br />
«1. La Unió respectarà i no prejutjarà l’estatut reconegut <strong>en</strong> els Estats membres,<br />
<strong>en</strong> virtut del dret intern, a les esglésies i les associacions o comunitats<br />
religioses. [...] 3. Reconeix<strong>en</strong>t <strong>la</strong> seva id<strong>en</strong>titat i <strong>la</strong> seva aportació específica, <strong>la</strong><br />
Unió mantindrà un diàleg obert, transpar<strong>en</strong>t i regu<strong>la</strong>r amb aquestes esglésies<br />
i organitzacions».<br />
123
Les re<strong>la</strong>cions <strong>en</strong>tre les confessions i els Estats membres de <strong>la</strong> Unió Europea<br />
És a dir, que <strong>en</strong> el projecte constitucional europeu el concepte església<br />
segueix vig<strong>en</strong>t: primer, perquè mantindran llur especifitat, i no seran equiparades<br />
als altres tipus d’associacions; segon, perquè es respecta el peculiar status<br />
de cadascuna dins el seu propi país; i tercer, perquè hi ha un compromís:<br />
el mant<strong>en</strong>im<strong>en</strong>t del diàleg perman<strong>en</strong>t i <strong>la</strong> cooperació.<br />
La Unió, doncs, consagra el pluralisme de models exist<strong>en</strong>t per raons històriques,<br />
un fet que –amb l’excepció hipotètica de Turquia– situa l’is<strong>la</strong>m, les<br />
minories i els New Religious Movem<strong>en</strong>ts <strong>en</strong> un status o nivell inferior al de les<br />
esglésies nacionals. Els ciutadans que professin aquestes religions minoritàries<br />
t<strong>en</strong><strong>en</strong>, òbviam<strong>en</strong>t, reconeguts els seus drets, però col·lectivam<strong>en</strong>t les seves<br />
confessions no estan situades al mateix nivell de protecció que les dels ciutadans<br />
que pertany<strong>en</strong> a les esglésies nacionals, que són les pròpies de cada Estat<br />
membre.<br />
En l’àmbit europeu s’han fet al l<strong>la</strong>rg dels darrers anys esforços per tractar<br />
adequadam<strong>en</strong>t el fet religiós. En aquest s<strong>en</strong>tit, poc abans de <strong>la</strong> filosofia del 12<br />
de setembre l’Assemblea Par<strong>la</strong>m<strong>en</strong>tària del Consell d’Europa va aprovar dos<br />
importants textos: <strong>la</strong> Recomanació 1162 (1991), re<strong>la</strong>tiva a <strong>la</strong> contribució de <strong>la</strong> civilització<br />
islàmica a <strong>la</strong> cultura europea, i, més rec<strong>en</strong>tm<strong>en</strong>t, <strong>la</strong> Recomanació 1396 (1999),<br />
sobre Religió i Democràcia.<br />
L’objectiu de <strong>la</strong> primera consistia a reconèixer el paper de <strong>la</strong> civilització<br />
islàmica <strong>en</strong> <strong>la</strong> cultura europea; no únicam<strong>en</strong>t <strong>en</strong> el passat, sinó també <strong>en</strong> l’actualitat:<br />
«La nova Europa està cada vegada més influïda per l’is<strong>la</strong>m, no només<br />
pel fet de l’existència de regions de cultura ess<strong>en</strong>cialm<strong>en</strong>t musulmana com<br />
Albània o certes repúbliques meridionals de <strong>la</strong> URSS, sinó també per <strong>la</strong> immigració<br />
que prové del món islàmic <strong>en</strong> g<strong>en</strong>eral». En aquest context, s’aposta pel<br />
diàleg interreligiós, <strong>la</strong> lluita contra els estereotips hostils i <strong>la</strong> falsa «impressió<br />
que l’is<strong>la</strong>m és incompatible amb els principis que afaiçon<strong>en</strong> <strong>la</strong> societat europea<br />
moderna (<strong>la</strong>ïcitat i democràcia) i l’ètica europea (drets humans i llibertat<br />
d’expressió)».<br />
La Recomanació 1162, que aborda també aspectes re<strong>la</strong>tius a l’<strong>en</strong>s<strong>en</strong>yam<strong>en</strong>t,<br />
<strong>la</strong> cultura, els mitjans de comunicació, <strong>la</strong> convivència i <strong>la</strong> cooperació<br />
internacional, finalitza demanant al Comitè de Ministres que faci un esforç<br />
amb vista a millorar <strong>la</strong> compr<strong>en</strong>sió intercultural i harmonitzar <strong>la</strong> legis<strong>la</strong>ció<br />
davant les demandes dels ciutadans europeus que profess<strong>en</strong> l’Is<strong>la</strong>m.<br />
La segona de les recomanacions –<strong>la</strong> 1396– fou igualm<strong>en</strong>t decisiva, ja que<br />
124
VIA 03 03/2007 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
int<strong>en</strong>tà fixar les bases re<strong>la</strong>cionals <strong>en</strong>tre les esferes religiosa i política. Així, al<br />
punt cinquè s’afirma que «Religió i Democràcia no són incompatibles. Ans al<br />
contrari. La democràcia s’ha demostrat com <strong>la</strong> millor estructura per a <strong>la</strong> llibertat<br />
de consciència, l’exercici de les cre<strong>en</strong>ces i el pluralisme religiós. Per <strong>la</strong> seva<br />
banda, <strong>la</strong> religió, mitjançant <strong>la</strong> seva tasca moral i ètica, els valors que propugna,<br />
el seu <strong>en</strong>focam<strong>en</strong>t crític i <strong>la</strong> seva expressió cultural– és una vàlida companya<br />
de <strong>la</strong> societat democràtica».<br />
Els conflictes religiosos –diu el docum<strong>en</strong>t– neix<strong>en</strong> per <strong>la</strong> ignorància, els<br />
estereotips, els clixés i el rebuig. Per tant, <strong>en</strong> un sistema democràtic els polítics<br />
han de preveure que el concepte g<strong>en</strong>eral de religió –cristiana, islàmica,<br />
jueva, etc.–, no sigui associat a les accions consumades (terroristes) executades<br />
per minories religioses fanàtiques. L’extremisme religiós, que al<strong>en</strong>a <strong>la</strong> intolerància,<br />
<strong>la</strong> discriminació i <strong>la</strong> violència, és també símptoma d’una societat<br />
ma<strong>la</strong>lta i fa peril<strong>la</strong>r <strong>la</strong> societat democràtica. En <strong>la</strong> mesura que compromet l’ordre<br />
públic, ha de ser combatut amb tots els mitjans de<br />
l’Estat de Dret, i, com és l’expressió d’un malestar social, França és l’únic Estat<br />
només pot afrontar-se si les autoritats abord<strong>en</strong> els proble- que es dec<strong>la</strong>ra<br />
mes reals de <strong>la</strong> col·lectivitat. La Recomanació 1396 propug- explícitam<strong>en</strong>t <strong>la</strong>ic<br />
na que «l’educació és el camí c<strong>la</strong>u per a combatre <strong>la</strong> ignorància<br />
i els estereotips. Els Programes esco<strong>la</strong>rs i els universitaris han de revisar-se,<br />
de forma urg<strong>en</strong>t, amb <strong>la</strong> finalitat de promoure una millor compr<strong>en</strong>sió<br />
de les diverses religions; [i] els líders religiosos pod<strong>en</strong> realitzar una estimable<br />
aportació per combatre els prejudicis, mitjançant <strong>la</strong> manera <strong>en</strong> que s’express<strong>en</strong><br />
<strong>en</strong> públic i <strong>la</strong> forma <strong>en</strong> que influeix<strong>en</strong> <strong>en</strong> els crei<strong>en</strong>ts [...] La lluita contra el<br />
prejudici també requereix el des<strong>en</strong>volupam<strong>en</strong>t de l’ecum<strong>en</strong>isme i del diàleg<br />
interreligiós».<br />
L’Assemblea Par<strong>la</strong>m<strong>en</strong>tària és consci<strong>en</strong>t que <strong>en</strong> les societats democràtiques<br />
subsisteix<strong>en</strong> t<strong>en</strong>sions <strong>en</strong>tre el poder polític i <strong>la</strong> religió. Hi ha una faceta<br />
religiosa <strong>en</strong> molts dels problemes amb els quals s’<strong>en</strong>fronta <strong>la</strong> societat, com per<br />
exemple els movim<strong>en</strong>ts fonam<strong>en</strong>talistes, els actes terroristes, el racisme, <strong>la</strong><br />
x<strong>en</strong>ofòbia i <strong>la</strong> desigualtat dels sexes <strong>en</strong> <strong>la</strong> religió. Per a l’Assemblea, «cap de les<br />
grans religions antigues predica <strong>la</strong> violència. L’extremisme és una inv<strong>en</strong>ció<br />
humana que desvia <strong>la</strong> religió de <strong>la</strong> seva ruta humanista, per a convertir-<strong>la</strong> <strong>en</strong><br />
un instrum<strong>en</strong>t de poder.» És, doncs, missió dels estats democràtics permetre<br />
que totes les religions «es des<strong>en</strong>rotllin <strong>en</strong> les mateixes condicions, i han de faci-<br />
125
Les re<strong>la</strong>cions <strong>en</strong>tre les confessions i els Estats membres de <strong>la</strong> Unió Europea<br />
litar que trobin el seu lloc adequat <strong>en</strong> <strong>la</strong> societat.» I això perquè els «problemes<br />
sorgeix<strong>en</strong> quan les autoritats int<strong>en</strong>t<strong>en</strong> emprar <strong>la</strong> religió per a les seves<br />
pròpies finalitats, o quan les religions int<strong>en</strong>t<strong>en</strong> abusar de l’Estat amb el propòsit<br />
d’assolir els seus objectius».<br />
Explicat el diagnòstic, l’Assemblea passa tot seguit a proposar una sèrie de<br />
mesures o eixos d’actuació política. En primer lloc, els governs dels Estats<br />
membres han de garantir <strong>la</strong> llibertat de consciència i manifestació religiosa:<br />
• Salvaguardar el pluralisme religiós, donant ocasió a que totes les religions<br />
es des<strong>en</strong>volupin <strong>en</strong> idèntiques condicions; b) Facilitar els costums i ritus<br />
religiosos <strong>en</strong> re<strong>la</strong>ció al matrimoni, <strong>la</strong> indum<strong>en</strong>tària, les festivitats –amb un<br />
cert marge per a <strong>la</strong> modificació de les absències <strong>la</strong>borals– i el servei militar; c)<br />
D<strong>en</strong>unciar qualsevol int<strong>en</strong>t de fom<strong>en</strong>tar els conflictes dins<br />
A mesura que <strong>la</strong> UE dels grups o <strong>en</strong>tre els grups religiosos amb finalitats parti-<br />
assumeixi més dàries (o polítiques); d) Garantir <strong>la</strong> llibertat i igualtat de<br />
competències, quin serà drets educatius de tots els ciutadans, amb indep<strong>en</strong>dència<br />
el futur de les re<strong>la</strong>cions de les seves cre<strong>en</strong>ces, costums o ritus religiosos; e) Assegurar<br />
de les confessions amb un accés equitatiu de totes les religions als mitjans de<br />
Brussel·les?<br />
comunicació social.<br />
En segon lloc, s’ha de promoure l’educació sobre <strong>la</strong> religió:<br />
• Reforçar l’<strong>en</strong>s<strong>en</strong>yança de les religions com a sistemes de valors <strong>en</strong> els<br />
quals els joves puguin des<strong>en</strong>volupar un <strong>en</strong>focam<strong>en</strong>t crític, dins de l’estructura<br />
de l’educació <strong>en</strong> l’ètica i ciutadania democràtica; b) Promoure l’<strong>en</strong>s<strong>en</strong>yam<strong>en</strong>t<br />
<strong>en</strong> les escoles d’història comparada de les distintes religions,<br />
acc<strong>en</strong>tuant els seus oríg<strong>en</strong>s, les similituds <strong>en</strong> alguns dels seus valors, <strong>la</strong> diversitat<br />
dels seus costums, tradicions i festes; c) Al<strong>en</strong>ar l’estudi de <strong>la</strong> història i <strong>la</strong><br />
filosofia de les religions i <strong>la</strong> investigació d’aquestes matèries <strong>en</strong> <strong>la</strong> universitat,<br />
juntam<strong>en</strong>t amb els estudis teològics; d) Cooperar amb les institucions<br />
educatives religioses amb <strong>la</strong> finalitat d’inserir o reforçar, <strong>en</strong> els p<strong>la</strong>ns d’estudi,<br />
els aspectes re<strong>la</strong>cionats amb els drets humans, <strong>la</strong> història, <strong>la</strong> filosofia i <strong>la</strong><br />
ciència; e) Evitar qualsevol conflicte <strong>en</strong>tre l’educació pública <strong>en</strong> matèria religiosa<br />
i les cre<strong>en</strong>ces religioses de les famílies, amb <strong>la</strong> finalitat de respectar <strong>la</strong><br />
lliure decisió de les famílies <strong>en</strong> aquesta delicada qüestió.<br />
126
VIA 03 03/2007 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
En tercer lloc, s’ha d’impulsar una millor re<strong>la</strong>ció amb i <strong>en</strong>tre les religions:<br />
• Endegar un diàleg més metòdic amb els líders religiosos i humanistes<br />
sobre els principals problemes als quals s’<strong>en</strong>fronta <strong>la</strong> societat, i fer possible<br />
que es tinguin <strong>en</strong> compte els punts de vista religiosos i culturals de <strong>la</strong> pob<strong>la</strong>ció<br />
abans de pr<strong>en</strong>dre decisions polítiques i comprometre a les comunitats i<br />
organitzacions religioses <strong>en</strong> <strong>la</strong> tasca de donar suport als valors democràtics i<br />
promoure idees innovadores; b) Animar el diàleg <strong>en</strong>tre les religions, proporcionant<br />
oportunitats d’expressió i discussió, així com trobades <strong>en</strong>tre repres<strong>en</strong>tants<br />
de les distintes religions; c) Promoure el diàleg quotidià <strong>en</strong>tre teòlegs,<br />
filòsofs i historiadors, així com <strong>la</strong> trobada d’experts <strong>en</strong> altres branques del<br />
saber; d) Ampliar i reforçar <strong>la</strong> trobada associativa amb les comunitats i les organitzacions<br />
religioses, particu<strong>la</strong>rm<strong>en</strong>t amb aquelles que t<strong>en</strong><strong>en</strong> una profunda<br />
arrel cultural i ètica <strong>en</strong>tre les pob<strong>la</strong>cions locals <strong>en</strong> activitats socials, b<strong>en</strong>èfiques,<br />
culturals, educatives i missioneres.<br />
En darrer lloc, s’ha de promoure també l’expressió cultural i social de <strong>la</strong><br />
religió:<br />
• Assegurar <strong>la</strong> igualtat de condicions respecte el mant<strong>en</strong>im<strong>en</strong>t i <strong>la</strong> conservació<br />
dels edificis religiosos i dels béns de totes les religions, com a part integral<br />
del patrimoni nacional i europeu; b) Garantir que els edificis religiosos <strong>en</strong><br />
desús siguin rehabilitats <strong>en</strong> condicions, <strong>en</strong> <strong>la</strong> mesura del possible, compatibles<br />
amb <strong>la</strong> finalitat originària de <strong>la</strong> seva construcció; c) Salvaguardar les tradicions<br />
culturals i festives de les distintes religions; d) Al<strong>en</strong>ar les tasques socials i b<strong>en</strong>èfiques<br />
promogudes pels grups religiosos i les seves organitzacions.<br />
3. Les esglésies nacionals i <strong>la</strong> confrontació <strong>en</strong>tre el <strong>la</strong>ïcisme i els def<strong>en</strong>sors de<br />
les arrels cristianes d’Europa<br />
Pluralisme de models –segons <strong>la</strong> tradició històrica i religiosa de cada Estat<br />
membre–, i preocupació per fer compatibles Religió i Democràcia, amb un<br />
<strong>en</strong>riquim<strong>en</strong>t mutu dels valors confessionals i <strong>la</strong>ics, són a priori –i subratllo a<br />
priori– els dos eixos principals de <strong>la</strong> política religiosa de <strong>la</strong> Unió. Resta, però,<br />
<strong>la</strong> incògnita del tractam<strong>en</strong>t jurídic dels nous movim<strong>en</strong>ts religiosos i de<br />
l’Is<strong>la</strong>m, una de les religions que més creix<strong>en</strong> demogràficam<strong>en</strong>t, <strong>la</strong> presència<br />
de <strong>la</strong> qual s’escampa heterogèniam<strong>en</strong>t per <strong>la</strong> capil·<strong>la</strong>ritat territorial del Vell<br />
Contin<strong>en</strong>t.<br />
127
Les re<strong>la</strong>cions <strong>en</strong>tre les confessions i els Estats membres de <strong>la</strong> Unió Europea<br />
Contràriam<strong>en</strong>t al que podria semb<strong>la</strong>r als sectors més <strong>la</strong>ïcistes de <strong>la</strong> Unió,<br />
l’estatus de les esglésies nacionals no significa una situació de privilegi <strong>en</strong><br />
re<strong>la</strong>ció a les minories. En reiterades s<strong>en</strong>tències, el mateix Tribunal Europeu<br />
de Drets Humans ha sostingut que una efectiva protecció dels drets de les<br />
minories religioses al si dels Estats membres és compatible amb el mant<strong>en</strong>im<strong>en</strong>t<br />
de l’estatus propi de les esglésies nacionals cristianes3 .<br />
La cooperació dels Estats membres (i jo afegiria de les regions o nacions<br />
s<strong>en</strong>se Estat) admet graus diversos. Però <strong>la</strong> llibertat dels grups religiosos ha de<br />
ser copsada segons una estricta igualtat. Les polítiques de cooperació amb les<br />
esglésies pod<strong>en</strong> ser difer<strong>en</strong>ts <strong>en</strong> funció de les tradicions de cada país membre,<br />
però el dret de llibertat religiosa dels ciutadans ha de poder-se exercir<br />
s<strong>en</strong>se discriminacions. Seguram<strong>en</strong>t resulta difícil conciliar ambdós principis<br />
–cooperació i llibertat–, però el Tribunal Europeu considera que, si els<br />
Estats membres respect<strong>en</strong> <strong>la</strong> llibertat religiosa de tothom, ambdós principis<br />
són compatibles.<br />
Com ass<strong>en</strong>ya<strong>la</strong> Iván C. Ibán, les característiques que<br />
pr<strong>en</strong>drà el futur model europeu de re<strong>la</strong>cions amb les confessions<br />
anirà a recer del procés d’absolutització del Dret<br />
Comunitari, que és indeturable4 La democràcia s’ha<br />
demostrat com <strong>la</strong> millor<br />
estructura per al<br />
. La Unió Europea és una<br />
pluralisme religiós i <strong>en</strong>titat política supranacional que es nodreix de <strong>la</strong> sobira-<br />
l’exercici de les cre<strong>en</strong>ces<br />
nia dels Estats membres, i el seu poder es materialitza mitjançant<br />
una normativa amb diàfana vocació expansiva. Les<br />
esglésies nacionals form<strong>en</strong> part del projecte europeu: roman<strong>en</strong> obligades a<br />
actuar <strong>en</strong> el marc de <strong>la</strong> Unió Europea, i moltes competències de <strong>la</strong> Unió afect<strong>en</strong><br />
els seus interessos. La qüestió rau a dilucidar si <strong>la</strong> construcció política<br />
europea acabarà per retal<strong>la</strong>r els estatus de les esglésies homologades pels<br />
Estats, o si, per contra, superimposarà un sistema igualitari, eliminador dels<br />
avantatges de què gaudeix<strong>en</strong> fins ara.<br />
Quan el 1951 es signà a París el Tractat Constitutiu de <strong>la</strong> Comunitat<br />
Europea del Carbó i de l’Acer, les religions acomodades políticam<strong>en</strong>t er<strong>en</strong><br />
dues: <strong>la</strong> catòlica i <strong>la</strong> protestant. Amb <strong>la</strong> Unió s’inaugurà una <strong>en</strong>titat supraestatal<br />
més pot<strong>en</strong>t que els Estats membres, <strong>la</strong> qual ha motivat <strong>la</strong> creació de <strong>la</strong><br />
primera Nunciatura Apostòlica de l’Església Catòlica a Brussel·les, com també<br />
<strong>la</strong> Conferència d’Esglésies Europees (KEK), mecanisme unitari de coordinació<br />
que aglutina les esglésies cristianes (protestant, anglicana, ortodoxa) distin-<br />
128
VIA 03 03/2007 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
tes de <strong>la</strong> catòlica. Es reprodueix així, <strong>en</strong> el plànol de <strong>la</strong> re<strong>la</strong>ció amb les institucions<br />
europees, l’esquema plurisecu<strong>la</strong>r de re<strong>la</strong>cions Estat-Esglésies.<br />
P<strong>en</strong>sem que <strong>en</strong> els propers anys <strong>la</strong> política europea no podrà, atesa <strong>la</strong> diversitat<br />
social del Vell Contin<strong>en</strong>t, imposar un únic model nacional dels tres exist<strong>en</strong>ts.<br />
Ni el francès ni el de cooperació ni el d’església oficial. Des d’una perspectiva<br />
àmplia, <strong>la</strong> multiculturalitat religiosa està destinada a int<strong>en</strong>sificar-se,<br />
tot desintegrant allò que s’ha qualificat com a «obsolet pluralisme<br />
codificat de barreres tradicionals» 5 . Aquesta desin- El pluralisme de models i<br />
tegració donarà pas a un nou panorama de descodificació <strong>la</strong> re<strong>la</strong>ció <strong>en</strong>tre religió i<br />
religiosa. Si de cas, les dues coord<strong>en</strong>ades inspiradores del democràcia, són els dos<br />
model europeu seran <strong>la</strong> llibertat de consciència i un con- eixos de <strong>la</strong> política<br />
cepte d’església que no trairà el mantingut per les confes- religiosa de <strong>la</strong> UE<br />
sions nacionals.<br />
La Unió tampoc no podrà ignorar l’existència dels interlocutors religiosos<br />
nacionals, expressió institucional del cristianisme. Aquests dispos<strong>en</strong> de dues<br />
vies per a def<strong>en</strong>sar els seus interessos temporals: <strong>la</strong> primera, f<strong>en</strong>t pressió als<br />
mateixos Estats membres –com a actors que són del procés de construcció<br />
europea– i, <strong>la</strong> segona, acudint a <strong>la</strong> pròpia Nunciatura de Brussel·les o a <strong>la</strong> KEK.<br />
La construcció europea, doncs, no ha de suposar un fre a l’estatus de les esglésies<br />
nacionals d’arrel cristiana. Però a <strong>la</strong> l<strong>la</strong>rga seguram<strong>en</strong>t minvaran les diferències<br />
<strong>en</strong> el tractam<strong>en</strong>t polític, i les minories t<strong>en</strong>diran a equiparar-se a les<br />
esglésies oficials. Dos són els motius: primer, <strong>la</strong> progressiva uniformització de<br />
<strong>la</strong> jurisprudència del Tribunal Europeu de Drets Humans <strong>en</strong> matèria religiosa,<br />
que es decanta per una llibertat de religió exercida <strong>en</strong> termes d’igualtat i<br />
no discriminació directa (l’estàndard de protecció de <strong>la</strong> discriminació indirecta<br />
<strong>en</strong>cara no resulta satisfactori). I segon, l’emergència de les demandes de<br />
l’Is<strong>la</strong>m i els nous movim<strong>en</strong>ts religiosos.<br />
D’altra banda, l’omissió del cristianisme <strong>en</strong> el Preàmbul de <strong>la</strong> Constitució<br />
no ha estat una qüestió meram<strong>en</strong>t simbòlica, perquè podria anar legitimant<br />
<strong>la</strong> construcció d’un espai polític europeu unívocam<strong>en</strong>t <strong>la</strong>ic, basat <strong>en</strong> un neutralisme<br />
militant <strong>en</strong>vers les cosmovisions religioses, i refractari a <strong>la</strong> utilització<br />
pública dels argum<strong>en</strong>ts morals de les confessions. Seria el triomf del model<br />
francès extrapo<strong>la</strong>t a <strong>la</strong> Unió.<br />
Les forces <strong>la</strong>ïcistes no sembl<strong>en</strong> interessades a fer compatibles <strong>la</strong> Religió i <strong>la</strong><br />
Democràcia; m<strong>en</strong>yst<strong>en</strong><strong>en</strong> l’<strong>en</strong>riquim<strong>en</strong>t recíproc dels valors confessionals i<br />
129
Les re<strong>la</strong>cions <strong>en</strong>tre les confessions i els Estats membres de <strong>la</strong> Unió Europea<br />
<strong>la</strong>ics. Però a més, i crec que <strong>la</strong> qüestió mereix at<strong>en</strong>ció pel que fa a Europa, els<br />
def<strong>en</strong>sors del cristianisme es pregunt<strong>en</strong> si hi ha algun altre cas <strong>en</strong> el món <strong>en</strong><br />
què hagi tingut èxit un projecte polític fundat <strong>en</strong> una ruptura deliberada amb<br />
els fonam<strong>en</strong>ts històrics i culturals que l’han fet. En efecte, prescindir deliberadam<strong>en</strong>t<br />
del cristianisme significa marginar <strong>la</strong> cultura religiosa majoritària,<br />
els valors sobre els quals es va fundar <strong>la</strong> Unió, i –com va dir Joan Pau II– «Ningú<br />
no tal<strong>la</strong> les arrels de les quals ha rebut <strong>la</strong> vida» Els arbres com Europa si no<br />
t<strong>en</strong><strong>en</strong> arrels acab<strong>en</strong> morint6 .<br />
La idea és pl<strong>en</strong>am<strong>en</strong>t aplicable a l’Estat espanyol. Cal<br />
El dret de llibertat recordar que aquest té un grau jurídic i polític de <strong>la</strong>ïcitat<br />
religiosa dels ciutadans superior a <strong>la</strong> resta d’Estats de <strong>la</strong> Unió Europea, amb l’excep-<br />
s’ha de poder exercir ció de França. Això hauria de fer reflexionar certs sectors,<br />
s<strong>en</strong>se discriminacions<br />
que <strong>en</strong>cara sost<strong>en</strong><strong>en</strong> que Espanya és un Estat criptoconfessional.<br />
Res més lluny de <strong>la</strong> realitat europea. Espanya és<br />
governada democràticam<strong>en</strong>t a través de polítiques de desconfessionalització, on<br />
paradoxalm<strong>en</strong>t l’estatus de les minories jueva, islàmica i protestant va equiparant-se<br />
al de l’Església Catòlica. L’aconfessionalitat que proc<strong>la</strong>ma <strong>la</strong><br />
Constitució espanyo<strong>la</strong> és una de les distintes maneres que té l’Estat a l’hora<br />
de configurar-se com a tal davant el fet religiós. És una formu<strong>la</strong> política al servei<br />
de <strong>la</strong> llibertat de religió, que no ha de caure <strong>en</strong> <strong>la</strong> deformació <strong>la</strong>ïcista exclo<strong>en</strong>t.<br />
Amb l’aconfessionalitat política les esglésies roman<strong>en</strong> lliures d’Estat, és<br />
a dir, no pod<strong>en</strong> ser estatalitzades; i a l’inrevés també: l’Estat resta alliberat de<br />
qualsevol església o comunitat religiosa que pret<strong>en</strong>gui confessionalitzar-lo.<br />
Però aquesta, hem vist, és una e<strong>la</strong>boració ess<strong>en</strong>cialm<strong>en</strong>t teòrica, que no<br />
sempre es compleix als països de <strong>la</strong> Unió. De mom<strong>en</strong>t, <strong>la</strong> realitat desm<strong>en</strong>teix<br />
<strong>la</strong> suposada puresa metafísica d’una <strong>la</strong>ïcitat omnímoda. La Constitució europea<br />
legitima el pluralisme de models, és a dir, l’estatus de les respectives esglésies<br />
nacionals, i posa el límit <strong>en</strong> <strong>la</strong> prohibició de discriminació directa <strong>en</strong>vers<br />
aquells ciutadans que pertany<strong>en</strong> –o no– a confessions minoritàries.<br />
130
VIA 03 03/2007 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
NOTES<br />
1. Per un anàlisi crític dels models, vegeu: Diversos Autors, Ana Fernández-Coronado (dir.). El<br />
Derecho de <strong>la</strong> libertad de conci<strong>en</strong>cia <strong>en</strong> el marco de <strong>la</strong> Unión Europea: pluralismo y minorías,<br />
Colex, Madrid, 2002, pàgs. 67-94.<br />
2. El preàmbul actual omet qualsevol referència explícita al cristianisme: «Inspirant-se <strong>en</strong><br />
l’herència cultural, religiosa i humanista d’Europa, a partir de <strong>la</strong> qual s’han des<strong>en</strong>volupat els<br />
valors universals dels drets invio<strong>la</strong>bles i inali<strong>en</strong>ables de <strong>la</strong> persona humana, <strong>la</strong> democràcia, <strong>la</strong><br />
igualtat, <strong>la</strong> llibertat i l’Estat de Dret [...]».<br />
3. Sobre <strong>la</strong> jurisprudència del Tribunal Europeu de Drets Humans, vegeu els interessants<br />
treballs de Javier Martínez-Torrón, «La protección de <strong>la</strong> libertad religiosa <strong>en</strong> el sistema del<br />
Consejo de Europa», dins: Diversos Autors, Proyección nacional e internacional de <strong>la</strong> libertad<br />
religiosa, Ministerio de Justicia, Dirección G<strong>en</strong>eral de Asuntos Religiosos, Madrid, 2001, pàgs.<br />
89 i seg.; i també: «Limitations on Religious Freedom in the Case Law of the European Court<br />
of Human Rights», Emory International Law Review, Volume 19, No. 2, Summer 2005, pàgs.<br />
587-636.<br />
4. Iván C. Ibán, «Confesiones religiosas y Comunidad Europea: un primer esbozo», text<br />
provisional pro manuscripto.<br />
5. Andrea Riccardi, L’Església catòlica a l’<strong>en</strong>trada del tercer mil·l<strong>en</strong>i. Intransigència i<br />
modernitat, Pòrtic, Barcelona, 2001, pàg. 119.<br />
6. George Weigel, Política sin Dios. Europa, América, el cubo y <strong>la</strong> catedral, Ediciones<br />
Cristiandad, Madrid, 2006, pàg. 145.<br />
131
VIA 03 03/2007 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
Filòsof i teòleg. Universitat Ramon Llull<br />
Francesc Torralba<br />
El fonam<strong>en</strong>t prepolític de<br />
<strong>la</strong> democràcia. Postil·les<br />
al diàleg <strong>en</strong>tre Habermas<br />
i Ratzinger<br />
La coneguda confrontació intel·lectual <strong>en</strong>tre el filòsof Jürg<strong>en</strong> Habermas i el card<strong>en</strong>al<br />
Joseph Ratzinger –abans que esdevingués el papa B<strong>en</strong>et XVI–, que va t<strong>en</strong>ir lloc el 19<br />
de g<strong>en</strong>er de 2004 i de <strong>la</strong> qual fins i tot es van fer ressò alguns mitjans de comunicació,<br />
és el punt de partida des del qual l’autor afronta una qüestió complexa i ess<strong>en</strong>cial: <strong>la</strong><br />
de les bases prepolítiques de <strong>la</strong> democràcia, que el mateix Habermas aborda també a<br />
bastam<strong>en</strong>t <strong>en</strong> una obra rec<strong>en</strong>t que porta per títol Zwisch<strong>en</strong> Naturalismus und Religion<br />
(Entre naturalisme i religió). Del debat <strong>en</strong>tre el filòsof i el teòleg alemanys es desprèn,<br />
<strong>en</strong>tre altres conclusions, que molt probablem<strong>en</strong>t un dels problemes de les societats<br />
democràtiques actuals rau <strong>en</strong> el fet que determinats conceptes i valors que són fonam<strong>en</strong>tals<br />
per a <strong>la</strong> mateixa consistència de <strong>la</strong> democràcia qued<strong>en</strong> buits de s<strong>en</strong>tit, cosa<br />
que provoca, alhora, una creix<strong>en</strong>t manca de motivació per a un ferm compromís amb<br />
el bé comú i amb l’interès g<strong>en</strong>eral <strong>en</strong>tre els ciutadans <strong>la</strong>ics, postmetafísics, individualistes<br />
i re<strong>la</strong>tivistes. En aquest context de les societats democràtiques postsecu<strong>la</strong>ritzades,<br />
pot t<strong>en</strong>ir <strong>la</strong> religió un paper –també com a força motivadora– s<strong>en</strong>se que això impliqui<br />
posar <strong>en</strong> dubte els criteris ess<strong>en</strong>cials de <strong>la</strong> modernitat avançada?<br />
I<br />
La reflexió filosòfica sobre el rerefons (el Hintergrund) de <strong>la</strong> democràcia, no pot<br />
passar per alt el diàleg que va t<strong>en</strong>ir lloc <strong>en</strong> l’Acadèmia Catòlica de Baviera<br />
132
VIA 03 03/2007 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
(Munic) <strong>en</strong>tre el filòsof Jürg<strong>en</strong> Habermas (1929) i l’aleshores card<strong>en</strong>al Joseph<br />
Ratzinger (1927) 1 .<br />
Les tesis que es deriv<strong>en</strong> d’aquesta confrontació intel·lectual són bàsiques<br />
per afrontar, <strong>en</strong> l’hora pres<strong>en</strong>t, <strong>la</strong> discussió al voltant del fonam<strong>en</strong>t prepolític<br />
de <strong>la</strong> democràcia. Quan <strong>en</strong>s referim a aquest fonam<strong>en</strong>t, designem el discurs<br />
sobre els principis i valors necessaris per a què pugui t<strong>en</strong>ir lloc el correcte des<strong>en</strong>volupam<strong>en</strong>t<br />
de l’Estat democràtic.<br />
En un ll<strong>en</strong>guatge kantià, <strong>en</strong> diríem el discurs transc<strong>en</strong>d<strong>en</strong>tal, <strong>en</strong> <strong>la</strong> mesura<br />
<strong>en</strong> què el mot transc<strong>en</strong>d<strong>en</strong>tal es refereix a les condicions de possibilitat d’un<br />
discurs. La democràcia es basteix sobre un conjunt d’implícits que no sempre<br />
es pos<strong>en</strong> de relleu, però que si manqu<strong>en</strong>, tot l’edifici polític basat <strong>en</strong> les llibertats<br />
i <strong>en</strong> <strong>la</strong> participació ciutadana, s’<strong>en</strong>fonsa. Aquest rerefons és prepolític, perquè<br />
és, ontològicam<strong>en</strong>t anterior a l’exercici de <strong>la</strong> política i n’és <strong>la</strong> seva condició<br />
de possibilitat.<br />
La trobada <strong>en</strong>tre els dos intel·lectuals alemanys es va Segons Habermas, no és<br />
celebrar el 19 de g<strong>en</strong>er del 2004, fa poc més de tres anys i, <strong>la</strong> veritat que crea el<br />
des d’aleshores <strong>en</strong>çà ha estat objecte de múltiples anàlisis cons<strong>en</strong>s, sinó que el<br />
i interpretacions. La trobada <strong>en</strong>tre un p<strong>en</strong>sador d’arrel cons<strong>en</strong>s crea els<br />
marxista, membre de <strong>la</strong> segona g<strong>en</strong>eració de l’Esco<strong>la</strong> de ord<strong>en</strong>am<strong>en</strong>ts comuns<br />
Frankfurt i un dels refer<strong>en</strong>ts filosòfics europeus amb el<br />
teòleg Joseph Ratzinger, aleshores Prefecte de <strong>la</strong> Congregació de <strong>la</strong> Doctrina<br />
de <strong>la</strong> Fe i des d’abril del 2005, Papa de l’església Catòlica va aixecar moltes<br />
expectatives, tant <strong>en</strong> els àmbits estrictam<strong>en</strong>t acadèmics com <strong>en</strong> els <strong>en</strong>torns<br />
periodístics.<br />
Aquest intercanvi d’idees recorda, <strong>en</strong> part, alguns dels diàlegs que més<br />
ressò han tingut <strong>en</strong> el Segle XX, com el que van mant<strong>en</strong>ir Bertrand Russell i<br />
Friederich Copleston al voltant de l’existència de Déu <strong>en</strong> <strong>la</strong> BBC o bé el que van<br />
esc<strong>en</strong>ificar, més rec<strong>en</strong>tm<strong>en</strong>t, l’aleshores Card<strong>en</strong>al de l’arxidiòcesi de Milà,<br />
Carlo Maria Martini i el conegut escriptor i erudit italià Umberto Eco a propòsit<br />
de <strong>la</strong> fe dels que creu<strong>en</strong> i dels que no creu<strong>en</strong>.<br />
A priori, feia <strong>la</strong> impressió que <strong>en</strong>tre aquestes dues figures del p<strong>en</strong>sam<strong>en</strong>t<br />
actual hi hauria d’haver una gran confrontació intel·lectual, atès que Habermas<br />
prov<strong>en</strong>ia d’una tradició crítica <strong>en</strong>vers el f<strong>en</strong>om<strong>en</strong> religiós i Ratzinger se<br />
situava c<strong>la</strong>ram<strong>en</strong>t <strong>en</strong> <strong>la</strong> gran tradició filosòfica i teològica cristiana vertebrada<br />
pel p<strong>en</strong>sam<strong>en</strong>t de sant Agustí i sant Bonav<strong>en</strong>tura.<br />
133
El fonam<strong>en</strong>t prepolític de <strong>la</strong> democràcia. Postil·les al diàleg <strong>en</strong>tre Habermas i Ratzinger<br />
De fet, va haver-hi confrontació, però també es va posar de manifest que hi<br />
havia una trobada <strong>en</strong> les profunditats del discurs, un lloc comú que tots dos<br />
es va disposar a reconèixer i a explicitar. Aquesta intersecció intel·lectual va<br />
posar de relleu que tant des del p<strong>en</strong>sam<strong>en</strong>t fonam<strong>en</strong>tat estrictam<strong>en</strong>t <strong>en</strong> <strong>la</strong> raó<br />
com des del p<strong>en</strong>sam<strong>en</strong>t nodrit per l’experiència de <strong>la</strong> fe, s’arribava a <strong>la</strong> conclusió<br />
que l’Estat democràtic necessita d’uns fonam<strong>en</strong>ts prepolítics, anteriors a<br />
<strong>la</strong> democràcia per a <strong>la</strong> seva consistència.<br />
Th. Asshauer afirmava el 22 de g<strong>en</strong>er, tres dies després de <strong>la</strong> trobada, que<br />
tant <strong>la</strong> filosofia <strong>la</strong>ica com <strong>la</strong> teologia cristiana havi<strong>en</strong> experim<strong>en</strong>tat un canvi:<br />
«La filosofia liberal ha canviat. La seva suposició de què <strong>la</strong> religió desapareixeria<br />
<strong>en</strong> el remolí de <strong>la</strong> modernitat secu<strong>la</strong>ritzada, era falsa. La veritat és que sempre<br />
va estar <strong>en</strong>tre els objectius de Habermas salvar continguts religiosos <strong>en</strong> el<br />
propi discurs quotidià, però Habermas semb<strong>la</strong> t<strong>en</strong>ir cada vegada més dubtes<br />
al voltant de si ‘les <strong>en</strong>ergies de s<strong>en</strong>tit’ d’una societat mediàtica pod<strong>en</strong>, de fet,<br />
r<strong>en</strong>ovar-se per si mateixes» 2 .<br />
Un assist<strong>en</strong>t a l’acte com<strong>en</strong>tava després d’aquel<strong>la</strong> tarda de discussió: «En vista<br />
que els actors de <strong>la</strong> discussió s’ho concedi<strong>en</strong> gairebé tot, hom es preguntava<br />
de què p<strong>en</strong>sav<strong>en</strong> discutir aleshores. Habermas considera <strong>la</strong> religió des de <strong>la</strong><br />
perspectiva de <strong>la</strong> llibertat que sap que ha comès molts<br />
Segons Ratzinger, errors; m<strong>en</strong>tre que Ratzinger, des del cel de <strong>la</strong> veritat catò-<br />
l’e<strong>la</strong>boració del dret no lica, mirava amb escepticisme els afanys de <strong>la</strong> raó secu<strong>la</strong>r,<br />
és un problema teològic, és a dir, els afanys d’aquel<strong>la</strong> llibertat. I ambdós apel·<strong>la</strong>v<strong>en</strong> a<br />
sinó un problema de <strong>la</strong> un ‘doble apr<strong>en</strong><strong>en</strong>tatge’ <strong>en</strong> què <strong>la</strong> raó i <strong>la</strong> religió s’il·lustrin<br />
recta ratio<br />
una a l’altra».<br />
134<br />
II<br />
Al l<strong>la</strong>rg de <strong>la</strong> discussió, Habermas es mostra preocupat pels temes de sempre,<br />
<strong>la</strong> fonam<strong>en</strong>tació no metafísica dels valors moderns i <strong>la</strong> racionalització de <strong>la</strong><br />
cultura política. Fidel a <strong>la</strong> seva magna obra, <strong>la</strong> Teoria de l’acció comunicativa<br />
(1981), el p<strong>en</strong>sador alemany int<strong>en</strong>ta fonam<strong>en</strong>tar un discurs ètic s<strong>en</strong>se pressupòsits<br />
metafísics, tot partint de <strong>la</strong> comunitat de diàleg. Amb tot, però, al l<strong>la</strong>rg<br />
de <strong>la</strong> conversa, sorprèn com un intel·lectual com ell que sempre s’havia definit<br />
com a indifer<strong>en</strong>t o bé s<strong>en</strong>se «oïda musical per a <strong>la</strong> religió» 3 , insisteixi <strong>en</strong> <strong>la</strong>
VIA 03 03/2007 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
necessitat de comptar amb <strong>la</strong> fe per a sost<strong>en</strong>ir <strong>la</strong> debilitada vitalitat de <strong>la</strong> consciència<br />
democràtica.<br />
El «final de <strong>la</strong> metafísica» (expressió de Martin Heidegger) que <strong>en</strong> amplis<br />
sectors de <strong>la</strong> filosofia moderna s’ha convertit <strong>en</strong> un fet irreversible, ha conduït,<br />
segons Habermas, al positivisme jurídic que <strong>en</strong> l’actualitat ha adquirit<br />
forma sota <strong>la</strong> teoria del cons<strong>en</strong>s.<br />
Si <strong>la</strong> raó ja no està <strong>en</strong> situació de trobar el camí cap a <strong>la</strong> metafísica,<br />
només li queda per a fonam<strong>en</strong>tar l’Estat les conviccions comunes dels ciutadans<br />
que es reflecteix<strong>en</strong> <strong>en</strong> el cons<strong>en</strong>s democràtic. Segons<br />
Habermas, no és <strong>la</strong> veritat <strong>la</strong> que crea el cons<strong>en</strong>s, sinó el Un dels problemes de les<br />
cons<strong>en</strong>s el que crea no tant <strong>la</strong> veritat, sinó els ord<strong>en</strong>a- societats democràtiques<br />
m<strong>en</strong>ts comuns. Això significa que, <strong>en</strong> part, el dret queda postmodernes és<br />
exposat al joc de les majories i depèn de <strong>la</strong> consciència l’am<strong>en</strong>aça de buidar de<br />
dels poders de <strong>la</strong> societat del mom<strong>en</strong>t que, a <strong>la</strong> vegada, s<strong>en</strong>tit valors nuclears<br />
està determinada per múltiples factors.<br />
Segons Ratzinger, l’e<strong>la</strong>boració i l’estructuració del dret no és immediatam<strong>en</strong>t<br />
un problema teològic, sinó un problema de <strong>la</strong> recta ratio. Aquesta recta<br />
ratio ha de discernir què és just i què no ho és i el que és conforme a l’exigència<br />
interna de l’ésser humà. És tasca de l’església i de <strong>la</strong> fe contribuir a <strong>la</strong> santedat<br />
de <strong>la</strong> ratio i per mitjà d’una justa educació conservar per a l’home aquesta<br />
capacitat de veure i de percebre. Segons el teòleg alemany, <strong>la</strong> fe cristiana respecta<br />
<strong>la</strong> natura pròpia de l’Estat, sobretot de l’Estat <strong>en</strong> una societat plural, però<br />
s<strong>en</strong>t també <strong>la</strong> seva pròpia responsabilitat pel que fa a purificar els fonam<strong>en</strong>ts<br />
del dret.<br />
En el decurs del diàleg, Ratzinger argum<strong>en</strong>ta <strong>la</strong> seva posició des d’una filosofia<br />
tradicional que s’ha bastit al l<strong>la</strong>rg de segles d’història. Fi <strong>en</strong> les seves formes<br />
i argum<strong>en</strong>tacions, pr<strong>en</strong> distància del perfil mediàtic com a guardià del<br />
dogma i es permet, fins i tot, fer una com<strong>en</strong>tari sobre una idea de Hans Küng.<br />
III<br />
Habermas constata, <strong>en</strong> <strong>la</strong> conversa, que un dels problemes fonam<strong>en</strong>tals de les<br />
societats democràtiques postmodernes és l’am<strong>en</strong>aça de buidar de s<strong>en</strong>tit conceptes<br />
nuclears que també són valors. Des del seu punt de vista, no cal referir-<br />
135
El fonam<strong>en</strong>t prepolític de <strong>la</strong> democràcia. Postil·les al diàleg <strong>en</strong>tre Habermas i Ratzinger<br />
se a <strong>la</strong> transc<strong>en</strong>dència o <strong>la</strong> fe per donar consistència als valors democràtics.<br />
L’únic que cal és ser racional. La llei que regu<strong>la</strong> l’Estat es fonam<strong>en</strong>ta <strong>en</strong> les<br />
mateixes condicions que fan possible el diàleg <strong>en</strong>tre ciutadans, que estan<br />
involucrats d’una o altra manera <strong>en</strong> el procedim<strong>en</strong>t legis<strong>la</strong>tiu. La mateixa<br />
argum<strong>en</strong>tació és el fonam<strong>en</strong>t de <strong>la</strong> legitimitat del sistema.<br />
Segons el filòsof, és el mateix procés democràtic el que g<strong>en</strong>era l’imprescindible<br />
cons<strong>en</strong>s cap a un sistema que pretén fonam<strong>en</strong>tar-se no tant <strong>en</strong> <strong>la</strong> repressió,<br />
sinó <strong>en</strong> un acord més imaginari que real <strong>en</strong>tre els seus ciutadans. Segons<br />
Habermas, l’estat democràtic cal que sigui neutral respecte a les visions del<br />
món que adopt<strong>en</strong> els seus ciutadans. Són lliures, doncs, de p<strong>en</strong>sar i d’actuar<br />
com vulguin, sempre i quan respectin <strong>la</strong> legalitat vig<strong>en</strong>t.<br />
El problema, diu Habermas, rau <strong>en</strong> ac<strong>la</strong>rir què motivarà aquests ciutadans<br />
<strong>la</strong>ics postmetafísics, individualistes i re<strong>la</strong>tivistes a participar <strong>en</strong> política o a<br />
sacrificar quelcom propi amb vista al bé comú. Té dubtes, doncs, respecte <strong>la</strong><br />
motivació dels ciutadans. Segons l’autor de <strong>la</strong> Teoria de l’acció comunicativa, una<br />
obligació legal d’exercir el dret a vot, repres<strong>en</strong>taria <strong>en</strong> un Estat de dret un cos<br />
tan estrany com una solidaritat que vingués dictada per <strong>la</strong> llei. Amb bon judici<br />
afirma que <strong>la</strong> disponibilitat a sortir <strong>en</strong> def<strong>en</strong>sa de ciutadans estranys i fràgils<br />
no és quelcom que es pugui manar, sinó tan sols suposar <strong>en</strong> una comunitat<br />
liberal.<br />
IV<br />
Habermas afirma, <strong>en</strong> definitiva, que <strong>la</strong> raó és útil per justificar, argum<strong>en</strong>tar<br />
i explicar, però no és un instrum<strong>en</strong>t de motivació. Considera que no és autosufici<strong>en</strong>t,<br />
sinó que necessita un elem<strong>en</strong>t extern per posar-se <strong>en</strong> marxa. Diu<br />
que <strong>la</strong> raó, <strong>en</strong> reflexionar sobre el seu fonam<strong>en</strong>t més profund, descobreix que<br />
té el seu orig<strong>en</strong> <strong>en</strong> quelcom que no és el<strong>la</strong> i que el poder d’aquesta altra instància<br />
li fa pr<strong>en</strong>dre consciència dels seus límits i així es transc<strong>en</strong>deix a si<br />
mateixa <strong>en</strong> direcció cap aquesta altra <strong>en</strong>titat. Aquí és on troba un lloc per a <strong>la</strong><br />
religió <strong>en</strong> <strong>la</strong> cultura democràtica moderna. L’<strong>en</strong>tén com a força motivadora,<br />
com a instància donadora de s<strong>en</strong>tit. En aquest punt, Habermas va desconcertar<br />
part de l’auditori de l’acadèmia bàvara, perquè semb<strong>la</strong>va que el def<strong>en</strong>sor<br />
de l’Aufklärung i de les societats <strong>la</strong>iques feia un gir cap a <strong>la</strong> religió.<br />
136
VIA 03 03/2007 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
Amb tot, cal reconèixer que abans de <strong>la</strong> mateixa trobada amb Ratzinger,<br />
Habermas havia fet ja una evolució respecte a <strong>la</strong> qüestió religiosa4 . El Habermas<br />
de mitjans dels anys vuitanta que s’havia qualificat a si mateix, mig <strong>en</strong><br />
broma, mig seriosam<strong>en</strong>t, com un «ateu empedreït», s’havia tornat <strong>en</strong> els<br />
anys noranta «religiosam<strong>en</strong>t musical». A partir doncs d’aquesta dècada, <strong>la</strong><br />
«música religiosa» com<strong>en</strong>ça a ocupar un lloc important <strong>en</strong> l’obra de Habermas,<br />
per més que l’autor alemany es mantingui <strong>en</strong> el seu principi d’«ateisme<br />
metodològic».<br />
Segons Habermas, un sistema polític no es pot nodrir No cal referir-se a <strong>la</strong><br />
únicam<strong>en</strong>t del coneixem<strong>en</strong>t o de <strong>la</strong> transparència argu- transc<strong>en</strong>dència o <strong>la</strong> fe per<br />
m<strong>en</strong>tativa dels debats. Segons ell, <strong>en</strong> el passat, les convic- donar consistència als<br />
cions republicanes for<strong>en</strong> sostingudes per ideologies o pas- valors democràtics, diu<br />
sions (com el nacionalisme, per exemple). Aquests ass<strong>en</strong>ta- Habermas.<br />
m<strong>en</strong>ts prepolítics són com motors passionals i irracionals<br />
i un Estat no pot prescindir d’aquestes forces, tot i els perills que comport<strong>en</strong><br />
quan es deix<strong>en</strong> expressar més <strong>en</strong>llà de les fronteres de <strong>la</strong> raó.<br />
Segons el seu parer, un Estat no pot prescindir dels valors altruistes, però<br />
tampoc no pot imposar-los jurídicam<strong>en</strong>t. Així, doncs, <strong>en</strong> <strong>la</strong> societat postsecu<strong>la</strong>ritzada,<br />
<strong>la</strong> religió té un paper a jugar. Ha de ser font per a <strong>la</strong> formació de virtuts<br />
cíviques i això, <strong>en</strong> cap s<strong>en</strong>tit am<strong>en</strong>aça <strong>la</strong> modernitat avançada, sinó que<br />
li dóna força. El mateix Habermas posa de relleu que els drets humans t<strong>en</strong><strong>en</strong><br />
les seves arrels <strong>en</strong> l’escolàstica catòlica.<br />
En aquest punt de <strong>la</strong> qüestió, Habermas reconeix que <strong>la</strong> raó guanyaria <strong>en</strong><br />
profunditat si reconeix <strong>en</strong> <strong>la</strong> fe un «pot<strong>en</strong>cial de veritat». Igualm<strong>en</strong>t, def<strong>en</strong>sa<br />
que <strong>la</strong> filosofia no hauria de jutjar <strong>la</strong> fe amb criteris de veritat o falsedat, sinó<br />
canviar d’actitud i estimar el que pot apr<strong>en</strong>dre d’el<strong>la</strong>. En certa manera, doncs,<br />
def<strong>en</strong>sa que <strong>la</strong> filosofia superi <strong>la</strong> seva autosuficiència moderna i es disposi a<br />
escoltar i a nodrir-se dels materials mitològics i parabòlics de les religions. La<br />
traducció filosòfica de <strong>la</strong> idea de què l’home és imatge i semb<strong>la</strong>nça de Déu és<br />
una idea que el mateix Habermas recull <strong>en</strong> <strong>la</strong> seva interv<strong>en</strong>ció i diu que cal respectar<br />
i considerar at<strong>en</strong>tam<strong>en</strong>t, <strong>en</strong> <strong>la</strong> mesura <strong>en</strong> què <strong>en</strong>forteix <strong>la</strong> tesi filosòfica<br />
de <strong>la</strong> idèntica dignitat <strong>en</strong>tre tots els éssers humans, un dels fonam<strong>en</strong>ts<br />
bàsics de l’Estat democràtic liberal.<br />
Citant Rawls, Habermas afirma que tota religió és originàriam<strong>en</strong>t una<br />
imatge del món, una compreh<strong>en</strong>sive doctrine que dóna s<strong>en</strong>tit a <strong>la</strong> realitat i que<br />
137
El fonam<strong>en</strong>t prepolític de <strong>la</strong> democràcia. Postil·les al diàleg <strong>en</strong>tre Habermas i Ratzinger<br />
marca determinades formes de vida. En un Estat <strong>la</strong>ic, cada ciutadà té dret a<br />
def<strong>en</strong>sar públicam<strong>en</strong>t <strong>la</strong> seva concepció del món i a viure conforme a el<strong>la</strong>,<br />
sempre i quan no <strong>en</strong>tri <strong>en</strong> conflicte amb les lleis que, d’una manera sobirana,<br />
<strong>la</strong> comunitat s’ha donat a si mateixa. Habermas, però,<br />
El filòsof alemany, però, def<strong>en</strong>sa <strong>la</strong> idea que algunes d’aquestes cosmovisions i, de<br />
admet que <strong>la</strong> religió pot manera especial <strong>la</strong> cristiana, són fonam<strong>en</strong>tals per al soste-<br />
ser font de formació de nim<strong>en</strong>t de l’Estat democràtic <strong>en</strong> <strong>la</strong> mesura <strong>en</strong> què forneix<br />
virtuts cíviques<br />
una sèrie de categories que, juntam<strong>en</strong>t amb <strong>la</strong> filosofia<br />
grega, es trob<strong>en</strong> <strong>en</strong> el cor de <strong>la</strong> m<strong>en</strong>talitat occid<strong>en</strong>tal. Així,<br />
doncs, considera que aquesta cosmovisió, correctam<strong>en</strong>t purificada dels seus<br />
excessos i desmesures irracionals, pot ser un discurs de fonam<strong>en</strong>tació juntam<strong>en</strong>t<br />
amb <strong>la</strong> raó moderna.<br />
V<br />
El cristianisme és, segons Habermas, un aliat adequat <strong>en</strong> <strong>la</strong> lluita contra el<br />
re<strong>la</strong>tivisme postmodern que r<strong>en</strong>ega de <strong>la</strong> racionalitat . Amb tot, el p<strong>en</strong>sador<br />
alemany considera que cal desinfectar de cert irracionalisme residual les cultures<br />
no liberals, com les religioses, per admetre-les, de ple, <strong>en</strong> <strong>la</strong> ciutat.<br />
En aquest punt, Ratzinger contesta que <strong>la</strong> racionalitat, l’únic absolut que<br />
fins fa re<strong>la</strong>tivam<strong>en</strong>t poc temps Habermas reconeixia, també hauria de reflexionar<br />
sobre els desastres que produeix<strong>en</strong> els seus somnis i compr<strong>en</strong>dre les<br />
reaccions contràries que g<strong>en</strong>era.<br />
L’aleshores Card<strong>en</strong>al, que e<strong>la</strong>bora <strong>la</strong> seva argum<strong>en</strong>tació amb un ll<strong>en</strong>guatge<br />
m<strong>en</strong>ys tècnic i amb una voluntat més pedagògica, def<strong>en</strong>sa <strong>la</strong> noció de dret<br />
natural, d’una llei el fonam<strong>en</strong>t de <strong>la</strong> qual no és un raonam<strong>en</strong>t o un resultat<br />
d’un debat, sinó que deriva d’una essència natural d’orig<strong>en</strong> diví i reve<strong>la</strong>da als<br />
homes. Des del seu punt de vista, els valors ferms no sorgeix<strong>en</strong> de l’individu,<br />
ni pod<strong>en</strong> fonam<strong>en</strong>tar-se sempre d’una manera racional o democràtica. Hi ha<br />
valors, segons el seu criteri, que se sost<strong>en</strong><strong>en</strong> per si mateixos, s<strong>en</strong>se necessitat<br />
d’argum<strong>en</strong>ts ni cons<strong>en</strong>sos.<br />
En <strong>la</strong> crítica del re<strong>la</strong>tivisme postmodern tant Habermas com Ratzinger es<br />
don<strong>en</strong> <strong>la</strong> mà, <strong>en</strong>cara que per raons difer<strong>en</strong>ts. Ratzinger parteix de <strong>la</strong> idea que<br />
hi ha uns principis absoluts donats per Déu a l’home i que l’home coneix i<br />
138
VIA 03 03/2007 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
accepta a través de l’acte de fe, m<strong>en</strong>tre que Habermas considera que <strong>la</strong> comunitat<br />
de diàleg és <strong>la</strong> darrera instància que dóna fonam<strong>en</strong>t als principis.<br />
Cal recordar que les teories postmodernes, situant-se <strong>en</strong> el p<strong>la</strong> d’una crítica<br />
de <strong>la</strong> raó, <strong>en</strong>t<strong>en</strong><strong>en</strong> aquesta crisi no com a conseqüència d’una utilització<br />
selectiva dels pot<strong>en</strong>cials de <strong>la</strong> raó, sinó que l’<strong>en</strong>t<strong>en</strong><strong>en</strong> com el resultat lògic de<br />
<strong>la</strong> modernitat. Aquest escepticisme radical <strong>en</strong>vers <strong>la</strong> raó xoca frontalm<strong>en</strong>t<br />
amb el kantisme de Habermas i amb <strong>la</strong> filosofia d’arrel catòlica que sempre<br />
ha def<strong>en</strong>sat <strong>la</strong> raó contra el fideisme.<br />
Ambdós es mostr<strong>en</strong> igualm<strong>en</strong>t preocupats pel re<strong>la</strong>tivisme i per les seves<br />
conseqüències <strong>en</strong> el p<strong>la</strong> social i polític. Contra <strong>la</strong> tesi de què tot s’hi val o que<br />
no hi ha una jerarquia ètica de principis, def<strong>en</strong>s<strong>en</strong> <strong>la</strong> necessitat d’uns principis<br />
sòlids per a bastir les societats democràtiques. Ambdós def<strong>en</strong>s<strong>en</strong> <strong>la</strong> necessitat<br />
d’una corre<strong>la</strong>ció <strong>en</strong>tre <strong>la</strong> fe cristiana i <strong>la</strong> cultura secu<strong>la</strong>r occid<strong>en</strong>tal.<br />
El teòleg alemany explota a fons els gestos concedits per Habermas i<br />
extreu d’ells gairebé l’exigència de restaurar <strong>la</strong> c<strong>en</strong>tralitat de <strong>la</strong> fe <strong>en</strong> un món<br />
<strong>en</strong> què ja no es creu res. Segons Ratzinger, és obvi que el <strong>la</strong>ïcisme de <strong>la</strong> modernitat<br />
racionalista domina l’actual panorama espiritual. Amb tot, raó i fe són<br />
complem<strong>en</strong>tàries, abans que <strong>en</strong>emigues. Queda c<strong>la</strong>r que <strong>la</strong> raó té les seves<br />
pròpies patologies, no m<strong>en</strong>ors ni m<strong>en</strong>ys mortíferes que les que <strong>la</strong> religió va<br />
patir <strong>en</strong> el passat.<br />
B<strong>en</strong>et XVI expressa aquesta mateixa idea de complem<strong>en</strong>tarietat, harmonia<br />
i interdep<strong>en</strong>dència <strong>en</strong>tre fe i raó <strong>en</strong> el discurs a <strong>la</strong> cúria romana, Herm<strong>en</strong>èutica<br />
del mom<strong>en</strong>t actual de l’església: «La fatigant disputa <strong>en</strong>tre <strong>la</strong> raó moderna i <strong>la</strong> fe<br />
cristiana que, <strong>en</strong> un primer mom<strong>en</strong>t, amb el procés a Galileu, havia com<strong>en</strong>çat<br />
de manera negativa, certam<strong>en</strong>t conegué moltes fases, però amb el Concili<br />
Vaticà II arribà l’hora <strong>en</strong> què calia rep<strong>en</strong>sar amp<strong>la</strong>m<strong>en</strong>t. El<br />
seu contingut, <strong>en</strong> els textos conciliars, està marcat certa- El cristianisme és un aliat<br />
m<strong>en</strong>t a grans trets, però amb això hi ha determinada <strong>la</strong> <strong>en</strong> <strong>la</strong> lluita contra el<br />
direcció ess<strong>en</strong>cial, de manera que el diàleg <strong>en</strong>tre raó i fe, re<strong>la</strong>tivisme postmodern<br />
avui particu<strong>la</strong>rm<strong>en</strong>t important, a partir del Vaticà II ha trobat<br />
<strong>la</strong> seva ori<strong>en</strong>tació. Ara aquest diàleg s’ha de des<strong>en</strong>volupar amb gran obertura<br />
m<strong>en</strong>tal, però també amb aquel<strong>la</strong> c<strong>la</strong>redat <strong>en</strong> el discernim<strong>en</strong>t dels esperits<br />
que el món amb bona raó espera de nosaltres precisam<strong>en</strong>t <strong>en</strong> aquest<br />
mom<strong>en</strong>t. Per això, avui podem girar els nostres ulls amb gratitud al Concili<br />
Vaticà II: si el llegim i el rebem guiats per una herm<strong>en</strong>èutica adequada, pot ser<br />
139
El fonam<strong>en</strong>t prepolític de <strong>la</strong> democràcia. Postil·les al diàleg <strong>en</strong>tre Habermas i Ratzinger<br />
i serà cada cop més una gran força per a <strong>la</strong> r<strong>en</strong>ovació sempre necessària de l’església»<br />
5 .<br />
Ratzinger sintetitza el seu punt de vista <strong>en</strong> dues tesis finals. Dec<strong>la</strong>ra que<br />
està d’acord amb Habermas respecte a <strong>la</strong> disponibilitat d’apr<strong>en</strong>dre <strong>en</strong>tre fe i<br />
raó i també respecte <strong>la</strong> idea de <strong>la</strong> mútua autolimitació. Posa de manifest, igualm<strong>en</strong>t,<br />
que hi ha patologies de <strong>la</strong> religió que són greum<strong>en</strong>t perilloses i que fan<br />
necessari considerar <strong>la</strong> llum divina que repres<strong>en</strong>ta <strong>la</strong> raó com un òrgan de control,<br />
des del qual <strong>la</strong> religió es deixa purificar i ord<strong>en</strong>ar una i altra vegada.<br />
Tanmateix, el teòleg també posa de manifest que hi ha patologies de <strong>la</strong> raó,<br />
hi ha una hybris de <strong>la</strong> raó que no és m<strong>en</strong>ys perillosa, sinó que repres<strong>en</strong>ta una<br />
am<strong>en</strong>aça, fins i tot major, per causa de <strong>la</strong> seva eficiència: <strong>la</strong> bomba atòmica,<br />
l’home com a producte. Per tant, segons Ratzinger cal posar <strong>la</strong> raó dins dels<br />
seus límits i fer que apr<strong>en</strong>gui i es disposi a escoltar les grans tradicions religioses<br />
de <strong>la</strong> humanitat. Parteix de <strong>la</strong> idea que si <strong>la</strong> raó s’emancipa totalm<strong>en</strong>t<br />
i es desprèn de tota disponibilitat a apr<strong>en</strong>dre, <strong>la</strong> raó es torna destructiva.<br />
Aquesta mateixa idea l’ha expressada com a Papa <strong>en</strong> l’<strong>en</strong>cíclica<br />
Deus caritas est (2006): «Per dur a terme rectam<strong>en</strong>t <strong>la</strong><br />
seva funció, <strong>la</strong> raó ha de purificar-se constantm<strong>en</strong>t, perquè<br />
<strong>la</strong> seva ceguesa ètica, que deriva de <strong>la</strong> preponderància de<br />
l’interès i del poder que l’<strong>en</strong>lluern<strong>en</strong>, és un perill que mai<br />
no es pot descartar totalm<strong>en</strong>t». I Afegeix: «S<strong>en</strong>s dubte, <strong>la</strong><br />
natura específica de <strong>la</strong> fe és <strong>la</strong> re<strong>la</strong>ció amb el Déu viu, una<br />
trobada que <strong>en</strong>s obre nous horitzons molt més <strong>en</strong>llà de l’àmbit propi de <strong>la</strong> raó.<br />
Però, al mateix temps, és una força purificadora per a <strong>la</strong> raó mateixa. En partir<br />
de <strong>la</strong> perspectiva de Déu, l’allibera de <strong>la</strong> seva ceguesa i l’ajuda així a ser<br />
millor el<strong>la</strong> mateixa. La fe permet a <strong>la</strong> raó d’exercir d’una manera millor <strong>la</strong> seva<br />
comesa i de veure més c<strong>la</strong>ram<strong>en</strong>t el que li és propi» 6 En el fonam<strong>en</strong>t de<br />
l’estat democràtic,<br />
Ratzinger hi veu una<br />
necessària corre<strong>la</strong>ció<br />
<strong>en</strong>tre raó i religió<br />
.<br />
La tasca de l’Església, segons B<strong>en</strong>et XVI és contribuir a <strong>la</strong> purificació de <strong>la</strong><br />
raó i revifar les forces morals, s<strong>en</strong>se <strong>la</strong> qual cosa no s’instaur<strong>en</strong> estructures justes,<br />
ni aquestes pod<strong>en</strong> ser operatives a l<strong>la</strong>rg termini. Segons el sant Pare, <strong>la</strong> fe<br />
no és una teoria que un pot assumir o arraconar. És quelcom molt concret: és<br />
el criteri que decideix el nostre estil de vida.<br />
Conclou <strong>en</strong> Deus caritas est: «En una època <strong>en</strong> què l’hostilitat i l’avidesa<br />
s’han convertit <strong>en</strong> superpotències, <strong>en</strong> una època <strong>en</strong> què assistim a l’abús de <strong>la</strong><br />
religió fins a arribar a l’apoteosi de l’odi, <strong>la</strong> racionalitat neutra per si so<strong>la</strong> no<br />
140
VIA 03 03/2007 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
és capaç de protegir-nos. T<strong>en</strong>im necessitat del Déu viu que <strong>en</strong>s ha estimat fins<br />
a <strong>la</strong> mort» 7 .<br />
Ratzinger, doncs, no afirma que sigui necessari tornar a <strong>la</strong> fe. En el fonam<strong>en</strong>t<br />
de l’estat democràtic hi veu <strong>la</strong> necessària corre<strong>la</strong>ció <strong>en</strong>tre raó i fe, raó i<br />
religió, atès que ambdues estan cridades a purificar-se mútuam<strong>en</strong>t i es necessit<strong>en</strong><br />
l’una a l’altra.<br />
VI<br />
S<strong>en</strong>se caure <strong>en</strong> l’euroc<strong>en</strong>trisme, Ratzinger i Habermas afirm<strong>en</strong> que ambdues<br />
tradicions, <strong>la</strong> <strong>la</strong>ica moderna i <strong>la</strong> cristiana tradicional, determin<strong>en</strong> l’actual<br />
situació mundial <strong>en</strong> una proporció <strong>en</strong> què no <strong>la</strong> determina cap altra de les forces<br />
culturals. Amb tot, ambdós afirm<strong>en</strong> que no es pot prescindir de les altres<br />
aportacions culturals, però no han de ser tractades <strong>en</strong> un p<strong>la</strong> d’equitat.<br />
Ambdós mant<strong>en</strong><strong>en</strong> posicions crítiques respecte el projecte d’ètica mundial<br />
des<strong>en</strong>volupat per Hans Küng a partir del diàleg <strong>en</strong>tre les grans religions del<br />
món. Ratzinger, contra <strong>la</strong> tesi del re<strong>la</strong>tivisme religiós, def<strong>en</strong>sa que no totes les<br />
religions t<strong>en</strong><strong>en</strong> el mateix valor i que, per tant, el diàleg no és simètric.<br />
Habermas considera que el lloc de trobada <strong>en</strong>tre els éssers humans no és el de<br />
<strong>la</strong> fe (G<strong>la</strong>ube), sinó el de <strong>la</strong> raó (Vernunft).<br />
Per a tots dos p<strong>en</strong>sadors, és ess<strong>en</strong>cial que tant <strong>la</strong> filosofia secu<strong>la</strong>r moderna<br />
com <strong>la</strong> fe cristiana es disposin a escoltar aquestes altres cultures i també a<br />
apr<strong>en</strong>dre d’allò valuós que hi ha <strong>en</strong> elles.<br />
Aquesta prioritat al p<strong>en</strong>sam<strong>en</strong>t occid<strong>en</strong>tal no agradarà, s<strong>en</strong>s dubte, als<br />
p<strong>en</strong>sadors que def<strong>en</strong>s<strong>en</strong> el diàleg intercultural com solució als problemes que<br />
afect<strong>en</strong> a <strong>la</strong> humanitat, però tampoc als qui, des<strong>en</strong>cisats de <strong>la</strong> modernitat, desconfi<strong>en</strong><br />
de <strong>la</strong> racionalitat.<br />
El diàleg <strong>en</strong>tre Habermas i Ratzinger posa de manifest El diàleg <strong>en</strong>tre el filòsof i<br />
que, <strong>en</strong> l’hora pres<strong>en</strong>t, <strong>la</strong> reflexió sobre els fonam<strong>en</strong>ts pre- el teòleg posa de<br />
polítics de les societats democràtiques no pot excloure ni manifest que els<br />
<strong>la</strong> raó, ni <strong>la</strong> fe. Els p<strong>en</strong>sadors moderns han mostrat <strong>la</strong> cai- fonam<strong>en</strong>ts prepolítics de<br />
guda de <strong>la</strong> fe <strong>en</strong> formes d’irracionalisme i de fanatisme. <strong>la</strong> democràcia deriv<strong>en</strong> a<br />
Aquesta d<strong>en</strong>úncia ha estat una bona purga per a <strong>la</strong> fe. Els l’hora de <strong>la</strong> raó i de <strong>la</strong> fe.<br />
postmoderns han d<strong>en</strong>unciat, una i altra vegada, els mons-<br />
141
El fonam<strong>en</strong>t prepolític de <strong>la</strong> democràcia. Postil·les al diàleg <strong>en</strong>tre Habermas i Ratzinger<br />
tres que ha g<strong>en</strong>erat <strong>la</strong> raó moderna autosufici<strong>en</strong>t. Aquesta d<strong>en</strong>úncia ha estat<br />
una cura d’humilitat per a <strong>la</strong> raó. És hora de reconèixer, tal vegada, que el<br />
fonam<strong>en</strong>t prepolític no pot ser ni exclusivam<strong>en</strong>t racional (racionalisme), ni<br />
exclusivam<strong>en</strong>t basat <strong>en</strong> <strong>la</strong> fe (fideisme), sinó <strong>en</strong> <strong>la</strong> corre<strong>la</strong>ció dialèctica <strong>en</strong>tre<br />
una i altra.<br />
La fe pot ser motor de <strong>la</strong> raó i, a <strong>la</strong> vegada, ésser-ne força alliberadora, però<br />
<strong>la</strong> raó és c<strong>la</strong>u per trobar el lloc comú <strong>en</strong>tre els difer<strong>en</strong>ts membres de <strong>la</strong> comunitat<br />
humana. Aquest rerefons prepolític, articu<strong>la</strong>t <strong>en</strong> un diàleg complem<strong>en</strong>tari<br />
<strong>en</strong>tre fe i raó, no s’ha d’<strong>en</strong>t<strong>en</strong>dre, de cap manera, com una def<strong>en</strong>sa de restauració<br />
de l’estat teocràtic, perquè <strong>la</strong> <strong>la</strong>ïcitat ja és a hores d’ara una conquesta<br />
històrica extraordinària que no podem perdre, sinó que ha de servir per<br />
donar consistència i valor als principis que, precisam<strong>en</strong>t, fan possible aquest<br />
Estat democràtic, liberal i plural. En aquesta tasca de fonam<strong>en</strong>tar aquests<br />
principis, no es pot excloure, d’<strong>en</strong>trada, el discurs de <strong>la</strong> fe.<br />
NOTES<br />
1. Cf. J. RATZINGER/ J. HABERMAS, Dialéctica de <strong>la</strong> secu<strong>la</strong>rización, Encu<strong>en</strong>tro, Madrid, 2006.<br />
L’edició és a dur de Leonardo Rodríguez Duplá, Catedràtic de <strong>la</strong> Universidad Pontificia de<br />
Sa<strong>la</strong>manca.<br />
2. TH. ASSHAUER, <strong>en</strong> Die Zeit, 22 de g<strong>en</strong>er del 2004<br />
3. «Amusical <strong>en</strong> assumptes de religió» és una expressió que empra el gran sociòleg de <strong>la</strong><br />
religió Max Weber per definir-se a si mateix. W. Schluchter <strong>la</strong> va posar <strong>en</strong> circu<strong>la</strong>ció <strong>en</strong> les<br />
seves exposicions de l’obra de Weber <strong>en</strong> <strong>la</strong> dècada dels set<strong>en</strong>ta i vuitanta. Habermas se <strong>la</strong> va<br />
fer seva des d’aleshores.<br />
4. Cf. M. JIMÉNEZ REDONDO, El p<strong>en</strong>sami<strong>en</strong>to ético de Jürg<strong>en</strong> Habermas, Episteme,<br />
València, 2000.<br />
5. BENET XVI, Herm<strong>en</strong>èutica del mom<strong>en</strong>t actual de l’església, <strong>en</strong> Docum<strong>en</strong>ts d’Església<br />
(868) 2006.<br />
6. BENET XVI, Deus caritas est, 28 a. Vegeu traducció a Docum<strong>en</strong>ts d’Església 869 (2006).<br />
7. Ibídem.<br />
142
VIA 03 03/2007 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
Filòsof i teòleg<br />
Stev<strong>en</strong> C. Rockefeller<br />
Fe i ètica <strong>en</strong> un món<br />
interdep<strong>en</strong>d<strong>en</strong>t*<br />
La globalització és un fet i una realitat indiscutible a molts nivells i <strong>en</strong> àmbits molt<br />
diversos –econòmic, tecnològic, ecològic, etc. Ara bé, ho és per exemple a nivell moral<br />
i espiritual? S<strong>en</strong>s dubte, no. Tanmateix, és possible –i <strong>en</strong> tot cas, necessària o desitjable–<br />
una ètica global? L’autor aborda aquestes i altres qüestions <strong>en</strong> un assaig c<strong>en</strong>trat<br />
a justificar i argum<strong>en</strong>tar que una ètica de caràcter p<strong>la</strong>netari no només és una possibilitat<br />
evolutiva sinó també una necessitat social, política i ecològica. S<strong>en</strong>se caure <strong>en</strong><br />
diagnosis ingènues o simplem<strong>en</strong>t b<strong>en</strong>int<strong>en</strong>cionades, l’autor def<strong>en</strong>sa que malgrat les<br />
diferències culturals, els valors ètics compartits no han de ser quelcom aliè <strong>en</strong> un món<br />
que evoluciona i <strong>en</strong> el qual el pluralisme és, avui, un fet indiscutit. El professor Stev<strong>en</strong><br />
C. Rockefeller aborda aquestes qüestions a partir de les consideracions i categories<br />
esgrimides per alguns dels refer<strong>en</strong>ts del p<strong>en</strong>sam<strong>en</strong>t pragmàtic nord-americà, com ara<br />
John Dewey i William James.<br />
Enmig de <strong>la</strong> gran diversitat cultural, les forces de <strong>la</strong> modernització cre<strong>en</strong><br />
les estructures d’una civilització p<strong>la</strong>netària. Les comunitats locals i les difer<strong>en</strong>ts<br />
associacions de les quals som membres continu<strong>en</strong> s<strong>en</strong>t igual d’importants,<br />
però ara, els conceptes local i global van units. Les nostres històries parti-<br />
* A: Stuart Ros<strong>en</strong>baum (Ed), Pragmatism and Religion: C<strong>la</strong>ssical Sources and Original Essays<br />
(2003). Amb permís de <strong>la</strong> University of Illinois Press.<br />
143
Fe i ètica <strong>en</strong> un món interdep<strong>en</strong>d<strong>en</strong>t<br />
cu<strong>la</strong>rs van <strong>en</strong>treteixint el gran tapís de <strong>la</strong> història del món. El futur es caracteritzarà<br />
per una interdep<strong>en</strong>dència mundial cada vegada més gran.<br />
Gràcies a <strong>la</strong> televisió, els ordinadors i els telèfons mòbils compartim notícies<br />
i informació de manera gairebé instantània a tot el món. Les economies<br />
locals form<strong>en</strong> part ara d’un sistema global de finances i comerç. Els alim<strong>en</strong>ts<br />
que m<strong>en</strong>gem, les flors que regalem, <strong>la</strong> roba que portem i els cotxes que conduïm<br />
es fabriqu<strong>en</strong> a terres molt llunyanes. Les desgràcies econòmiques del<br />
sud-est asiàtic sacseg<strong>en</strong> les borses de Tòquio, Londres i Nova York. A més a més,<br />
els efectes a l<strong>la</strong>rg termini dels patrons de producció i consum d’una societat<br />
es veu<strong>en</strong> magnificats per <strong>la</strong> nostra interdep<strong>en</strong>dència ecològica. Les difer<strong>en</strong>ts<br />
nacions i comunitats s’afect<strong>en</strong> mútuam<strong>en</strong>t a través dels sistemes atmosfèrics<br />
i hidrològics del p<strong>la</strong>neta. Per exemple, l’emissió de gasos d’efecte hivernacle<br />
als Estats Units i a Europa provoca l’escalfam<strong>en</strong>t global i eleva els nivells del<br />
mar, cosa que fa peril<strong>la</strong>r l’existència d’illes nacions a l’oceà Pacífic.<br />
Però tot i que els ciutadans del món estiguem cada vegada més connectats<br />
econòmicam<strong>en</strong>t, tecnològicam<strong>en</strong>t i ecològicam<strong>en</strong>t, no estem units des d’una<br />
perspectiva moral i espiritual, i això suposa un gran perill. «Només hem globalitzat<br />
<strong>la</strong> superfície de les nostres vides», diu Vac<strong>la</strong>v Havel, presid<strong>en</strong>t de <strong>la</strong><br />
República Txeca. 1 Són molts els que beu<strong>en</strong> Coca-Co<strong>la</strong>, mir<strong>en</strong> <strong>la</strong> CNN i port<strong>en</strong><br />
texans, però no hem aconseguit posar-nos d’acord sobre els valors bàsics que<br />
hauri<strong>en</strong> de governar <strong>la</strong> nostra vida <strong>en</strong> comú. La creació d’armes de destrucció<br />
massiva, el des<strong>en</strong>volupam<strong>en</strong>t de sistemes industrials capaços de destruir <strong>la</strong><br />
vida ecològica del p<strong>la</strong>neta i <strong>la</strong> institució de sistemes econòmics que perpetu<strong>en</strong><br />
les <strong>en</strong>ormes diferències <strong>en</strong>tre rics i pobres han fet que <strong>la</strong> humanitat hagi arribat<br />
a un estadi crític <strong>en</strong> <strong>la</strong> seva evolució. A m<strong>en</strong>ys que siguem capaços de crear<br />
uns fonam<strong>en</strong>ts segurs de valors morals compartits per a l’emerg<strong>en</strong>t civilització<br />
p<strong>la</strong>netària i d’aquesta manera crear una veritable comunitat del món, <strong>la</strong><br />
supervivència de <strong>la</strong> humanitat i <strong>la</strong> civilització peril<strong>la</strong>. 2 Necessitem una fe<br />
moral comuna que inspiri les persones a integrar els seus objectius econòmics<br />
amb <strong>la</strong> recerca de <strong>la</strong> seguretat, <strong>la</strong> pau, <strong>la</strong> justícia i el b<strong>en</strong>estar ecològic.<br />
Hi ha escèptics i crítics que afirm<strong>en</strong> que <strong>en</strong> aquest món multicultural no<br />
és viable ni desitjable l’existència d’una ètica global. Alguns veu<strong>en</strong> <strong>en</strong> aquesta<br />
idea els perills de noves formes d’imperialisme cultural que podri<strong>en</strong> am<strong>en</strong>açar<br />
l’autonomia local, <strong>la</strong> sobirania nacional, <strong>la</strong> diversitat cultural i <strong>la</strong> llibertat<br />
religiosa. D’altres tem<strong>en</strong> que les aspiracions associades al concepte d’una ètica<br />
144
VIA 03 03/2007 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
global podri<strong>en</strong> donar suport al tipus de fanatisme utòpic que inspirà L<strong>en</strong>in,<br />
Mao i Pol Pot, així com molts altres fanàtics que han assassinat i muti<strong>la</strong>t <strong>en</strong><br />
nom d’alguna versió de <strong>la</strong> veritat final. Totes aquestes són preocupacions<br />
importants que s’han de tractar.<br />
A continuació, però, argum<strong>en</strong>to que una ètica p<strong>la</strong>netària és una possibilitat<br />
evolutiva i una necessitat social, política i ecològica. 3 Argum<strong>en</strong>to que tot i<br />
les moltes diferències culturals que existeix<strong>en</strong> <strong>en</strong>tre grups, una nova fe moral<br />
comuna com<strong>en</strong>ça a pr<strong>en</strong>dre forma. Els valors ètics compartits pod<strong>en</strong> des<strong>en</strong>volupar-se<br />
i existir <strong>en</strong> un món <strong>en</strong> evolució que respecta el pluralisme, celebra <strong>la</strong><br />
diversitat cultural i és obert al canvi social progressiu.<br />
Aquest assaig explora aquestes qüestions amb especial referència al concepte<br />
de fe comuna <strong>en</strong> el p<strong>en</strong>sam<strong>en</strong>t filosòfic de John Dewey i William James.<br />
Investiga com <strong>la</strong> teoria democràtica social, l’experim<strong>en</strong>talisme ètic i <strong>la</strong> perspectiva<br />
religiosa d’aquests dos pragmàtics nord-americans pod<strong>en</strong> contribuir<br />
a <strong>la</strong> compr<strong>en</strong>sió de <strong>la</strong> naturalesa i el des<strong>en</strong>volupam<strong>en</strong>t<br />
d’una ètica global. Després em c<strong>en</strong>traré <strong>en</strong> <strong>la</strong> tasca contem- Una nova fe moral<br />
porània de <strong>la</strong> construcció d’una fe moral comuna per al comuna com<strong>en</strong>ça a<br />
segle XXI, i acabaré amb algunes reflexions sobra ètica glo- pr<strong>en</strong>dre forma<br />
bal i les religions del món.<br />
Democràcia, experim<strong>en</strong>talisme i una fe comuna<br />
La idea dels valors morals universals no és nova. Fa dos mil cinc-c<strong>en</strong>ts anys<br />
que és un tema constant <strong>en</strong> el p<strong>en</strong>sam<strong>en</strong>t religiós i filosòfic. A l’hora de<br />
def<strong>en</strong>sar aquesta idea, els profetes i filòsofs han argum<strong>en</strong>tat de diverses<br />
maneres que els valors morals t<strong>en</strong><strong>en</strong> el seu orig<strong>en</strong> <strong>en</strong> <strong>la</strong> voluntat de Déu, <strong>en</strong><br />
l’ordre de l’univers, <strong>en</strong> l’estructura racional de <strong>la</strong> m<strong>en</strong>t humana, <strong>en</strong> s<strong>en</strong>tim<strong>en</strong>ts<br />
morals universals o <strong>en</strong> experiències místiques transracionals de<br />
l’Etern. Hegel va introduir <strong>la</strong> idea que <strong>la</strong> nostra compr<strong>en</strong>sió racional de <strong>la</strong><br />
llei moral universal està històricam<strong>en</strong>t condicionada i re<strong>la</strong>cionada amb el<br />
lloc i el temps que ocupem <strong>en</strong> el procés evolutiu de <strong>la</strong> història del món. Charles<br />
Darwin creia que els s<strong>en</strong>tim<strong>en</strong>ts morals els determinava <strong>la</strong> naturalesa<br />
humana a través del procés evolutiu de <strong>la</strong> selecció natural i que l’educació<br />
els reforçava. Va observar que, amb el temps, el s<strong>en</strong>tit humà de comunitat i<br />
preocupació moral s’havia expandit a un ritme constant de <strong>la</strong> família a <strong>la</strong><br />
tribu, després a <strong>la</strong> nació i finalm<strong>en</strong>t a tota <strong>la</strong> humanitat. Va especu<strong>la</strong>r que<br />
145
Fe i ètica <strong>en</strong> un món interdep<strong>en</strong>d<strong>en</strong>t<br />
potser un dia <strong>la</strong> humanitat des<strong>en</strong>voluparia «un amor desinteressat per totes<br />
les criatures viv<strong>en</strong>ts». 4 Va veure una ètica que abraça tota forma de vida com<br />
a un pot<strong>en</strong>cial evolutiu de l’espècie humana.<br />
Hi ha moltes teories sobre l’orig<strong>en</strong> de <strong>la</strong> moralitat i les fonts dels valors<br />
morals comuns. No hi ha cons<strong>en</strong>s sobre aquests aspectes teòrics i, seguram<strong>en</strong>t,<br />
no n’hi haurà mai. Tanmateix, cada un dels p<strong>la</strong>ntejam<strong>en</strong>ts esm<strong>en</strong>tats<br />
posa <strong>en</strong> relleu qüestions importants. Per tal de construir una comunitat ord<strong>en</strong>ada<br />
és fonam<strong>en</strong>tal t<strong>en</strong>ir c<strong>la</strong>r que els nostres valors morals s’arrel<strong>en</strong> objectivam<strong>en</strong>t<br />
al món i que els humans t<strong>en</strong>im <strong>la</strong> responsabilitat de respectar-los. Un<br />
p<strong>la</strong>ntejam<strong>en</strong>t s<strong>en</strong>sat de <strong>la</strong> moralitat ha de respectar el paper de <strong>la</strong> raó i el p<strong>en</strong>sam<strong>en</strong>t<br />
crític. La compr<strong>en</strong>sió racional s<strong>en</strong>se s<strong>en</strong>tim<strong>en</strong>t i passió no g<strong>en</strong>era cap<br />
acció; precisam<strong>en</strong>t per això necessitem integrar el cap i el cor. Un s<strong>en</strong>tit místic<br />
d’unió amb un tot més gran no pot fer res més que aprofundir el s<strong>en</strong>tim<strong>en</strong>t<br />
moral. Hi ha una perspectiva evolutiva que <strong>en</strong>s recorda que les nostres millors<br />
idees són productes de <strong>la</strong> història i que el p<strong>en</strong>sam<strong>en</strong>t moral estàtic o fixat pot<br />
fr<strong>en</strong>ar el creixem<strong>en</strong>t i obstruir <strong>la</strong> justícia. Les actituds vers l’esc<strong>la</strong>vitud i els<br />
drets de les dones il·lustr<strong>en</strong> <strong>la</strong> necessitat de considerar els sistemes morals<br />
oberts al canvi. És evid<strong>en</strong>t que no fa falta que hi hagi cons<strong>en</strong>s sobre els oríg<strong>en</strong>s<br />
dels nostres valors morals per tal de posar-nos d’acord sobre quins han de ser<br />
els principis morals bàsics i els objectius ideals. Una fe moral comuna no<br />
requereix que tots mantinguem una mateixa teoria moral.<br />
Dewey i James van rebre influències de molts corr<strong>en</strong>ts de p<strong>en</strong>sam<strong>en</strong>t difer<strong>en</strong>ts<br />
dins <strong>la</strong> filosofia moral. Però <strong>en</strong> tant que pragmàtics filosòfics van des<strong>en</strong>volupar<br />
el seu propi p<strong>la</strong>ntejam<strong>en</strong>t distintiu sobre <strong>la</strong> construcció dels<br />
valors morals comuns. James ret<strong>en</strong>ia una certa cre<strong>en</strong>ça <strong>en</strong> el Déu del supernaturalisme,<br />
m<strong>en</strong>tre que Dewey era un naturalista minuciós, però tots dos<br />
rebutjav<strong>en</strong> el monisme i abraçav<strong>en</strong> el pluralisme i una visió evolutiva del<br />
món. El seu punt de vista implica tres conviccions bàsiques especialm<strong>en</strong>t pertin<strong>en</strong>ts<br />
per a <strong>la</strong> situació de <strong>la</strong> moralitat humana: l’univers de què formem<br />
part <strong>en</strong>cara no ha decidit cap a on s’<strong>en</strong>camina; <strong>la</strong> lluita <strong>en</strong>tre el bé i el mal és<br />
real; i les decisions i eleccions dels humans pod<strong>en</strong> determinar decisivam<strong>en</strong>t<br />
el curs dels esdev<strong>en</strong>im<strong>en</strong>ts. En un univers així, <strong>la</strong> guia ètica és de vital importància.<br />
C<strong>en</strong>trats a buscar <strong>la</strong> saviesa moral, han abandonat <strong>la</strong> recerca de <strong>la</strong> certesa<br />
i els absoluts morals i han des<strong>en</strong>volupat un camí intermedi <strong>en</strong>tre l’absolutisme<br />
i el total re<strong>la</strong>tivisme.<br />
146
VIA 03 03/2007 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
El pragmatisme de Dewey i James no es pot <strong>en</strong>t<strong>en</strong>dre s<strong>en</strong>se l’experiència<br />
democràtica americana i el mètode experim<strong>en</strong>tal emprat per les ciències. El<br />
pragmatisme es va des<strong>en</strong>volupar com un mètode de p<strong>en</strong>sam<strong>en</strong>t crític per a<br />
homes i dones lliures compromesos amb <strong>la</strong> creació d’un sistema de vida democràtic<br />
i <strong>la</strong> reconstrucció social <strong>en</strong> un món <strong>en</strong> evolució. Aquest mètode de p<strong>en</strong>sam<strong>en</strong>t<br />
crític aplica el p<strong>la</strong>ntejam<strong>en</strong>t experim<strong>en</strong>tal per a <strong>la</strong> veritat als problemes<br />
socials, inclòs el procés de pr<strong>en</strong>dre decisions ètiques i de construir ideals<br />
morals. Dewey i James crei<strong>en</strong>, per tant, que una fe comuna es pot des<strong>en</strong>volupar<br />
i refinar més bé <strong>en</strong> un ambi<strong>en</strong>t social impregnat de valors democràtics i<br />
guiat per l’experiència i el mètode experim<strong>en</strong>tal. El seu p<strong>la</strong>ntejam<strong>en</strong>t és especialm<strong>en</strong>t<br />
prometedor.<br />
Per a Dewey i James, <strong>la</strong> democràcia és, abans que res, una El p<strong>en</strong>sam<strong>en</strong>t moral i<br />
forma de vida personal. Dewey, que era especialm<strong>en</strong>t elo- religiós estàtic o fixat<br />
qü<strong>en</strong>t <strong>en</strong> aquest tema, explicava que <strong>la</strong> democràcia és una pot fr<strong>en</strong>ar el<br />
gran idea moral que hauria de governar les re<strong>la</strong>cions huma- creixem<strong>en</strong>t i obstruir <strong>la</strong><br />
nes <strong>en</strong> totes les esferes i sectors de <strong>la</strong> vida: a casa, al lloc de justícia<br />
treball, a l’esco<strong>la</strong>, així com també al govern. La democràcia<br />
és, doncs, molt més que un sistema polític d’eleccions lliures lligades a un sistema<br />
econòmic de mercats lliures. El principal interès de Dewey era <strong>la</strong> democràcia<br />
social o moral, o el que es podria anom<strong>en</strong>ar democràcia espiritual.<br />
Els valors fonam<strong>en</strong>tals de <strong>la</strong> democràcia espiritual pod<strong>en</strong> semb<strong>la</strong>r supòsits<br />
de s<strong>en</strong>tit comú, però quan es debat sobre <strong>la</strong> fe comuna del pragmatisme és<br />
molt important que quedin c<strong>la</strong>rs. La vida democràtica es fonam<strong>en</strong>ta <strong>en</strong> el respecte<br />
<strong>en</strong>vers <strong>la</strong> dignitat i <strong>la</strong> vàlua de totes les persones. Implica una fe <strong>en</strong> les<br />
possibilitats creatives de <strong>la</strong> naturalesa humana quan es don<strong>en</strong> les condicions<br />
idònies d’educació i existeix<strong>en</strong> les oportunitats. Des del punt de vista de <strong>la</strong><br />
democràcia espiritual, les societats humanes t<strong>en</strong><strong>en</strong> el propòsit doble de<br />
fom<strong>en</strong>tar <strong>la</strong> total realització de l’individu i construir comunitats fortes.<br />
Aquests objectius es pod<strong>en</strong> aconseguir a través del des<strong>en</strong>volupam<strong>en</strong>t de <strong>la</strong> llibertat<br />
lligada a <strong>la</strong> responsabilitat social. Cultivar <strong>la</strong> llibertat de p<strong>en</strong>sam<strong>en</strong>t i<br />
de consciència és, per tant, un objectiu educatiu fonam<strong>en</strong>tal. Per aconseguir<br />
llibertat real fa falta que l’individu des<strong>en</strong>volupi pl<strong>en</strong>am<strong>en</strong>t les seves capacitats<br />
per a l’elecció moral intel·lig<strong>en</strong>t i l’autogovernança. La democràcia comporta<br />
alliberar les persones i dotar-les del poder necessari per participar amb<br />
eficiència <strong>en</strong> el procés de presa de decisions que els afecta.<br />
147
Fe i ètica <strong>en</strong> un món interdep<strong>en</strong>d<strong>en</strong>t<br />
La democràcia espiritual creu <strong>en</strong> <strong>la</strong> comunicació lliure i oberta i <strong>en</strong> l’intercanvi<br />
d’experiències per sobre de tota m<strong>en</strong>a de fronteres de c<strong>la</strong>sse, posició,<br />
gènere, raça i religió com el millor mètode per promoure el creixem<strong>en</strong>t individual<br />
i <strong>la</strong> construcció de <strong>la</strong> comunitat. En les re<strong>la</strong>cions <strong>en</strong>tre els grups, <strong>la</strong> por,<br />
l’odi, els prejudicis i <strong>la</strong> intolerància, així com els mètodes per a suprimir de<br />
manera viol<strong>en</strong>ta l’altre, són conceptes antitètics a l’esperit democràtic. La<br />
democràcia demana fe <strong>en</strong> els mètodes de solució de conflictes cooperatius i<br />
no viol<strong>en</strong>ts. Implica <strong>la</strong> cre<strong>en</strong>ça que totes les persones t<strong>en</strong><strong>en</strong> dret a expressar<br />
les seves diferències i que <strong>la</strong> trobada amb <strong>la</strong> diferència pot <strong>en</strong>riquir <strong>la</strong> nostra<br />
experiència de vida. Dewey va com<strong>en</strong>tar una vegada que hauríem de «tractar<br />
aquells que no estan d’acord amb nosaltres –fins i tot profundam<strong>en</strong>t– com a<br />
algú de qui podem apr<strong>en</strong>dre o, fins i tot, com a amics». 5<br />
En un esforç per alliberar i dotar de poder els individus<br />
El principal interès de i tots els grups, especialm<strong>en</strong>t els oprimits o les víctimes de<br />
Dewey era el que es <strong>la</strong> injustícia, Dewey i James van des<strong>en</strong>volupar el mètode de<br />
podria anom<strong>en</strong>ar <strong>la</strong> p<strong>en</strong>sam<strong>en</strong>t crític conegut com pragmatisme –Dewey prefe-<br />
democràcia espiritual<br />
ria els termes instrum<strong>en</strong>talisme o experim<strong>en</strong>talisme. Al cor d’aquest<br />
pragmatisme hi ha <strong>la</strong> fe <strong>en</strong> l’experiència com a única<br />
autoritat <strong>en</strong> matèria de coneixem<strong>en</strong>t. Dewey i James crei<strong>en</strong> que amb l’ajuda<br />
de mètodes experim<strong>en</strong>tals de p<strong>en</strong>sam<strong>en</strong>t, l’experiència humana podia g<strong>en</strong>erar<br />
el coneixem<strong>en</strong>t, <strong>la</strong> saviesa i els ideals ètics necessaris per satisfer les nostres<br />
necessitats i dirigir els nostres desigs.<br />
En el vocabu<strong>la</strong>ri de James i Dewey, experiència és un terme que inclou tot<br />
allò que els éssers humans pateix<strong>en</strong> i fan. És el producte de les nostres interaccions<br />
amb els altres i, a més gran esca<strong>la</strong>, amb el món de <strong>la</strong> natura.<br />
L’experiència humana alterna <strong>en</strong>tre situacions establertes i situacions problemàtiques<br />
que <strong>en</strong>s convid<strong>en</strong> a esforçar-nos per restablir l’harmonia al<br />
món. Segons Dewey i James, <strong>la</strong> m<strong>en</strong>t s’ha des<strong>en</strong>volupat, <strong>en</strong> el curs de l’evolució,<br />
com un òrgan que ajuda els humans a superar problemes pràctics i a<br />
adaptar-se al seu medi. Els pragmàtics se c<strong>en</strong>tr<strong>en</strong> <strong>en</strong> mètodes de p<strong>en</strong>sam<strong>en</strong>t<br />
que port<strong>en</strong> a l’acció eficaç i condueix<strong>en</strong> a experiències significatives, valuoses<br />
<strong>en</strong> elles mateixes i veritablem<strong>en</strong>t satisfactòries pel que fa a les<br />
conseqüències a l<strong>la</strong>rg termini. L’objectiu és el creixem<strong>en</strong>t vers <strong>la</strong> direcció de<br />
l’experiència més significativa i rica possible.<br />
Des del punt de vista pragmàtic, totes les idees, incloses les morals i reli-<br />
148
VIA 03 03/2007 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
gioses, s’han d’<strong>en</strong>t<strong>en</strong>dre com a eines o instrum<strong>en</strong>ts que ajud<strong>en</strong> els éssers<br />
humans a <strong>en</strong>frontar-se amb el món i a solucionar problemes. Són guies per a<br />
l’acció. Com a conseqüència, se n’ha de jutjar <strong>la</strong> veritat i vàlua segons quin<br />
sigui el resultat de <strong>la</strong> seva acció. Si, segons l’experiència, <strong>en</strong>s ajud<strong>en</strong> i serveix<strong>en</strong><br />
per resoldre problemes, superar conflictes, establir justícia i pau i promoure<br />
el creixem<strong>en</strong>t, i condueix<strong>en</strong> a una millora progressiva de <strong>la</strong> qualitat de<br />
l’experiència, aleshores es pod<strong>en</strong> jutjar com a bones i vertaderes. Si no <strong>en</strong>s ajud<strong>en</strong><br />
o condueix<strong>en</strong> les persones cap a conflictes o problemes més greus, hauríem<br />
de reconstruir-les. Dewey veia <strong>la</strong> tasca de <strong>la</strong> reconstrucció d’idees com una<br />
forma sofisticada de fabricació d’eines o tecnologia.<br />
L’èmfasi crític <strong>en</strong> aquest punt de vista pragmàtic o experim<strong>en</strong>talista té les<br />
seves conseqüències. La vàlua moral o veritable d’una idea es determina no<br />
per <strong>la</strong> seva procedència sinó pel seu destí. Els p<strong>en</strong>sadors conservadors consider<strong>en</strong><br />
normalm<strong>en</strong>t el passat com a autoritat <strong>en</strong> matèria de moral. Trob<strong>en</strong><br />
autoritat moral <strong>en</strong> l’antiga reve<strong>la</strong>ció divina, el costum social v<strong>en</strong>erable o <strong>la</strong><br />
tradició política santificada. Els pragmàtics mir<strong>en</strong> cap al futur. Parteix<strong>en</strong> d’idees<br />
heretades i t<strong>en</strong><strong>en</strong> un gran respecte per aquesta herència, però mir<strong>en</strong> cap<br />
al futur i les conseqüències a l’hora d’avaluar-lo. Dewey i altres pragmàtics<br />
er<strong>en</strong> activistes que pret<strong>en</strong>i<strong>en</strong> impulsar <strong>la</strong> reforma social. Tot i que valorav<strong>en</strong><br />
molt positivam<strong>en</strong>t moltes de les tradicions democràtiques americanes, vei<strong>en</strong><br />
que gran part de <strong>la</strong> forma d’organització de <strong>la</strong> societat era herència d’un passat<br />
que feia falta canviar, per exemple: mètodes educatius opressius, grans<br />
disparitats econòmiques, discriminació contra les dones i injustícies racials.<br />
El p<strong>la</strong>ntejam<strong>en</strong>t experim<strong>en</strong>talista és un instrum<strong>en</strong>t eficaç per al canvi.<br />
Els pragmàtics van des<strong>en</strong>volupar una ètica de situació que p<strong>la</strong>nteja, d’una<br />
banda, un camí intermedi <strong>en</strong>tre l’autoritarisme moral i l’absolutisme, i d’una<br />
altra el subjectivisme moral i el re<strong>la</strong>tivisme extrem. 6 L’autoritarisme apel·<strong>la</strong> a<br />
les autoritats de fora del domini de l’experiència i suprimeix <strong>la</strong> pregunta, el<br />
p<strong>en</strong>sam<strong>en</strong>t crític i el debat. El subjectivisme moral considera l’experiència<br />
com a única autoritat <strong>en</strong> matèria moral, però exclou qualsevol fonam<strong>en</strong>t<br />
objectiu a l’hora de fer avaluacions morals, que interpreta com un tema completam<strong>en</strong>t<br />
re<strong>la</strong>cionat amb els s<strong>en</strong>tim<strong>en</strong>ts personals i l’opinió privada. Nega<br />
qualsevol base per a una discussió racional sobre valors morals i objectius ideals,<br />
de manera que <strong>la</strong> pregunta i el debat no t<strong>en</strong><strong>en</strong> s<strong>en</strong>tit. El subjectivisme<br />
moral implica una forma extrema de re<strong>la</strong>tivisme moral.<br />
149
Fe i ètica <strong>en</strong> un món interdep<strong>en</strong>d<strong>en</strong>t<br />
En mirar de trobar un camí intermedi, l’experim<strong>en</strong>talisme busca guiatge<br />
<strong>en</strong> l’experiència i sosté que el coneixem<strong>en</strong>t de les condicions i les conseqüències<br />
proporciona <strong>la</strong> base per al debat racional, l’avaluació crítica i el<br />
judici moral objectiu. Refusa tant l’absolutisme com el subjectivisme. Veu<br />
els judicis morals s<strong>en</strong>sats com alguna cosa re<strong>la</strong>tiva a situacions concretes.<br />
L’experim<strong>en</strong>talisme dóna suport a un re<strong>la</strong>tivisme moral condicionat que<br />
evita el subjectivisme.<br />
Dewey creia que el jo està <strong>en</strong> un estat constant de construcció i que a través<br />
de l’elecció i <strong>la</strong> decisió els individus don<strong>en</strong> forma i defineix<strong>en</strong> el seu ésser.<br />
Pr<strong>en</strong>dre decisions morals és especialm<strong>en</strong>t important <strong>en</strong> aquest cas, perquè té<br />
a veure directam<strong>en</strong>t amb el tipus de persona <strong>en</strong> què un individu decideix convertir-se.<br />
Dewey creia que l’elecció moral més important que una persona i<br />
una comunitat podia fer és <strong>la</strong> decisió de <strong>la</strong> fe.<br />
Dewey emprava <strong>la</strong> parau<strong>la</strong> fe per referir-se a <strong>la</strong> fe moral <strong>en</strong> el s<strong>en</strong>tit de confiança<br />
i devoció <strong>en</strong> uns ideals socials i ètics. Ent<strong>en</strong>ia <strong>la</strong> fe, abans que res, com<br />
un assumpte de convicció moral més que no pas de cre<strong>en</strong>ça intel·lectual <strong>en</strong><br />
re<strong>la</strong>ció amb les qüestions dels fets. «Convicció <strong>en</strong> el s<strong>en</strong>tit moral», explica, «significa<br />
ser derrotat, v<strong>en</strong>çut, <strong>en</strong> <strong>la</strong> nostra naturalesa activa per un objectiu<br />
ideal». L’acte de fe pot ser anom<strong>en</strong>at voluntari, però no depèn d’una determinació<br />
o voluntat <strong>en</strong> particu<strong>la</strong>r. Implica «un canvi de voluntat concebut com<br />
<strong>la</strong> pl<strong>en</strong>itud orgànica del nostre ésser, més que no pas qualsevol altre canvi<br />
especial de voluntat». La fe <strong>en</strong> una visió unificada de l’ideal «posseeix <strong>la</strong> voluntat,<br />
no n’és pas el producte explícit». 7<br />
Hav<strong>en</strong>t reflexionat sobre <strong>la</strong> naturalesa humana i <strong>la</strong> història de les cultures<br />
amb una consciència moral b<strong>en</strong> des<strong>en</strong>volupada, Dewey argum<strong>en</strong>ta que<br />
les persones t<strong>en</strong><strong>en</strong> fe tradicionalm<strong>en</strong>t <strong>en</strong> aquells propòsits, valors i ideals que<br />
creu<strong>en</strong> que guiaran les seves comunitats cap a una millor qualitat de l’experiència.<br />
Aquesta fe pràctica <strong>en</strong> els principis morals i els propòsits que augur<strong>en</strong><br />
realització i b<strong>en</strong>estar social és el que ell t<strong>en</strong>ia <strong>en</strong> m<strong>en</strong>t quan va escriure sobre<br />
<strong>la</strong> «fe comuna» de <strong>la</strong> humanitat. El contingut d’aquesta fe moral no és estàtic<br />
ni està fixat; evoluciona constantm<strong>en</strong>t. La devoció per <strong>la</strong> recerca cooperativa<br />
actual de <strong>la</strong> saviesa pura i <strong>la</strong> perspicàcia és l’eix c<strong>en</strong>tral del seu concepte de fe<br />
comuna de <strong>la</strong> humanitat. «La nostra tasca és descobrir <strong>la</strong> veritat que governa<br />
les nostres re<strong>la</strong>cions amb els altres <strong>en</strong> les lluites, els dolors i les alegries de <strong>la</strong><br />
vida compartides; i aconseguir-ho n’és <strong>la</strong> recomp<strong>en</strong>sa», escriu Dewey. 8<br />
150
VIA 03 03/2007 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
Dewey remarca que nosaltres no originem els ideals i els valors <strong>en</strong> què<br />
posem <strong>la</strong> nostra fe. Cada g<strong>en</strong>eració rep del passat una herència de valors. Però<br />
afirma: «La nostra responsabilitat és conservar, transmetre, rectificar i expandir<br />
l’herència de valors que hem rebut, per tal que els que vén<strong>en</strong> darrere <strong>la</strong><br />
puguin rebre d’una manera més sòlida i segura, més àmplia i accessible, i <strong>la</strong><br />
comparteixin més g<strong>en</strong>erosam<strong>en</strong>t del que nosaltres ho hem fet». 9 Aquestes<br />
paraules express<strong>en</strong> l’esperit fonam<strong>en</strong>tal de <strong>la</strong> fe comuna del pragmatisme.<br />
Dewey explicà detingudam<strong>en</strong>t que els ideals g<strong>en</strong>uïns són possibilitats<br />
reals. La visió de l’ideal es des<strong>en</strong>volupa <strong>en</strong> i a través del poder de <strong>la</strong> visió imaginativa,<br />
però els ideals de veritat no són mers somnis. Son pot<strong>en</strong>cialitats que<br />
resideix<strong>en</strong> <strong>en</strong> el medi natural, <strong>en</strong> <strong>la</strong> naturalesa humana i <strong>en</strong><br />
les re<strong>la</strong>cions socials que es pod<strong>en</strong> actualitzar amb els mitjans Des del punt de vista<br />
adequats i amb l’esforç humà. En aquest s<strong>en</strong>tit hi ha conti- pragmàtic les idees<br />
nuïtat <strong>en</strong>tre el món real i els nostres objectius ideals.<br />
–incloses les morals i<br />
En tant que p<strong>en</strong>sador social, moral i religiós, Dewey esta- religioses– són<br />
va especialm<strong>en</strong>t interessat a construir una visió integrada instrum<strong>en</strong>ts per a<br />
d’un ideal inclusiu o exhaustiu. Aquesta visió inclouria els solucionar problemes<br />
principis i objectius ideals que compr<strong>en</strong><strong>en</strong> el jo, <strong>la</strong> societat i<br />
<strong>la</strong> natura <strong>en</strong> les seves interre<strong>la</strong>cions. Darrere <strong>la</strong> fe religiosa i moral de Dewey<br />
és evid<strong>en</strong>t que hi ha un compromís amb <strong>la</strong> democràcia i l’experim<strong>en</strong>talisme,<br />
que considera c<strong>la</strong>us per a una forma de vida lliure, creativa i significativa i per<br />
dur a terme <strong>la</strong> recerca de l’ideal <strong>en</strong> el món modern.<br />
Tot i que no creia que <strong>la</strong> institució religiosa fos necessària per al des<strong>en</strong>volupam<strong>en</strong>t<br />
de <strong>la</strong> fe comuna de <strong>la</strong> humanitat, Dewey sí que creia que <strong>la</strong> fe sincera<br />
<strong>en</strong> una visió integrada d’un ideal inclusiu podia t<strong>en</strong>ir efectes religiosos <strong>en</strong><br />
<strong>la</strong> vida de les persones, dotant <strong>la</strong> seva experiència del que ell anom<strong>en</strong>ava qualitat<br />
religiosa. Associava un efecte religiós a <strong>la</strong> unió del jo i del jo amb el món.<br />
Segons ell, <strong>la</strong> qualitat de l’experiència que és emin<strong>en</strong>tm<strong>en</strong>t religiosa implica<br />
un s<strong>en</strong>tit profund d’adaptació perdurable al món que inclou <strong>la</strong> pau interior i<br />
un s<strong>en</strong>tit mantingut del significat i el valor de <strong>la</strong> vida. T<strong>en</strong>ir fe <strong>en</strong> aquests<br />
valors i ideals compartits pot t<strong>en</strong>ir aquesta m<strong>en</strong>a d’efecte unificador, religiós,<br />
i quan això passa, segons Dewey, es converteix <strong>en</strong> religiós pel que fa a <strong>la</strong> qualitat.<br />
D’aquesta manera, <strong>la</strong> fe moral comuna de <strong>la</strong> humanitat es pot convertir<br />
<strong>en</strong> fe religiosa. Dewey també creia que les religions institucionals podri<strong>en</strong> i<br />
hauri<strong>en</strong> de contribuir a <strong>la</strong> construcció de l’ètica global.<br />
151
Fe i ètica <strong>en</strong> un món interdep<strong>en</strong>d<strong>en</strong>t<br />
Si definim <strong>la</strong> fe moral i religiosa segons els termes de <strong>la</strong> filosofia de Dewey<br />
desapareix qualsevol motiu per al conflicte <strong>en</strong>tre ciència i fe. La fe s’ocupa de<br />
les possibilitats ideals i deixa per a <strong>la</strong> ciència les qüestions re<strong>la</strong>tives als fets.<br />
Més <strong>en</strong>cara, el mètode experim<strong>en</strong>tal de pregunta i avaluació es pot fer servir<br />
per rectificar, refinar i expandir <strong>la</strong> nostra visió de l’ideal perquè <strong>en</strong>s proporciona<br />
noves idees sobre les possibilitats de <strong>la</strong> vida i els mitjans necessaris per<br />
actualitzar-les.<br />
Tradicionalm<strong>en</strong>t, el concepte de fe <strong>en</strong> <strong>la</strong> cultura occid<strong>en</strong>tal inclou d’alguna<br />
forma <strong>la</strong> noció que l’esperit i <strong>la</strong> divinitat govern<strong>en</strong> el món <strong>en</strong> última instància<br />
o que <strong>en</strong> el nivell més profund de <strong>la</strong> realitat, allò ideal i allò real són<br />
una mateixa cosa. Aquestes nocions han donat consol a g<strong>en</strong>eracions de cristians<br />
i jueus davant de <strong>la</strong> derrota i <strong>la</strong> tragèdia. Dewey professava un s<strong>en</strong>tit de<br />
confiança còsmica i un s<strong>en</strong>tit místic de pertin<strong>en</strong>ça a un tot més gran que aprofundia<br />
el seu s<strong>en</strong>tit de pau interior i l’ajudava a suportar <strong>la</strong> tragèdia.<br />
Tanmateix, argum<strong>en</strong>tava que aquests s<strong>en</strong>tim<strong>en</strong>ts religiosos tan importants<br />
no v<strong>en</strong>i<strong>en</strong> del fet de creure que l’ideal ja era real <strong>en</strong> algun regne transc<strong>en</strong>d<strong>en</strong>tal,<br />
sinó d’una profunda fe <strong>en</strong> els ideals de <strong>la</strong> democràcia, l’experim<strong>en</strong>talisme<br />
i l’educació progressiva i de l’aprofundim<strong>en</strong>t <strong>en</strong> <strong>la</strong> seva experiència estètica.<br />
Creia que si les persones creguessin <strong>en</strong> ideals sòlids, adoptessin actituds adequades<br />
i visquessin bé, les seves necessitats espirituals seri<strong>en</strong> satisfetes. Hi ha<br />
molta experiència humana que dóna suport a aquesta opinió.<br />
Construir una fe comuna <strong>en</strong> un context global<br />
La tasca d’arribar a un cons<strong>en</strong>s mundial sobre valors ètics és complexa i no<br />
t<strong>en</strong>im cap garantia de poder-<strong>la</strong> assolir, i més si considerem <strong>la</strong> persistència de<br />
l’autoritarisme <strong>en</strong> molts líders polítics i religiosos. No obstant això, el p<strong>en</strong>sam<strong>en</strong>t<br />
democràtic, plural i experim<strong>en</strong>talista de James i Dewey suposa un p<strong>la</strong>ntejam<strong>en</strong>t<br />
g<strong>en</strong>eral sòlid i prometedor.<br />
L’objectiu <strong>en</strong> aquest assumpte no és crear una nova religió que sintetitzi<br />
els elem<strong>en</strong>ts de les que ja existeix<strong>en</strong> o simplem<strong>en</strong>t reemp<strong>la</strong>çar-los. Pot ser que<br />
<strong>la</strong> fe moral comuna adquireixi s<strong>en</strong>tit i valor religiós per a moltes persones tant<br />
de dins com de fora de les religions exist<strong>en</strong>ts, però l’objectiu no és una religió<br />
institucional nova. Tampoc es pretén reemp<strong>la</strong>çar les altes demandes ètiques<br />
de les grans religions mundials amb una m<strong>en</strong>a de nou minimalisme ètic. 10<br />
En canvi, l’objectiu és <strong>la</strong> cooperació <strong>en</strong>tre cultures, religions, nacions i<br />
152
VIA 03 03/2007 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
habitants del món per tal de trobar fonam<strong>en</strong>ts comuns. El procés és tan important<br />
com el producte final si l’objectiu és l’acceptació a gran esca<strong>la</strong> i <strong>la</strong> implem<strong>en</strong>tació<br />
de valors compartits. Un p<strong>la</strong>ntejam<strong>en</strong>t des de dalt, que impliqui un<br />
int<strong>en</strong>t per part d’una cultura, religió o grup d’intel·lectuals d’imposar les seves<br />
cre<strong>en</strong>ces i valors sobre tots els altres, fracassarà. Un requisit fonam<strong>en</strong>tal per<br />
crear una fe comuna i construir una comunitat, sigui local, nacional, regional<br />
o global, és <strong>la</strong> participació de totes les parts implicades col·<strong>la</strong>borant <strong>en</strong> <strong>la</strong> recerca<br />
de <strong>la</strong> veritat moral i dels objectius ideals alliberadors.<br />
El primer pas per construir una fe comuna és determinar quins valors<br />
comparteix<strong>en</strong> les persones que pertany<strong>en</strong> a difer<strong>en</strong>ts cultures o tradicions<br />
religioses. El diàleg és l’eina més efectiva per explorar que<br />
t<strong>en</strong><strong>en</strong> <strong>en</strong> comú les difer<strong>en</strong>ts tradicions. L’objectiu del diàleg<br />
no és convertir al punt de vista propi els altres participants<br />
o persuadir-los que adoptin una nova idea. Quan<br />
s’<strong>en</strong>tra <strong>en</strong> un diàleg transcultural o interreligiós és per<br />
escoltar i apr<strong>en</strong>dre <strong>la</strong> manera com els altres p<strong>en</strong>s<strong>en</strong> i veu<strong>en</strong><br />
el món i per compartir junts <strong>la</strong> pròpia perspectiva. L’objectiu és que hi hagi<br />
una <strong>en</strong>tesa profunda i mútua i deixar c<strong>la</strong>rs tant els valors comuns com les<br />
diferències importants.<br />
Participar <strong>en</strong> un diàleg transcultural requereix t<strong>en</strong>ir habilitat per expressar<br />
les idees i els valors que defineix<strong>en</strong> <strong>la</strong> pròpia tradició <strong>en</strong> una ll<strong>en</strong>gua que<br />
els altres puguin <strong>en</strong>t<strong>en</strong>dre. Demana ser bilingües <strong>en</strong> el s<strong>en</strong>tit d’apr<strong>en</strong>dre una<br />
segona ll<strong>en</strong>gua comuna més <strong>en</strong>llà de les nostres ll<strong>en</strong>gües principals, és a dir,<br />
més <strong>en</strong>llà dels vocabu<strong>la</strong>ris teològics i ètics del cristianisme, el judaisme o l’is<strong>la</strong>misme.<br />
La segona ll<strong>en</strong>gua que necessitem és aquel<strong>la</strong> que <strong>en</strong>s permet explicar<br />
<strong>la</strong> nostra pròpia cultura i tradició a altres persones que viu<strong>en</strong> <strong>en</strong> mons difer<strong>en</strong>ts<br />
del nostre. 11<br />
Darrere <strong>la</strong> fe religiosa i<br />
moral de Dewey hi ha<br />
un compromís amb <strong>la</strong><br />
democràcia<br />
El segle XX ha estat un temps <strong>en</strong> què el diàleg transcultural i interreligiós<br />
ha crescut, i els Estats Units han estat un gran c<strong>en</strong>tre per a aquest intercanvi.<br />
A través del diàleg, grups de tradicions difer<strong>en</strong>ts van descobrint que les diverses<br />
cre<strong>en</strong>ces i pràctiques <strong>en</strong>glob<strong>en</strong> uns certs valors morals universals. Hi ha<br />
difer<strong>en</strong>ts comunitats que comparteix<strong>en</strong> algunes idees sobre el que és correcte<br />
o no, el bé i el mal, perquè els éssers humans compartim certes capacitats,<br />
necessitats i aspiracions.<br />
A l’hora d’<strong>en</strong>focar <strong>la</strong> moralitat universal imp<strong>la</strong>ntada <strong>en</strong> les diverses cultu-<br />
153
Fe i ètica <strong>en</strong> un món interdep<strong>en</strong>d<strong>en</strong>t<br />
res, Michael Walzer difer<strong>en</strong>cia <strong>en</strong>tre moralitat màxima i mínima, que anom<strong>en</strong>a<br />
gruixuda i prima, respectivam<strong>en</strong>t. Explica que cada cultura té el seu<br />
propi sistema moral pl<strong>en</strong>am<strong>en</strong>t des<strong>en</strong>volupat (màxim). Dins de <strong>la</strong> moralitat<br />
gruixuda màxima d’una cultura s’hi pot trobar una moralitat nucli de valors<br />
universals, <strong>la</strong> moralitat prima (mínima). Walzer destaca que, històricam<strong>en</strong>t,<br />
<strong>la</strong> moralitat no com<strong>en</strong>ça s<strong>en</strong>t prima i creix fins que esdevé gruixuda. La mínima<br />
no és una moralitat indep<strong>en</strong>d<strong>en</strong>t. Existeix sempre i forma part de <strong>la</strong> màxima,<br />
i s’e<strong>la</strong>bora de manera difer<strong>en</strong>t <strong>en</strong> les diverses cultures. Tanmateix, els<br />
principis minimalistes són especialm<strong>en</strong>t importants per a les persones, i<br />
Walzer sosté que proporcion<strong>en</strong> els fonam<strong>en</strong>ts per a una solidaritat re<strong>la</strong>tivam<strong>en</strong>t<br />
limitada però significativa. 12<br />
Un bon exemple d’aquest esforç per id<strong>en</strong>tificar els valors morals bàsics que<br />
comparteix<strong>en</strong> les religions més importants del món és <strong>la</strong> Dec<strong>la</strong>ració vers una<br />
ètica mundial, aprovada pel Par<strong>la</strong>m<strong>en</strong>t de les Religions del Món celebrat a<br />
Chicago l’any 1993. En aquel<strong>la</strong> ocasió se celebrava el c<strong>en</strong>t<strong>en</strong>ari de l’històric<br />
Par<strong>la</strong>m<strong>en</strong>t de les Religions del Món de l’any 1893, <strong>la</strong> primera vegada que líders<br />
religiosos de les grans religions del món es van reunir i que suposà l’inici del<br />
diàleg interreligiós mundial i modern. El teòleg cristià Hans Küng va ser al<br />
capdavant de l’equip que va escriure <strong>la</strong> primera versió de <strong>la</strong> dec<strong>la</strong>ració. Durant<br />
dos anys, més de dos-c<strong>en</strong>ts teòlegs i estudiosos de <strong>la</strong> religió van ser consultats<br />
<strong>en</strong> el procés de redacció de <strong>la</strong> dec<strong>la</strong>ració, que va ser firmada per més de c<strong>en</strong>t<br />
líders religiosos pres<strong>en</strong>ts al Par<strong>la</strong>m<strong>en</strong>t l’any 1993. 13<br />
Els diàlegs interreligiosos al voltant de <strong>la</strong> primera versió de <strong>la</strong> dec<strong>la</strong>ració<br />
van arribar a <strong>la</strong> conclusió que al cor dels valors morals compartits de <strong>la</strong><br />
humanitat hi ha <strong>la</strong> reg<strong>la</strong> d’or, que pot ser formu<strong>la</strong>da <strong>en</strong> s<strong>en</strong>tit positiu o negatiu.<br />
El judaisme i el confucianisme, per exemple, t<strong>en</strong><strong>en</strong> t<strong>en</strong>dència<br />
a preferir <strong>la</strong> formu<strong>la</strong>ció negativa: no facis als altres<br />
el que no voldries que et fessin a tu. A l’evangeli de Mateu<br />
s’hi troba <strong>la</strong> formu<strong>la</strong>ció positiva emprada àmpliam<strong>en</strong>t pels<br />
cristians: «Feu als altres tot allò que voleu que ells us<br />
facin». 14 Jesús dec<strong>la</strong>ra que aquest principi resumeix els<br />
<strong>en</strong>s<strong>en</strong>yam<strong>en</strong>ts de «<strong>la</strong> Llei i els Profetes». El Da<strong>la</strong>i Lama va articu<strong>la</strong>r <strong>la</strong> idea<br />
g<strong>en</strong>eral tant de forma positiva com negativa quan va dec<strong>la</strong>rar que tot el<br />
budisme es podia resumir <strong>en</strong> dos principis: «Ajuda els altres, i si no pots ajudar-los,<br />
no els facis mal». 15<br />
Les religions<br />
institucionals pod<strong>en</strong> i<br />
han de contribuir a una<br />
ètica global<br />
154
VIA 03 03/2007 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
La Dec<strong>la</strong>ració vers una ètica mundial ass<strong>en</strong>ya<strong>la</strong> més <strong>en</strong>davant que totes les<br />
tradicions han reflectit les implicacions de <strong>la</strong> reg<strong>la</strong> d’or alm<strong>en</strong>ys <strong>en</strong> quatre<br />
manam<strong>en</strong>ts negatius comuns que són les prohibicions de matar, robar, m<strong>en</strong>tir<br />
i ma<strong>la</strong> conducta sexual. Segons <strong>la</strong> dec<strong>la</strong>ració, si aquestes prohibicions es formul<strong>en</strong><br />
positivam<strong>en</strong>t exigeix<strong>en</strong> a les persones el respecte a <strong>la</strong> vida, el tracte<br />
honest i just, par<strong>la</strong>r i actuar honestam<strong>en</strong>t, i respectar i estimar els altres. 16<br />
Hi ha qui argum<strong>en</strong>ta que principis com <strong>la</strong> reg<strong>la</strong> d’or i l’imperatiu categòric<br />
de Kant són tan abstractes i g<strong>en</strong>erals que no t<strong>en</strong><strong>en</strong> gaire valor a l’hora de<br />
decidir com actuar <strong>en</strong> situacions morals concretes. És veritat que no proporcion<strong>en</strong><br />
el guiatge sufici<strong>en</strong>t, però els principis morals g<strong>en</strong>erals com <strong>la</strong> reg<strong>la</strong> d’or<br />
són tanmateix valuosos. Com va constatar Dewey, <strong>en</strong>s diu<strong>en</strong> què hem de considerar<br />
a l’hora de decidir com actuar. La reg<strong>la</strong> d’or <strong>en</strong>s aconsel<strong>la</strong> adoptar una<br />
actitud d’àmplia compassió, de preocupació vers els interessos de tots els<br />
implicats <strong>en</strong> <strong>la</strong> situació, de rebuig dels prejudicis i de justícia. S<strong>en</strong>se aquestes<br />
actituds, els mètodes experim<strong>en</strong>tals d’avaluació moral dels pragmàtics es<br />
veu<strong>en</strong> mancats d’ori<strong>en</strong>tació i direcció. El mateix Dewey argum<strong>en</strong>tà que <strong>en</strong> <strong>la</strong><br />
moral, l’emoció i <strong>la</strong> raó no són sufici<strong>en</strong>ts per elles mateixes. El que es necessita,<br />
va dir, és «compassió intel·lig<strong>en</strong>t», o <strong>en</strong> altres paraules, respecte per <strong>la</strong> reg<strong>la</strong><br />
d’or juntam<strong>en</strong>t amb racionalitat instrum<strong>en</strong>tal. 17<br />
A més a més, després de <strong>la</strong> Segona Guerra Mundial s’ha fom<strong>en</strong>tat l’ètica<br />
mundial de manera especialm<strong>en</strong>t important a través del des<strong>en</strong>volupam<strong>en</strong>t<br />
del dret internacional. Molt sovint, les dec<strong>la</strong>racions intergovernam<strong>en</strong>tals i els<br />
tractats afirm<strong>en</strong> explícitam<strong>en</strong>t aquests principis amb un ll<strong>en</strong>guatge curosam<strong>en</strong>t<br />
e<strong>la</strong>borat. Per exemple, <strong>la</strong> Carta de les Nacions Unides, signada per les cinquanta<br />
nacions que fundar<strong>en</strong> l’organització l’any 1945, estableix un conjunt<br />
de valors ètics compartits. Els objectius ideals vers els quals es comprometer<strong>en</strong><br />
aquestes nacions er<strong>en</strong> els segü<strong>en</strong>ts: viure units <strong>en</strong> pau com a bons veïns;<br />
assegurar que les g<strong>en</strong>eracions futures no patissin el f<strong>la</strong>gell de <strong>la</strong> guerra; <strong>la</strong> tolerància;<br />
el respecte pels drets humans fonam<strong>en</strong>tals i les llibertats de tots els<br />
homes i dones de totes les nacions, grans i petites, s<strong>en</strong>se discriminació per<br />
motius de raça o religió; promoure l’av<strong>en</strong>ç econòmic i social per a totes les persones;<br />
i el respecte pel dret, inclòs el dret internacional. L’experiència de dues<br />
guerres mundials i un èmfasi pragmàtic <strong>en</strong> les conseqüències del fracàs a l’hora<br />
d’establir nous nivells de col·<strong>la</strong>boració internacional <strong>en</strong> matèria de pau i justícia<br />
van guiar el des<strong>en</strong>volupam<strong>en</strong>t de les Nacions Unides i de <strong>la</strong> seva Carta.<br />
155
Fe i ètica <strong>en</strong> un món interdep<strong>en</strong>d<strong>en</strong>t<br />
La implem<strong>en</strong>tació dels ideals de pau, drets humans i equitat <strong>en</strong> el des<strong>en</strong>volupam<strong>en</strong>t<br />
socioeconòmic és una tasca d’una gran dificultat, i l’avarícia,<br />
l’odi i l’interès personal moltes vegades pass<strong>en</strong> per sobre dels més nobles<br />
esforços de <strong>la</strong> humanitat. Malgrat això, aquestes consideracions no s’hauri<strong>en</strong><br />
de fer servir per subestimar o rebutjar el cons<strong>en</strong>s a què es va arribar l’any 1945.<br />
Més aviat hauri<strong>en</strong> d’int<strong>en</strong>sificar el nostre esforç <strong>en</strong> nom d’aquests valors.<br />
El des<strong>en</strong>volupam<strong>en</strong>t de <strong>la</strong> llei sobre els drets humans és particu<strong>la</strong>rm<strong>en</strong>t<br />
significatiu. Per a molta g<strong>en</strong>t, durant l’última meitat del segle XX, <strong>la</strong> reg<strong>la</strong> d’or<br />
s’ha convertit principalm<strong>en</strong>t <strong>en</strong> respecte pels drets humans i les llibertats<br />
fonam<strong>en</strong>tals. El ll<strong>en</strong>guatge dels drets humans usat <strong>en</strong> <strong>la</strong> Dec<strong>la</strong>ració universal<br />
dels drets humans, adoptada per l’Assemblea G<strong>en</strong>eral de les Nacions Unides<br />
el 1948, i <strong>en</strong> les conv<strong>en</strong>cions internacionals sobre drets humans que l’han<br />
seguit, s’ha convertit <strong>en</strong> part del nostre segon ll<strong>en</strong>guatge, part d’un vocabu<strong>la</strong>ri<br />
moral universal. Es fa servir ext<strong>en</strong>sam<strong>en</strong>t arreu del món a les constitucions<br />
nacionals, a <strong>la</strong> legis<strong>la</strong>ció i als sistemes judicials. Totes les persones amb educació,<br />
<strong>en</strong> g<strong>en</strong>eral, <strong>en</strong> coneix<strong>en</strong> el significat.<br />
La Dec<strong>la</strong>ració universal dels drets humans busca explícitam<strong>en</strong>t articu<strong>la</strong>r<br />
una fe comuna per a tota <strong>la</strong> «família humana». Al preàmbul estableix que les<br />
nacions membres reafirm<strong>en</strong> «<strong>la</strong> seva fe <strong>en</strong> els drets humans fonam<strong>en</strong>tals, <strong>en</strong><br />
<strong>la</strong> dignitat i <strong>la</strong> vàlua de <strong>la</strong> persona humana i <strong>en</strong> <strong>la</strong> igualtat<br />
Per a construir una fe de drets dels homes i les dones» com a «fonam<strong>en</strong>ts per a <strong>la</strong><br />
comuna cal determinar llibertat, <strong>la</strong> justícia i <strong>la</strong> pau al món». La dec<strong>la</strong>ració manifes-<br />
quins valors ta que el seu propòsit és construir i promoure «una com-<br />
comparteix<strong>en</strong> les pr<strong>en</strong>sió comuna» i «respecte universal» d’aquests drets i lli-<br />
persones de difer<strong>en</strong>ts bertats fonam<strong>en</strong>tals. El codi dels drets humans que ha anat<br />
cultures i tradicions pr<strong>en</strong><strong>en</strong>t forma els últims cinquanta anys <strong>en</strong> el dret interna-<br />
religioses<br />
cional és l’aspecte més c<strong>la</strong>ram<strong>en</strong>t des<strong>en</strong>volupat d’aquesta<br />
ètica mundial emerg<strong>en</strong>t. La llei dels drets humans és especialm<strong>en</strong>t<br />
significativa perquè ha estat a través de <strong>la</strong> col·<strong>la</strong>boració per al seu<br />
des<strong>en</strong>volupam<strong>en</strong>t que <strong>la</strong> humanitat ha trebal<strong>la</strong>t per definir les condicions<br />
socials, civils, polítiques i econòmiques fonam<strong>en</strong>tals i necessàries per des<strong>en</strong>volupar<br />
<strong>la</strong> personalitat humana i construir una comunitat.<br />
S<strong>en</strong>s dubte, el debat sobre aquests temes no és tancat. Alguns governs estatals<br />
vol<strong>en</strong> revisar <strong>la</strong> Dec<strong>la</strong>ració universal dels drets humans. Actualm<strong>en</strong>t es<br />
debat sobre <strong>la</strong> importància re<strong>la</strong>tiva dels drets civils i polítics, d’una banda, i<br />
156
VIA 03 03/2007 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
els drets socials, econòmics i culturals de l’altra. Els drets de les dones és un<br />
tema pres<strong>en</strong>t als debats a moltes cultures, i <strong>la</strong> seva compr<strong>en</strong>sió a esca<strong>la</strong> internacional<br />
és <strong>en</strong> continua evolució.<br />
El camp de <strong>la</strong> protecció mediambi<strong>en</strong>tal i <strong>la</strong> restauració és una altra àrea <strong>en</strong><br />
què l’ètica global s’ha des<strong>en</strong>volupat amb eficàcia. Quan es va fundar l’organització<br />
de les Nacions Unides als anys quaranta no es va m<strong>en</strong>cionar res sobre <strong>la</strong><br />
seguretat ecològica com a compon<strong>en</strong>t ess<strong>en</strong>cial per a <strong>la</strong> seguretat mundial.<br />
Però això com<strong>en</strong>çà a canviar amb <strong>la</strong> Conferència d’Estocolm sobre Medi<br />
Ambi<strong>en</strong>t Humà del 1972. Durant les últimes tres dècades, el medi ambi<strong>en</strong>t<br />
s’ha convertit cada vegada més <strong>en</strong> una part important del programa de les<br />
Nacions Unides. A més, cada cop es reconeix més que els objectius de pau, el<br />
respecte pels drets humans, el des<strong>en</strong>volupam<strong>en</strong>t socioeconòmic i <strong>la</strong> conservació<br />
mediambi<strong>en</strong>tal són interdep<strong>en</strong>d<strong>en</strong>ts i indivisibles. Per exemple, <strong>la</strong> guerra<br />
destrueix els esforços pel que fa a <strong>la</strong> protecció mediambi<strong>en</strong>tal, i l’esgotam<strong>en</strong>t<br />
de recursos i <strong>la</strong> degradació del medi pod<strong>en</strong> ser causa de conflictes viol<strong>en</strong>ts. La<br />
pobresa és a <strong>la</strong> vegada causa i conseqüència d’aquesta degradació. La preocupació<br />
pels drets humans i el medi ambi<strong>en</strong>t s’<strong>en</strong>cavalqu<strong>en</strong> perquè les persones<br />
t<strong>en</strong><strong>en</strong> dret a un medi ambi<strong>en</strong>t adequat per a <strong>la</strong> seva salut, dignitat i b<strong>en</strong>estar.<br />
La protecció dels drets de les persones per a un medi ambi<strong>en</strong>t saludable s’anom<strong>en</strong>a<br />
justícia mediambi<strong>en</strong>tal.<br />
Un estudi de quaranta dec<strong>la</strong>racions, cartes, tractats i informes internacionals<br />
re<strong>la</strong>cionats amb el tema reve<strong>la</strong> un cons<strong>en</strong>s internacional emerg<strong>en</strong>t al voltant<br />
de quaranta-cinc principis fonam<strong>en</strong>tals re<strong>la</strong>cionats amb el medi<br />
ambi<strong>en</strong>t. 18 Al cor d’aquest movim<strong>en</strong>t internacional hi ha una crida a <strong>la</strong> cooperació<br />
global per donar suport a <strong>la</strong> conservació del medi ambi<strong>en</strong>t i al des<strong>en</strong>volupam<strong>en</strong>t<br />
sost<strong>en</strong>ible. Els principals acords que serveix<strong>en</strong> de base per a aquesta<br />
aliança es trob<strong>en</strong> <strong>en</strong> les dec<strong>la</strong>racions i tractats que sorgir<strong>en</strong> de <strong>la</strong> Cimera de<br />
<strong>la</strong> Terra de Rio del 1992, incloses <strong>la</strong> Dec<strong>la</strong>ració de Rio i l’Ag<strong>en</strong>da 21, un tractat<br />
que estableix <strong>en</strong> quaranta capítols el programa d’acció internacional per aconseguir<br />
un des<strong>en</strong>volupam<strong>en</strong>t sost<strong>en</strong>ible al segle XXI. 19<br />
Des de <strong>la</strong> Cimera de <strong>la</strong> Terra de Rio, Maurice Strong, secretari g<strong>en</strong>eral de<br />
<strong>la</strong> Cimera de <strong>la</strong> Terra al 1992, i Mikhaïl Gorbatxov, antic presid<strong>en</strong>t de <strong>la</strong> Unió<br />
Soviètica, han <strong>en</strong>capça<strong>la</strong>t aquest esforç internacional que s’ha c<strong>en</strong>trat a<br />
redactar i distribuir una primera versió de <strong>la</strong> Carta de <strong>la</strong> Terra que fixa els<br />
principis ètics fonam<strong>en</strong>tals per a <strong>la</strong> protecció del medi ambi<strong>en</strong>t i <strong>la</strong> cons-<br />
157
Fe i ètica <strong>en</strong> un món interdep<strong>en</strong>d<strong>en</strong>t<br />
trucció d’un món just, sost<strong>en</strong>ible i pacífic. La Comissió de <strong>la</strong> Carta de <strong>la</strong><br />
Terra dirigeix aquesta iniciativa que té el secretariat a <strong>la</strong> Universitat per a <strong>la</strong><br />
Pau de les Nacions Unides, a San José, Costa Rica.<br />
Entre el 1994 i el 2000 es van realitzar consultes sobre <strong>la</strong> Carta de <strong>la</strong> Terra<br />
arreu del món a comunitats de base, organitzacions no governam<strong>en</strong>tals,<br />
experts <strong>en</strong> legis<strong>la</strong>ció internacional, ci<strong>en</strong>tífics, líders religiosos, grups d’empreses<br />
i repres<strong>en</strong>tants dels governs. C<strong>en</strong>t<strong>en</strong>ars d’organitzacions i milers d’individus<br />
hi van participar. Un gran nombre de versions prèvies va anar circu<strong>la</strong>nt<br />
a mesura que avançav<strong>en</strong> les consultes. El projecte va dur a terme el procés<br />
més obert i inclusiu que mai abans s’havia realitzat <strong>en</strong> re<strong>la</strong>ció amb<br />
l’e<strong>la</strong>boració d’una dec<strong>la</strong>ració internacional. Al març del 2000 <strong>la</strong> Comissió de<br />
<strong>la</strong> Carta de <strong>la</strong> Terra va aprovar <strong>la</strong> versió final de <strong>la</strong> carta i uns quants mesos<br />
més tard <strong>la</strong> va pres<strong>en</strong>tar al Pa<strong>la</strong>u de <strong>la</strong> Pau de l’Haia. La missió de <strong>la</strong> Carta de<br />
<strong>la</strong> Terra és establir una base ètica sòlida per a <strong>la</strong> societat global emerg<strong>en</strong>t i ajudar<br />
a construir un món sost<strong>en</strong>ible basat <strong>en</strong> el respecte per <strong>la</strong> natura, <strong>la</strong> conservació<br />
del medi ambi<strong>en</strong>t, els drets humans universals, <strong>la</strong> justícia econòmica<br />
i <strong>la</strong> cultura de <strong>la</strong> pau. 20<br />
La Carta de <strong>la</strong> Terra es va definir a través d’un procés no governam<strong>en</strong>tal,<br />
com un tractat de les persones, però es té l’esperança que tant les empreses<br />
i els governs com <strong>la</strong> societat civil <strong>la</strong> implem<strong>en</strong>taran. A hores d’ara s’ha distribuït<br />
àmpliam<strong>en</strong>t a tot el món i ha estat traduïda a vint-i-vuit ll<strong>en</strong>gües.<br />
Unes vuit mil organitzacions no governam<strong>en</strong>tals i c<strong>en</strong>t<strong>en</strong>ars de ciutats de<br />
totes les regions del món han donat suport al docum<strong>en</strong>t. La UNESCO i alguns<br />
governs nacionals com<strong>en</strong>c<strong>en</strong> a posar-<strong>la</strong> <strong>en</strong> pràctica <strong>en</strong> programes educatius<br />
i com a guia per al des<strong>en</strong>volupam<strong>en</strong>t sost<strong>en</strong>ible. Només als Estats Units,<br />
unes set-c<strong>en</strong>tes organitzacions no governam<strong>en</strong>tals repartides per quarantavuit<br />
estats han aprovat <strong>la</strong> Carta de <strong>la</strong> Terra; s’estima que més de quaranta<br />
milions de ciutadans són membres d’aquestes organitzacions. A més, el<br />
docum<strong>en</strong>t ha estat aprovat per <strong>la</strong> Conferència d’Alcaldes dels Estats Units i<br />
un nombre creix<strong>en</strong>t de ciutats a títol individual, incloses Seattle, a l’estat de<br />
Washington; Minneapolis, a Minnesota; Fi<strong>la</strong>dèlfia, a P<strong>en</strong>silvània; i Burlington,<br />
a Vermont. 21<br />
El des<strong>en</strong>volupam<strong>en</strong>t d’una ètica global per a <strong>la</strong> protecció del medi<br />
ambi<strong>en</strong>t i una forma de vida sost<strong>en</strong>ible és un nou repte per a <strong>la</strong> humanitat. A<br />
l’hora de construir aquesta ètica es pot recórrer a una varietat de tradicions<br />
158
VIA 03 03/2007 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
religioses i filosòfiques que <strong>en</strong>s<strong>en</strong>y<strong>en</strong> el respecte per <strong>la</strong> natura i <strong>la</strong> v<strong>en</strong>eració<br />
per a tota forma de vida, però el missatge i l’historial de les tradicions religioses<br />
i filosòfiques del món sobre aquest tema és, excepte per algunes excepcions,<br />
confús. És més, el repte actual requereix noves formes de p<strong>en</strong>sam<strong>en</strong>t a<br />
l<strong>la</strong>rg termini, integrat i global que <strong>la</strong> humanitat tot just ha com<strong>en</strong>çat a explorar<br />
amb l’ajuda de nous des<strong>en</strong>volupam<strong>en</strong>ts <strong>en</strong> física i ecologia. Per ser conseqü<strong>en</strong>ts<br />
amb el mètode del pragmatisme, <strong>la</strong> construcció d’una ètica que conservi<br />
<strong>la</strong> salut i diversitat dels ecosistemes i <strong>la</strong> integritat de <strong>la</strong><br />
biosfera del p<strong>la</strong>neta ha de buscar guiatge <strong>en</strong> <strong>la</strong> ciència.<br />
L’ecologia demostra que els éssers humans són membres<br />
interdep<strong>en</strong>d<strong>en</strong>ts dins d’una comunitat de vida més gran,<br />
com també membres de <strong>la</strong> comunitat humana. Això suggereix<br />
<strong>la</strong> idea d’una ètica ecològica que, <strong>en</strong> paraules d’Aldo<br />
Leopold, «canviï el rol de l’Homo sapi<strong>en</strong>s i passi de conqueridor de <strong>la</strong> terra de <strong>la</strong><br />
comunitat a simple membre i habitant de <strong>la</strong> mateixa terra». 22 La Dec<strong>la</strong>ració universal<br />
dels drets humans<br />
busca explícitam<strong>en</strong>t<br />
articu<strong>la</strong>r una fe comuna<br />
Una ètica ecològica<br />
no vol dir res més que una expansió de les preocupacions morals de <strong>la</strong><br />
humanitat per abraçar no sols totes les persones i les g<strong>en</strong>eracions futures, sinó<br />
també tota <strong>la</strong> comunitat de vida. Per això necessitem una visió inclusiva,<br />
democràtica i ecològica que integri <strong>la</strong> compassió amb el coneixem<strong>en</strong>t experim<strong>en</strong>tal<br />
<strong>en</strong> noves maneres de fer.<br />
La Carta de <strong>la</strong> Terra pretén expressar aquesta nova visió. La idea g<strong>en</strong>eral que<br />
amara <strong>la</strong> carta s’expressa succintam<strong>en</strong>t <strong>en</strong> una frase del preàmbul: «Enmig<br />
d’una magnífica diversitat de cultures i formes de vida, som una so<strong>la</strong> família<br />
humana i una so<strong>la</strong> comunitat de <strong>la</strong> Terra amb un destí comú». El nucli del missatge<br />
que trobem als principis de <strong>la</strong> Carta s’afirma <strong>en</strong> dos imperatius: respectar<br />
<strong>la</strong> Terra i tota forma de vida i acceptar <strong>la</strong> responsabilitat compartida vers<br />
el b<strong>en</strong>estar de <strong>la</strong> família humana <strong>en</strong> <strong>la</strong> seva totalitat, <strong>la</strong> més gran comunitat<br />
de vida i les futures g<strong>en</strong>eracions. La crida al respecte implica <strong>la</strong> noció que <strong>la</strong><br />
Terra <strong>en</strong> <strong>la</strong> seva totalitat, cada espècie i tot ésser humà posseeix<strong>en</strong> un valor<br />
intrínsec i una garantia moral que es consider<strong>en</strong> objectius <strong>en</strong> ells mateixos,<br />
bastant lluny de qualsevol valor utilitari que puguin t<strong>en</strong>ir per altres persones.<br />
T<strong>en</strong>im l’obligació i hem d’usar <strong>la</strong> natura de forma responsable, però <strong>la</strong> Carta<br />
de <strong>la</strong> Terra es basa <strong>en</strong> l’assumpció que només a partir d’una expansió radical<br />
del s<strong>en</strong>tit de comunitat i de responsabilitat moral de <strong>la</strong> humanitat que inclogui<br />
<strong>la</strong> natura s’aconseguiran els canvis necessaris <strong>en</strong> el comportam<strong>en</strong>t humà<br />
159
Fe i ètica <strong>en</strong> un món interdep<strong>en</strong>d<strong>en</strong>t<br />
per tal de protegir el medi ambi<strong>en</strong>t, assegurar <strong>la</strong> justícia mediambi<strong>en</strong>tal per<br />
a totes les persones i fer realitat el b<strong>en</strong>estar de les futures g<strong>en</strong>eracions. La Carta<br />
de <strong>la</strong> Terra pres<strong>en</strong>ta una visió integrada que reconeix que <strong>la</strong> pau, <strong>la</strong> justícia<br />
social, el des<strong>en</strong>volupam<strong>en</strong>t socioeconòmic i el b<strong>en</strong>estar ecològic van inextricablem<strong>en</strong>t<br />
lligats. Preocupar-se de les persones demana preocupar-se de <strong>la</strong><br />
Terra, i preocupar-se de <strong>la</strong> Terra demana preocupar-se de les persones. O avancem<br />
cap al segle XXI com una comunitat de vida i una família de cultures<br />
humanes, o portarem el desastre sobre nosaltres i les altres formes de vida<br />
amb què hem coevolucionat <strong>en</strong> aquest p<strong>la</strong>neta.<br />
El repte de les religions<br />
S<strong>en</strong>se <strong>la</strong> cooperació total i el suport de les religions del món no serà possible<br />
des<strong>en</strong>volupar i implem<strong>en</strong>tar l’ètica global ess<strong>en</strong>cial per a <strong>la</strong> construcció d’una<br />
comunitat del món. Moltes persones de tot el món <strong>en</strong>cara busqu<strong>en</strong> <strong>en</strong> <strong>la</strong> religió<br />
guiatge moral i només acceptaran aquel<strong>la</strong> ètica que tingui el suport de <strong>la</strong><br />
seva religió. El repte de les religions és cooperar <strong>en</strong> <strong>la</strong> construcció d’una comunitat<br />
del món g<strong>en</strong>uïna que inclogui totes les nacions, races, religions, espècies<br />
i ecosistemes. Això vol dir que han de participar <strong>en</strong> <strong>la</strong> creació de l’ètica<br />
global i reforçar el compromís amb els principis d’aquesta fe comuna dins<br />
dels seus marcs religiosos i morals distintius.<br />
Per estar a l’altura del repte, les religions s’han de sotmetre<br />
a una reconstrucció democràtica i ecològica. Han de<br />
rep<strong>en</strong>sar <strong>la</strong> seva teologia i ètica <strong>en</strong> el context de <strong>la</strong> interdep<strong>en</strong>dència<br />
global i el món multicultural. La reconstrucció<br />
democràtica de les religions es du a terme des de fa dosc<strong>en</strong>ts<br />
anys, però <strong>la</strong> resistència continua s<strong>en</strong>t forta <strong>en</strong> moltes<br />
seccions. Com a mínim requereix tolerància, acceptació<br />
del pluralisme i respecte per <strong>la</strong> llibertat religiosa i els drets humans. La<br />
reconstrucció ecològica tot just acaba de com<strong>en</strong>çar. 23 Les religions han de<br />
reforçar el compromís<br />
amb els principis de <strong>la</strong><br />
fe comuna dins dels<br />
seus marcs distintius<br />
Aquests dos movim<strong>en</strong>ts<br />
creatius estan portant les religions a rep<strong>en</strong>sar les seves visions de<br />
comunitat i de futur.<br />
La tasca més difícil i crítica amb què s’<strong>en</strong>front<strong>en</strong> les religions és <strong>la</strong> de passar<br />
de <strong>la</strong> tolerància al diàleg i abraçar l’ideal d’una comunitat de religions que<br />
convisqui <strong>en</strong> harmonia amb <strong>la</strong> natura i que serveixi de model d’inspiració a<br />
<strong>la</strong> comunitat global de persones i nacions del món. Les religions només<br />
160
VIA 03 03/2007 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
podran estar <strong>en</strong> disposició de proporcionar el lideratge espiritual que <strong>la</strong> humanitat<br />
tan urg<strong>en</strong>tm<strong>en</strong>t necessita <strong>en</strong> aquest estadi crític de l’evolució si són capaces<br />
d’assolir aquest objectiu.<br />
En el seu llibre més rec<strong>en</strong>t Encountering God: A Spiritual<br />
Journey from Bozeman to B<strong>en</strong>ares, Diana Eck explica que les<br />
religions t<strong>en</strong><strong>en</strong> tres opcions bàsiques pel que fa a les actituds<br />
que pod<strong>en</strong> adoptar les unes amb les altres. 24 Les religions s’han de<br />
sotmetre a una<br />
reconstrucció<br />
La prime- democràtica<br />
ra és una forma de p<strong>en</strong>sam<strong>en</strong>t exclusiu: una fe i una tradició<br />
és <strong>la</strong> veritat, i totes les altres són falses. Aquest exclusivisme alim<strong>en</strong>ta <strong>la</strong> por<br />
i l’odi i sovint condueix a <strong>la</strong> violència. La segona opció és un punt de vista inclusiu:<br />
una fe i una tradició és alhora <strong>la</strong> culminació del des<strong>en</strong>volupam<strong>en</strong>t religiós<br />
de <strong>la</strong> humanitat i <strong>la</strong> religió suprema, però també inclou elem<strong>en</strong>ts de veritat<br />
que es trob<strong>en</strong> <strong>en</strong> altres religions. La visió inclusiva pot <strong>en</strong>coratjar <strong>la</strong> tolerància,<br />
però també <strong>en</strong>g<strong>en</strong>dra arrogància i justifica l’imperialisme cultural.<br />
Una tercera opció és el punt de vista plural: <strong>la</strong> veritat no és propietat exclusiva<br />
de cap tradició, i cap tradició no posseeix <strong>la</strong> visió final inclusiva de <strong>la</strong> divinitat.<br />
En altres paraules, cap perspectiva no és absoluta. Com a molt, cada una<br />
de les tradicions només té un coneixem<strong>en</strong>t parcial de Déu o <strong>la</strong> divinitat. Des<br />
d’aquesta perspectiva, <strong>la</strong> diversitat de tradicions religioses i visions de Déu no<br />
és un obstacle a superar, sinó una oportunitat per al diàleg i una nova <strong>en</strong>tesa.<br />
Aquest p<strong>la</strong>ntejam<strong>en</strong>t condueix a <strong>la</strong> construcció de <strong>la</strong> comunitat de les religions.<br />
El diàleg no significa abandonar els propis compromisos, sinó més aviat<br />
expandir-los a fi d’incloure el compromís amb els altres, <strong>la</strong> indagació <strong>en</strong><br />
col·<strong>la</strong>boració i <strong>la</strong> lleialtat a tota <strong>la</strong> família humana i a <strong>la</strong> comunitat de <strong>la</strong> Terra.<br />
Si les religions aconsegueix<strong>en</strong> moure’s <strong>en</strong> aquesta direcció, tindran una<br />
posició privilegiada a l’hora d’<strong>en</strong>coratjar i cultivar <strong>en</strong> <strong>la</strong> humanitat un munt<br />
d’actituds i valors universals i espirituals que no faran més que aprofundir<br />
<strong>en</strong> <strong>la</strong> fe comuna de <strong>la</strong> humanitat i els lligams de <strong>la</strong> comunitat. Entre ells trobaríem<br />
el s<strong>en</strong>tit d’admiració i v<strong>en</strong>eració davant del misteri de l’ésser, que pot<br />
ser més profund i transformar-se <strong>en</strong> un s<strong>en</strong>tit d’allò sagrat de <strong>la</strong> vida; el s<strong>en</strong>tit<br />
de gratitud pel regal de <strong>la</strong> vida a <strong>la</strong> Terra; el s<strong>en</strong>tit de responsabilitat<br />
incondicional per fer el bé; <strong>la</strong> consciència de <strong>la</strong> profunditat i <strong>la</strong> complexitat<br />
del problema del maligne; l’esperit d’humilitat que pot reconduir els excessos<br />
de l’individualisme, el nacionalisme, l’androc<strong>en</strong>trisme, l’orgull religiós<br />
i l’antropoc<strong>en</strong>trisme; i l’esperit de perdó. Tots aquests valors són pl<strong>en</strong>am<strong>en</strong>t<br />
161
Fe i ètica <strong>en</strong> un món interdep<strong>en</strong>d<strong>en</strong>t<br />
conseqü<strong>en</strong>ts amb l’esperit democràtic. L’alim<strong>en</strong>t<strong>en</strong>, el sost<strong>en</strong><strong>en</strong> i el fan créixer.<br />
Encara més, aquestes actituds i valors es pod<strong>en</strong> integrar productivam<strong>en</strong>t<br />
amb l’esperit de l’experim<strong>en</strong>talisme, però això implica lluitar amb el problema<br />
complex de <strong>la</strong> naturalesa de <strong>la</strong> reve<strong>la</strong>ció.<br />
També és important m<strong>en</strong>cionar que les més grans tradicions religioses<br />
del món inclou<strong>en</strong> mètodes de pregària i meditació diss<strong>en</strong>yats per guarir l’esperit<br />
humà i promoure el creixem<strong>en</strong>t i <strong>la</strong> transformació de <strong>la</strong> consciència a<br />
força d’alim<strong>en</strong>tar actituds espirituals i morals positives. El guarim<strong>en</strong>t interior<br />
i <strong>la</strong> transformació són una part necessària de tot el procés de reconstrucció<br />
social i restauració ecològica. Les religions t<strong>en</strong><strong>en</strong> un paper molt important<br />
<strong>en</strong> aquest s<strong>en</strong>tit.<br />
Conclusió<br />
En conclusió, m<strong>en</strong>tre lluitem a esca<strong>la</strong> local i nacional per sost<strong>en</strong>ir i reconstruir<br />
les nostres comunitats, que molt sovint es veu<strong>en</strong> severam<strong>en</strong>t afectades,<br />
ara, a més, hem de trebal<strong>la</strong>r per construir una comunitat global. En un món<br />
on els conceptes local i global són interdep<strong>en</strong>d<strong>en</strong>ts, les dues tasques estan re<strong>la</strong>cionades<br />
i es pod<strong>en</strong> reforçar mútuam<strong>en</strong>t. La construcció d’una comunitat del<br />
món pot crear un marc segur dins del qual moltes altres<br />
Molts valors religiosos, comunitats i associacions podran prosperar. La tradició<br />
com l’esperit de perdó, pragmàtica americana, amb <strong>la</strong> seva visió de <strong>la</strong> fe comuna i<br />
són pl<strong>en</strong>am<strong>en</strong>t el seu èmfasi <strong>en</strong> <strong>la</strong> democràcia espiritual i l’experim<strong>en</strong>talis-<br />
conseqü<strong>en</strong>ts amb me, pot oferir molt de suport <strong>en</strong> aquest esforç. Una ètica<br />
l’esperit democràtic.<br />
mundial adequada als reptes del segle XXI ha d’integrar l’ètica<br />
de <strong>la</strong> democràcia amb una nova ètica ecològica, i el<br />
mètode experim<strong>en</strong>tal d’avaluació moral des<strong>en</strong>volupat pels pragmàtics es pot<br />
usar amb eficàcia per avançar <strong>en</strong> aquest esforç. També es necessita el suport<br />
de les religions del món i <strong>la</strong> seva disposició i habilitat per trebal<strong>la</strong>r conjuntam<strong>en</strong>t<br />
<strong>en</strong> <strong>la</strong> construcció d’una ètica mundial que creixerà amb l’acceptació del<br />
pluralisme.<br />
162
VIA 03 03/2007 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
NOTES<br />
1. Vac<strong>la</strong>v Havel: «The New Measure of Man», al New York Times, 8 de juliol de 1994.<br />
2. Sobre <strong>la</strong> necessitat urg<strong>en</strong>t d’una ètica global, vegeu Hans Küng: Global Responsibility: In<br />
Search of a New Global Ethic. Nova York: Crossroad, 1991, pàg. 22; i Samuel P. Huntington: The<br />
C<strong>la</strong>sh of Civilizations and the Remaining of World Order. Nova York: Simon and Schuster,<br />
1996, pàg. 318-321.<br />
3. Vegeu Aldo Leopold: A Sand County Almanac. Nova York: Oxford University Press, 1996,<br />
pàg. 239. Leopold escriu que «l’ext<strong>en</strong>sió de l’ètica» a <strong>la</strong> comunitat biòtica és «una possibilitat<br />
evolutiva i una necessitat ecològica».<br />
4. Citat a Roderick Frazier Nash: The Rights of Nature: A History of Environm<strong>en</strong>tal Ethics.<br />
Madison: Universitiy of Wisconsin Press, 1989, pàg. 44. Vegeu Charles Darwin: The Desc<strong>en</strong>t of<br />
Man and Selection in Re<strong>la</strong>tion to Sex. Nova York, 1874, pàg. 137-138, 140-141.<br />
5. John Dewey: «Creative Democracy - The task before Us», a Jo Ann Boydston (ed.): The<br />
Later Works of John Dewey, 1925-1953, vol. 14. Carbondale: Southern Illinois University Press,<br />
1988, pàg. 228.<br />
6. Per a una bona visió g<strong>en</strong>eral del p<strong>la</strong>ntejam<strong>en</strong>t experim<strong>en</strong>talista de Dewey a <strong>la</strong> valoració<br />
moral, vegeu John Dewey: The Quest for Certainty, a Jo Ann Boydston (ed.): The Later Works<br />
of John Dewey, 1925-1953, vol. 4. Carbondale: Southern Illinois University Press, 1984, pàg.<br />
203-228.<br />
7. John Dewey: A Common Faith, a Jo Ann Boydston (ed.): The Later Works of John Dewey,<br />
1925-1953, vol. 9. Carbondale: Southern Illinois University Press, 1986, pàg. 13-15. Per a un<br />
debat més complet sobre el p<strong>en</strong>sam<strong>en</strong>t de Dewey respecte a <strong>la</strong> fe, <strong>la</strong> religió i l’experiència<br />
religiosa, vegeu Stev<strong>en</strong> C. Rockefeller: «John Dewey’s Philosophy of Religious Experi<strong>en</strong>ce», a<br />
Larry Hickman (ed.): Reading Dewey. Bloomington: Indiana University Press, 1998; i Stev<strong>en</strong> C.<br />
Rockefeller: John Dewey: Religious Faith and Democratic Humanism. Nova York: Columbia<br />
University Press, 1991, cap. 10 i 11.<br />
8. John Dewey: «Religion and Morality in a Free Society», a Jo Ann Boydston (ed.): The Later<br />
Works of John Dewey, 1925-1953, vol. 15. Carbondale: Southern Illinois University Press, 1986,<br />
pàg. 183.<br />
9. Dewey, A Common Faith, pàg. 57-58.<br />
10. Hans Küng i Karl-Josef Kuschel: A Global Ethic: The Dec<strong>la</strong>ration of the Parliam<strong>en</strong>t of the<br />
World’s Religions. Nova York: Continuum, 1993, pàg. 7.<br />
11. William V<strong>en</strong>dley: «The Multi-Religious Engagem<strong>en</strong>t of Civil Society: The Universal Need for<br />
Bilingualism», ponència pres<strong>en</strong>tada al Symposium on Religion and Global Governance,<br />
patrocinat per Global Education Associates. Maryknoll (Nova York), 3-7 de maig de 1997.<br />
12. Michael Walzer: Thick and Thin: Moral Argum<strong>en</strong>t at Home and Abroad. Notre Dame<br />
(Indianàpolis): University of Notre Dame Press, 1994, pàg. 1-19.<br />
13. Daniel Gómez-Ibáñez: «Moving Towards a Global Ethic», a Joel D. Beversluis (ed.): A<br />
Sourcebook for Earth’s Community of Religions. Grand Rapids (Michigan): CoNexus; Nova<br />
York: Global Education Associates, 1995, pàg. 124-30.<br />
14. New English Bible, Mt. 7:12.<br />
163
Fe i ètica <strong>en</strong> un món interdep<strong>en</strong>d<strong>en</strong>t<br />
15. Sa Santedat el Da<strong>la</strong>i Lama: The Da<strong>la</strong>i Lama: A Policy of Kidness, Sidney Piburn (ed.). Ithaca<br />
(Nova York): Snow Lion, 1990, pàg. 88.<br />
16. «Dec<strong>la</strong>rations Toward a Global Ethic», a Hans Küng (ed.): Yes to a Global Ethic. Nova York:<br />
Continuum, 1996, pàg. 9-26.<br />
17. Rockefeller, John Dewey, pàg. 243-419.<br />
18. Stev<strong>en</strong> C. Rockefeller: Principles of Environm<strong>en</strong>tal Conservation and Sustainable<br />
Developm<strong>en</strong>t: Summary and Survey, 1996. E<strong>la</strong>borat i imprès <strong>en</strong> privat per al Consell de <strong>la</strong><br />
Terra, Costa Rica, i el projecte de <strong>la</strong> Carta de <strong>la</strong> Terra. El text es pot trobar a <strong>la</strong> pàgina web<br />
internacional de <strong>la</strong> Carta de <strong>la</strong> Terra: http://www.earthcharter.org.<br />
19. Ag<strong>en</strong>da 21: Programme of Action for Sustainable Developm<strong>en</strong>t. Nova York: United Nations<br />
Publications, 1992. Vegeu també Nicho<strong>la</strong>s A. Robinson (ed.): Ag<strong>en</strong>da 21: Earth’s Action P<strong>la</strong>n<br />
Annotated. Nova York: Oceana Publications, 1993.<br />
20. El text de <strong>la</strong> Carta de <strong>la</strong> Terra i <strong>la</strong> informació sobre <strong>la</strong> iniciativa de <strong>la</strong> Carta de <strong>la</strong> Terra es<br />
pot trobar a <strong>la</strong> pàgina web internacional de <strong>la</strong> Carta de <strong>la</strong> Terra: http://www.earthcharter.org, i<br />
a <strong>la</strong> pàgina web dels Estats Units de <strong>la</strong> Carta de <strong>la</strong> Terra: http://www.earthcharterusa.org.<br />
21. Ibíd.<br />
22. Leopold, Sand County Almanac, pàg. 240.<br />
23. Per a exemples sobre <strong>la</strong> manera com els filòsofs i els teòlegs es p<strong>la</strong>nteg<strong>en</strong> <strong>la</strong> tasca de <strong>la</strong><br />
reconstrucció ecològica, vegeu Stev<strong>en</strong> C. Rockefeller i John Elder (ed.): Spirit and Nature.<br />
Boston: Beacon, 1992; i John E. Carroll, Paul Brockelman i Mary Westfall (ed.): The Gre<strong>en</strong>ing of<br />
Faith: God, the Environm<strong>en</strong>t, and the Good Life. Hanover (Nova Hampshire): University Press<br />
of New Eng<strong>la</strong>nd, 1997.<br />
24. Diana L. Eck: Encountering God: A Spiritual Journey from Bozeman to B<strong>en</strong>ares<br />
164
APUNTS
VIA 03 03/2007 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
Simposi Compromís cívic,<br />
responsabilitat empresarial i<br />
lideratge polític*<br />
<strong>Jordi</strong> <strong>Pujol</strong><br />
Fundació Bertelsmann<br />
Madrid 23-24 de novembre de 2006<br />
Cal que hagi lideratge? Cal que hagi líders?<br />
Sovint es diu que no. Que ni cal ni és conv<strong>en</strong>i<strong>en</strong>t.<br />
No obstant això, els que així ho<br />
express<strong>en</strong> molt sovint es contradiu<strong>en</strong>. Per<br />
exemple, es queix<strong>en</strong> que a Europa no hi<br />
hagi ara lideratges importants. A Europa,<br />
diu<strong>en</strong>, hi ha una manca evid<strong>en</strong>t de lideratge.<br />
I això <strong>la</strong> perjudica. I perjudica al Món,<br />
diu<strong>en</strong>, perquè a causa de això –no només a<br />
això, diria jo- Europa no juga <strong>en</strong> el Món un<br />
paper més important i més positiu.<br />
És cert que de vegades hi ha iniciatives<br />
col·lectives, que t<strong>en</strong><strong>en</strong> èxit, amb un lideratge<br />
poc individualitzat. També és cert que<br />
<strong>en</strong> èpoques de bonança això succeeix més<br />
sovint. O <strong>en</strong> èpoques d’estancam<strong>en</strong>t i de<br />
mediocritat g<strong>en</strong>eralitzada. Però quan el<br />
propòsit col·lectiu és ambiciós, o quan hi ha<br />
un repte apressant, o un risc gran, el lideratge<br />
és necessari, o <strong>en</strong> tot cas molt conv<strong>en</strong>i<strong>en</strong>t.<br />
Que no necessàriam<strong>en</strong>t deu ésser de<br />
només una persona. Pot haver-hi el lideratge<br />
d’un grup reduït. Que de vegades, no<br />
sempre, finalm<strong>en</strong>t, produeix un lideratge<br />
més individualitzat.<br />
T<strong>en</strong>im l’exemple de <strong>la</strong> Revolució americana<br />
de 1776. La van impulsar un grup<br />
d’homes de gran qualitat: Franklin, Hamilton,<br />
Jefferson, Adams i molts més. Tots ells,<br />
*Presid<strong>en</strong>t del C<strong>en</strong>tre d’Estudis <strong>Jordi</strong> <strong>Pujol</strong><br />
repeteixo, de gran qualitat intel·lectual,<br />
humana i política. Però finalm<strong>en</strong>t va sorgir<br />
algú que va liderar el movim<strong>en</strong>t<br />
–Washington-, que per cert no era ni el més<br />
culte ni el de més experiència política. Ni<br />
malgrat el seu historial va ser considerat<br />
un gran militar. Però va mant<strong>en</strong>ir <strong>la</strong> cohesió<br />
de <strong>la</strong> g<strong>en</strong>t, va inspirar confiança, va<br />
donar s<strong>en</strong>sació de seguretat i va ser sempre<br />
c<strong>la</strong>r <strong>en</strong> <strong>la</strong> definició dels objectius.<br />
I què cal que tingui un líder? Per com<strong>en</strong>çar<br />
ha de ser capaç de captar, d’interpretar el<br />
mom<strong>en</strong>t que viu. I l’estat d’ànim de <strong>la</strong> g<strong>en</strong>t.<br />
I els ressorts que pod<strong>en</strong> moure a <strong>la</strong> g<strong>en</strong>t. I<br />
ha de t<strong>en</strong>ir discurs (o alm<strong>en</strong>ys, una actitud<br />
que equivalgui a discurs, que <strong>la</strong> g<strong>en</strong>t ho<br />
<strong>en</strong>t<strong>en</strong>gui com un discurs). I el discurs, o el<br />
seu equival<strong>en</strong>t, ha de ser al mateix temps<br />
conceptual i emocional, ha de cont<strong>en</strong>ir<br />
idees i s<strong>en</strong>tim<strong>en</strong>t. O alm<strong>en</strong>ys capacitat de<br />
tocar <strong>la</strong> fibra íntima de <strong>la</strong> g<strong>en</strong>t. I a més ha<br />
de transmetre credibilitat i seguretat.<br />
En canvi no sempre el líder és pròxim a <strong>la</strong><br />
g<strong>en</strong>t. N’hi ha que sí que són propers a <strong>la</strong><br />
g<strong>en</strong>t, però n’hi ha que no. Per exemple, de<br />
Gaulle no ho era. Tampoc ho era Churchill.<br />
És cert que ambdós lideratges es van produir<br />
<strong>en</strong> mom<strong>en</strong>ts de crisi molt greu i que el<br />
que de Gaulle i Churchill van aportar, so-<br />
167
Simposi Compromís cívic, responsabilitat empresarial i lideratge polític<br />
bretot, va ser imatge de seguretat i fortalesa.<br />
De capacitat d’<strong>en</strong>frontar-se a l’am<strong>en</strong>aça<br />
col·lectiva i de superar el perill. Però podríem<br />
citar altres exemples de líders, <strong>en</strong> situacions<br />
m<strong>en</strong>ys dramàtiques, que tampoc van<br />
ser propers a <strong>la</strong> g<strong>en</strong>t i que, tanmateix, mai<br />
va faltar <strong>en</strong> ells <strong>la</strong> imatge de seguretat, <strong>la</strong><br />
capacitat d’inspirar confiança, <strong>la</strong> definició<br />
d’un projecte i d’un horitzó. I <strong>la</strong> capacitat,<br />
també, de transmetre confiança no només<br />
<strong>en</strong> <strong>la</strong> seva persona i <strong>en</strong> el seu projecte, sinó<br />
<strong>en</strong> <strong>la</strong> pròpia g<strong>en</strong>t. És a dir, de g<strong>en</strong>erar autoestima<br />
<strong>en</strong> <strong>la</strong> g<strong>en</strong>t.<br />
Ha de ser ambiciós un líder? O dit d’una<br />
altra manera: pot algú esdev<strong>en</strong>ir un autèntic<br />
líder s<strong>en</strong>se ser ambiciós? Pot. N’hi ha<br />
que els dóna <strong>la</strong> s<strong>en</strong>sació que el que els<br />
movia era, alm<strong>en</strong>ys d’una forma molt preponderant,<br />
l’esperit de servei, o un ideal.<br />
N’hi ha. Però és cert que sovint els líders<br />
estan posseïts per una ambició. I això no és<br />
negatiu si és continguda. Si no ofega <strong>la</strong> part<br />
més noble de <strong>la</strong> política que és el servei a <strong>la</strong><br />
col·lectivitat. Si no cau <strong>en</strong> una ego<strong>la</strong>tria<br />
excessiva. Perquè l’ambició és un gran<br />
motor. S<strong>en</strong>se g<strong>en</strong>s d’ambició només progress<strong>en</strong><br />
els esperits èticam<strong>en</strong>t molt pot<strong>en</strong>ts<br />
i g<strong>en</strong>erosos. I aquesta no es dóna amb gaire<br />
freqüència.<br />
Per a mant<strong>en</strong>ir l’ambició <strong>en</strong> els seus justos<br />
límits, per a ori<strong>en</strong>tar-<strong>la</strong> i conferir-li major<br />
<strong>en</strong>ergia moral, cal que el líder disposi d’un<br />
projecte col·lectiu. O millor, que estigui al<br />
servei d’un projecte. De quelcom situat més<br />
<strong>en</strong>llà de si mateix.<br />
Finalm<strong>en</strong>t vull subratl<strong>la</strong>r que, com bé deia<br />
K<strong>en</strong>nedy, un líder ha de t<strong>en</strong>ir coratge. Ha<br />
de ser val<strong>en</strong>t. K<strong>en</strong>nedy ho descrivia bé <strong>en</strong> el<br />
seu llibre Profiles of courage, «Perfils de coratge».<br />
Coratge <strong>en</strong>front dels altres, <strong>en</strong>front<br />
de <strong>la</strong> Història, <strong>en</strong>front de si mateix. Un<br />
exemple d’això ho va ser ell mateix. I ho va<br />
ser, també, Felipe González al Congrés de<br />
168<br />
1979 del PSOE. I ho va t<strong>en</strong>ir el Canceller<br />
Kohl quan, <strong>en</strong> contra de <strong>la</strong> timidesa de<br />
molts, i dels argum<strong>en</strong>ts tècnics del contraris<br />
–alguns d’ells de gran pes–, va optar per<br />
<strong>la</strong> reunificació d’Alemanya. O quan el canceller<br />
Schimdt va decidir imp<strong>la</strong>ntar míssils<br />
<strong>en</strong> territori alemany. Li va costar <strong>la</strong> cancelleria,<br />
però va ser un <strong>en</strong>cert.<br />
Permetin-me dues postil·les finals. M’adono<br />
que els he par<strong>la</strong>t només de lideratges<br />
polítics. És fruit de <strong>la</strong> meva deformació<br />
personal. Però <strong>en</strong> totes les activitats és pertin<strong>en</strong>t<br />
el tema del lideratge: <strong>en</strong> l’econòmic<br />
i empresarial, <strong>en</strong> l’acadèmic i cultural, <strong>en</strong><br />
qualsevol activitat associativa, <strong>en</strong> l’esportiu,…<br />
O és que un equip de futbol o de bàsquet<br />
no sol b<strong>en</strong>eficiar-se de t<strong>en</strong>ir un bon<br />
líder, és a dir, algú que assumeixi molta<br />
responsabilitat i transmeti ànim, o <strong>en</strong> cas<br />
d’adversitat ajudi a recuperar <strong>la</strong> moral de<br />
l’equip? La segona postil·<strong>la</strong> és que resulta<br />
gairebé presumptuós que jo els parli d’això.<br />
Però és culpa de <strong>la</strong> Fundació Bertelsmann<br />
que em va demanar que ho fes. Però<br />
per a comp<strong>en</strong>sar-los els vull donar un consell,<br />
i amb això acabo: llegeixin les Vides<br />
Paral·leles de Plutarc. Allà hi ha tot el que<br />
cal dir d’un líder. No s’ha dit res millor des<br />
de fa vint i quatre segles.
VIA 03 03/2007 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
Paraules d’inauguració de <strong>la</strong><br />
conferència «Europa, una bel<strong>la</strong> idea»<br />
Kjell Magne Bondevik*<br />
La Haia, 7 de setembre de 2004<br />
El tema que tractarem aquí té una importància<br />
cabdal per a tots nosaltres. Si <strong>la</strong> política<br />
es converteix <strong>en</strong> un joc que té com a<br />
únic objectiu guanyar les properes eleccions,<br />
deixarà de ser política. Ma<strong>la</strong>uradam<strong>en</strong>t,<br />
massa g<strong>en</strong>t p<strong>en</strong>sa que els polítics<br />
són com Groucho Marx, el qual va dir:<br />
«Aquests són els meus principis, i si no els<br />
agrad<strong>en</strong>..., bé, <strong>en</strong> tinc d’altres». Crec que <strong>la</strong><br />
política legitima que nosaltres –tant els polítics<br />
com els ciutadans– tinguem mires,<br />
mires basades <strong>en</strong> valors fonam<strong>en</strong>tals.<br />
A Europa compartim unes tradicions i un<br />
passat. Tots nosaltres formem part d’un<br />
arbre que ha crescut de les grans cultures<br />
mediterrànies de l’antiguitat: cristians,<br />
musulmans i jueus. En certa manera, tots<br />
t<strong>en</strong>im una herència espiritual i intel·lectual<br />
d’At<strong>en</strong>es –<strong>la</strong> democràcia–, de Roma –<strong>la</strong><br />
llei– i de Jerusalem –els valors judeocristians.<br />
Per tal d’evitar confusions, per a mi,<br />
com a democratacristià, aquests valors són<br />
<strong>la</strong> dignitat humana, l’administració, l’amor<br />
al proïsme, <strong>la</strong> solidaritat, i <strong>la</strong> família<br />
com a base fonam<strong>en</strong>tal de <strong>la</strong> societat. I tots<br />
són rellevants <strong>en</strong> <strong>la</strong> meva activitat política<br />
diària.<br />
No obstant això, el populisme és una temptació<br />
constant. Vivim <strong>en</strong> una societat <strong>en</strong><br />
*Exprimer ministre de Noruega<br />
què s’espera que els polítics donin una solució<br />
immediata a qualsevol problema. Els<br />
mitjans de comunicació ho exigeix<strong>en</strong>. Durant<br />
g<strong>en</strong>eracions, els polítics hem promès<br />
resoldre els problemes de les nostres societats,<br />
i ho hem aconseguit d’una manera<br />
sorpr<strong>en</strong><strong>en</strong>t. Però, alhora, hem creat unes<br />
expectatives que no podem satisfer.<br />
La g<strong>en</strong>t vol més llibertat i, alhora, m<strong>en</strong>ys<br />
responsabilitat. Aquest és l’argum<strong>en</strong>t de<br />
l’obra de teatre La dama del mar, del meu<br />
compatriota H<strong>en</strong>rik Ibs<strong>en</strong>. A <strong>la</strong> protagonista<br />
se li concedeix <strong>la</strong> llibertat, però també<br />
se li record<strong>en</strong> les seves responsabilitats. En<br />
una època <strong>en</strong> què augm<strong>en</strong>ta <strong>la</strong> llibertat personal,<br />
crec que aquest recordatori és tan<br />
important com ho era <strong>en</strong> el mom<strong>en</strong>t <strong>en</strong><br />
què es va escriure l’obra.<br />
Actualm<strong>en</strong>t, amb l’individualisme creix<strong>en</strong>t,<br />
<strong>la</strong> globalització i l’obertura de fronteres,<br />
ja no podem regu<strong>la</strong>r el comportam<strong>en</strong>t<br />
dels individus per mitjà de lleis. Hem de<br />
crear una consciència moral fonam<strong>en</strong>tada<br />
<strong>en</strong> valors, drets i deures.<br />
Com a polítics, carreguem una responsabilitat<br />
molt important. El diss<strong>en</strong>y de<br />
qualsevol política es basa <strong>en</strong> judicis de<br />
valors que s’hauri<strong>en</strong> de situar al c<strong>en</strong>tre de<br />
l’anàlisi i el debat públic. Per aquest motiu,<br />
169
Paraules d’inauguració de <strong>la</strong> conferència «Europa, una bel<strong>la</strong> idea»<br />
quan vaig esdev<strong>en</strong>ir ministre fa sis anys,<br />
vaig crear una Comissió de Valors Humans.<br />
La idea que hi havia rere aquesta Comissió<br />
era convidar tota <strong>la</strong> pob<strong>la</strong>ció a reflexionar<br />
amb nosaltres sobre preguntes com: Què<br />
és una bona vida? Per a l’individu i per a <strong>la</strong><br />
societat civil? Sobre quins valors volem<br />
construir <strong>la</strong> nostra societat i el nostre<br />
govern? Com podem garantir que tothom<br />
participi <strong>en</strong> <strong>la</strong> creació d’un futur que <strong>en</strong>s<br />
b<strong>en</strong>eficiï a tots?<br />
Hauria de ser obvi que tothom ha de poder<br />
dir-hi <strong>la</strong> seva sobre el que succeeix a les nostres<br />
societats. Tanmateix, a l’Europa actual<br />
no sempre és així. L’exclusió és un dels nostres<br />
reptes més importants.<br />
Per exemple, hi ha moltes persones que no<br />
particip<strong>en</strong> <strong>en</strong> els nostres processos democràtics.<br />
La participació electoral s’està<br />
reduint a <strong>la</strong> majoria de països europeus.<br />
Aquest és un repte dels líders polítics, però<br />
<strong>en</strong>cara més de <strong>la</strong> democràcia. És un dels<br />
molts s<strong>en</strong>yals que <strong>en</strong>s indica que <strong>la</strong> g<strong>en</strong>t se<br />
s<strong>en</strong>t exclosa.<br />
El mercat de treball és <strong>la</strong> porta d’<strong>en</strong>trada<br />
principal a <strong>la</strong> participació <strong>en</strong> <strong>la</strong> societat,<br />
però no tothom se’n surt amb èxit. El valor<br />
de les persones que ho int<strong>en</strong>t<strong>en</strong> no es pot<br />
mesurar amb diners. El seu valor rau <strong>en</strong> ser<br />
ells mateixos. Un filòsof jove noruec, H<strong>en</strong>rik<br />
Syse, afirma: “Hi ha més tipus de valors<br />
que els que es repres<strong>en</strong>t<strong>en</strong> a <strong>la</strong> borsa de<br />
valors”. El nostre repte és crear una societat<br />
<strong>en</strong> què les persones s’apreciïn pels seus<br />
valors humans i <strong>en</strong> què tothom se s<strong>en</strong>ti part<br />
important de <strong>la</strong> comunitat.<br />
Hi ha grups que són més vulnerables que<br />
d’altres a l’exclusió: les famílies monopar<strong>en</strong>tals,<br />
els immigrants, els membres de<br />
minories ètniques, els minusvàlids. A vegades<br />
els empresaris no estan segurs de<br />
contractar persones que form<strong>en</strong> part d’aquests<br />
grups.<br />
El repte és: hem de construir una societat<br />
170<br />
inclusiva. Les persones amb capacitat per<br />
trebal<strong>la</strong>r han de rebre ajuda per trobar una<br />
feina dec<strong>en</strong>t, i les que no <strong>en</strong> t<strong>en</strong><strong>en</strong> han de<br />
rebre l’assistència d’un sistema de seguretat<br />
social que els reconegui <strong>la</strong> seva dignitat<br />
humana.<br />
Tinc l’orgull de dir que el govern i els<br />
ag<strong>en</strong>ts socials de Noruega han signat un<br />
acord per un mercat de treball més inclusiu.<br />
L’acord està basat <strong>en</strong> el reconeixem<strong>en</strong>t<br />
mutu que les persones amb necessitats<br />
especials t<strong>en</strong><strong>en</strong> un lloc c<strong>la</strong>u <strong>en</strong> <strong>la</strong> societat.<br />
Aquest és un exemple del tipus de col·<strong>la</strong>boracions<br />
que necessitem per combatre<br />
l’exclusió.<br />
La solidaritat és l’eix vertebrador de <strong>la</strong><br />
societat, és una re<strong>la</strong>ció que s’estableix <strong>en</strong><br />
dues direccions, però ha d’anar més <strong>en</strong>llà<br />
de les persones amb qui <strong>en</strong>s id<strong>en</strong>tifiquem.<br />
Hem d’anar més <strong>en</strong>llà de <strong>la</strong> solidaritat<br />
mútua per aconseguir l’amor al proïsme<br />
que l’evangeli <strong>en</strong>s demana. Hem d’inspirarnos<br />
<strong>en</strong> el bon samarità i mostrar solidaritat<br />
<strong>en</strong>vers les persones de fora de <strong>la</strong> nostra<br />
comunitat, <strong>en</strong>vers les que no p<strong>en</strong>s<strong>en</strong> ni<br />
actu<strong>en</strong> com nosaltres.<br />
Si això no és així, <strong>la</strong> solidaritat porta <strong>en</strong> el<br />
seu si <strong>la</strong> l<strong>la</strong>vor de l’exclusió. La solidaritat exclusiva<br />
basada <strong>en</strong> <strong>la</strong> nacionalitat, l’etnicitat<br />
o <strong>la</strong> religió pot dirigir-se contra “l’altre”. És<br />
el que hem vist innombrables vegades <strong>en</strong> el<br />
transcurs de <strong>la</strong> història d’Europa. Hem vist<br />
nacions europees <strong>en</strong>frontades a les trinxeres;<br />
hem vist europeus que ataqu<strong>en</strong> les minories<br />
dels seus propis països; hem vist<br />
“l’altre” –interior o exterior– acusat de ma<strong>la</strong>lties<br />
reals o imaginàries, i una vegada i<br />
una altra hem oblidat <strong>la</strong> lliçó de les nostres<br />
religions d’Abraham: el boc expiatori és innoc<strong>en</strong>t,<br />
paga els nostres pecats.<br />
Estic molt preocupat per <strong>la</strong> t<strong>en</strong>dència<br />
actual cap a <strong>la</strong> po<strong>la</strong>rització i l’extremisme.<br />
És una qüestió que està re<strong>la</strong>cionada amb el<br />
problema de l’exclusió, i sovint comporta
VIA 03 03/2007 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
elem<strong>en</strong>ts de <strong>la</strong> m<strong>en</strong>talitat de buscar bocs<br />
expiatoris. Aquesta m<strong>en</strong>talitat es manifesta<br />
a <strong>la</strong> vida diària a través de l’assetjam<strong>en</strong>t a<br />
les escoles, a <strong>la</strong> feina i al carrer. Ma<strong>la</strong>uradam<strong>en</strong>t,<br />
<strong>la</strong> nostra societat ha des<strong>en</strong>volupat<br />
una certa tolerància <strong>en</strong>vers aquest f<strong>en</strong>om<strong>en</strong>.<br />
No podem tolerar-lo. Jo l’he introduït<br />
a l’ag<strong>en</strong>da política de Noruega i he iniciat<br />
una campanya pública <strong>en</strong> contra de l’assetjam<strong>en</strong>t<br />
esco<strong>la</strong>r i a favor de <strong>la</strong> inclusió. La<br />
resposta de <strong>la</strong> pob<strong>la</strong>ció noruega ha estat<br />
ac<strong>la</strong>paradoram<strong>en</strong>t positiva.<br />
Europa no és, i no ha d’esdev<strong>en</strong>ir, un contin<strong>en</strong>t<br />
homog<strong>en</strong>i on Istanbul s’assemb<strong>la</strong> a<br />
Reykjavik, i Lisboa a Moscou. A l’Europa d’avui,<br />
fins i tot els indrets que estan separats<br />
per pocs quilòmetres t<strong>en</strong><strong>en</strong> costums, actituds<br />
i tradicions difer<strong>en</strong>ts. No hem de<br />
permetre que aquestes diferències s’esvaeixin.<br />
La força d’Europa rau <strong>en</strong> <strong>la</strong> seva<br />
diversitat. La tolerància neix del coneixem<strong>en</strong>t<br />
i del respecte de les persones que no<br />
són com nosaltres. Això no <strong>en</strong>s impedeix<br />
gaudir i estar orgullosos de <strong>la</strong> nostra herència<br />
cristiana i humanista comuna.<br />
Gràcies.<br />
171
VIA 03 03/2007 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
DIÀLEG AMB<br />
WERNER HOYER,<br />
Per VALENTÍ POPESCU. Periodista<br />
El doctor Werner Hoyer, diputat al Par<strong>la</strong>m<strong>en</strong>t federal alemany (Bundestag) pel Partit Liberal<br />
Alemany (FDP), és especialista <strong>en</strong> re<strong>la</strong>cions internacionals. Nascut el 1951 a Wuppertal-Ronsdorf,<br />
és doctor <strong>en</strong> economia per <strong>la</strong> Universitat de Colònia i comandant a <strong>la</strong> reserva de les Forces Aèries<br />
alemanyes; es dec<strong>la</strong>ra de confessió catòlica. Amb una l<strong>la</strong>rga carrera acadèmica a l’esqu<strong>en</strong>a com<br />
a professor d’economia a les universitats de Colònia i de Berlín, on actualm<strong>en</strong>t imparteix un curs<br />
d’integració acadèmica, Hoyer és sobretot un polític alemany. Director g<strong>en</strong>eral de l’FDP <strong>en</strong>tre<br />
1989 i 1993 i secretari g<strong>en</strong>eral del partit <strong>en</strong>tre 1993 i 1994, presid<strong>en</strong>t del Partit Democràtic Liberal<br />
Reformador Europeu (ELDR) des de 2000, és des de 1987 diputat al Par<strong>la</strong>m<strong>en</strong>t alemany, on<br />
forma part de <strong>la</strong> comissió de política exterior. De 1994 a 1998 va ocupar el càrrec de ministre de<br />
l’Estat i negociador principal alemany <strong>en</strong> el grup de reflexió de <strong>la</strong> Conferència Intergovernam<strong>en</strong>tal<br />
Estatal <strong>en</strong>tre 1995 i 1997 (Tractat d’Àmsterdam). Hoyer és <strong>la</strong> veu –una veu de prestigi– <strong>en</strong> afers<br />
internacionals dins l’àmbit liberal alemany.<br />
Werner Hoyer és un dels pesos pesants de l’FDP; és expert <strong>en</strong> política europeista<br />
del Bundestag i és un gran coneixedor del nostre país i els nostres polítics.<br />
Tot això, però, no ha impedit que <strong>en</strong>s concedís una <strong>en</strong>t<strong>revista</strong> molt i molt<br />
«comprimida» a les dep<strong>en</strong>dències del Par<strong>la</strong>m<strong>en</strong>t. I és que Hoyer és un estadista<br />
molt sol·licitat, que aposta pels contactes personals directes amb <strong>la</strong> premsa<br />
i deixa els portaveus per al treball de rutina.<br />
Entra directam<strong>en</strong>t <strong>en</strong> el tema principal del vell contin<strong>en</strong>t: què ha fet <strong>la</strong><br />
Unió Europea (UE) per anar últimam<strong>en</strong>t a emp<strong>en</strong>tes i rodolons? Per a ell, les<br />
dificultats de <strong>la</strong> UE no són <strong>en</strong> el que s’ha proposat –les metes immediates perseguides–<br />
ni <strong>en</strong> el ritme al qual creix. Les dificultats actuals vén<strong>en</strong> –diu– del<br />
fet que tant els par<strong>la</strong>m<strong>en</strong>taris comunitaris com els funcionaris de Brussel·les<br />
han perdut el contacte amb els ciutadans. Avui dia, <strong>la</strong> UE amb prou feines és<br />
compr<strong>en</strong>sible per a l’home del carrer. La tasca més urg<strong>en</strong>t que han d’afrontar<br />
el Par<strong>la</strong>m<strong>en</strong>t i <strong>la</strong> Comissió Europea és tornar a contactar amb els ciutadans<br />
i explicar-los el que fan i per a què ho fan.
VIA 03 03/2007 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
En resum, <strong>la</strong> crítica més dura a aquestes deficiències podria com<strong>en</strong>çar<br />
amb el mateix Consell d’Europa, que semb<strong>la</strong> –diu Hoyer– gairebé medieval.<br />
És evid<strong>en</strong>t, i no des d’ara, que al Par<strong>la</strong>m<strong>en</strong>t Europeu li cal una segona cambra.<br />
Cal acostar-se al ciutadà, però també <strong>en</strong> el terr<strong>en</strong>y institucional del<br />
govern de <strong>la</strong> Unió és necessària més flexibilitat.<br />
ELS CASOS DE FRANÇA I HOLANDA, ANTAGÒNICS<br />
El rebuig de <strong>la</strong> nova Constitució comunitària –explica Hoyer, que <strong>en</strong> principi<br />
és partidari de fer sovint consultes plebiscitàries– per part dels francesos i els<br />
ho<strong>la</strong>ndesos no va ser un cop comunitari, sinó que va ser fruit de pugnes polítiques<br />
emin<strong>en</strong>tm<strong>en</strong>t nacionals. Quan es par<strong>la</strong> d’aquests<br />
referèndums –subratl<strong>la</strong>–, el gran públic s’oblida que a La cancellera alemanya,<br />
França i a Ho<strong>la</strong>nda es va votar sobre una infinitat de Ange<strong>la</strong> Merkel, pot<br />
temes excepte sobre <strong>la</strong> Constitució comunitària. I les reactivar el maridatge de<br />
raons d’ambdues negatives van ser antagòniques: els les institucions amb els<br />
francesos se s<strong>en</strong>t<strong>en</strong> segurs <strong>en</strong> el si d’un estat c<strong>en</strong>tralista, ciutadans perquè avui dia<br />
sindicalista, que ha assumit l’obligació de donar subv<strong>en</strong>- és <strong>la</strong> dirig<strong>en</strong>t comunitària<br />
cions a tothom fins i tot <strong>en</strong>cara que es corri el risc de més poderosa.<br />
reb<strong>en</strong>tar les arques de l’erari; <strong>en</strong> canvi, els ho<strong>la</strong>ndesos<br />
apost<strong>en</strong> prefer<strong>en</strong>tm<strong>en</strong>t per una autèntica economia de mercat i una societat<br />
<strong>en</strong> què el ciutadà actua com un autèntic free<strong>la</strong>nce, com algú que prefereix<br />
resoldre individualm<strong>en</strong>t els seus problemes i així redueix al mínim l’interv<strong>en</strong>cionisme<br />
de l’estat.<br />
De totes maneres, cal no perdre de vista que el Tractat d’Àmsterdam i els<br />
acords de Sch<strong>en</strong>g<strong>en</strong> configur<strong>en</strong> un marc i que pod<strong>en</strong> des<strong>en</strong>volupar-se; és<br />
absolutam<strong>en</strong>t necessari dur a terme aquest des<strong>en</strong>volupam<strong>en</strong>t. Amb <strong>la</strong> presidència<br />
alemanya de <strong>la</strong> UE el distanciam<strong>en</strong>t <strong>en</strong>tre ciutadans i institucions<br />
comunitàries pot millorar.<br />
Precisam<strong>en</strong>t, quant a <strong>la</strong> presidència semestral alemanya, Hoyer no té<br />
cap inconv<strong>en</strong>i<strong>en</strong>t a afirmar –malgrat que el pacte de socialistes i democratacristians<br />
deixés els liberals fora del poder–, que avui no hi ha cap dirig<strong>en</strong>t<br />
europeu tan sòlidam<strong>en</strong>t consolidat i refermat <strong>en</strong> el poder com Ange<strong>la</strong><br />
Merkel, <strong>la</strong> qual ha mostrat c<strong>la</strong>ram<strong>en</strong>t <strong>la</strong> seva voluntat i compromís de posar<br />
<strong>en</strong> marxa polítiques que permetin acostar més <strong>la</strong> política comunitària a les<br />
preocupacions reals de <strong>la</strong> ciutadania. Altres caps de govern estan molt més<br />
173
Diàleg amb Werner Hoyer<br />
condicionats pels seus respectius problemes nacionals que no pas Ange<strong>la</strong><br />
Merkel. La cancellera –segons Hoyer– és <strong>en</strong> condicions d’exercir <strong>la</strong> presidència<br />
amb un criteri c<strong>en</strong>t per c<strong>en</strong>t comunitari. «P<strong>en</strong>so –acaba– que Ange<strong>la</strong><br />
Merkel pot t<strong>en</strong>ir ara un efecte catalitzador, com ho va t<strong>en</strong>ir <strong>en</strong> el seu dia<br />
Jacques Delors».<br />
És molt fàcil explicar a <strong>la</strong> g<strong>en</strong>t que <strong>la</strong> UE no és un superestat ni pretén serho<br />
perquè hi ha problemes vitals –com el dels subministram<strong>en</strong>ts <strong>en</strong>ergètics<br />
als estats membres de <strong>la</strong> Unió– que es pod<strong>en</strong> resoldre òptimam<strong>en</strong>t negociant<br />
<strong>en</strong> bloc amb els països proveïdors. Un tractat comú amb Rússia, per exemple<br />
–explica Hoyer–, tancaria d’una vegada per sempre els problemes derivats<br />
dels talls de subministram<strong>en</strong>t que hi va haver arran dels conflictes <strong>en</strong>tre<br />
Moscou i Bielorússia o Ucraïna. Tampoc no deixaria espai a friccions bi<strong>la</strong>terals<br />
amb una repercussió excessiva, com ara les que s’han produït <strong>en</strong> les re<strong>la</strong>cions<br />
Rússia-Polònia.<br />
EL BON EXEMPLE ENERGÈTIC ESPANYOL<br />
En <strong>la</strong> qüestió de l’<strong>en</strong>ergia, insisteix que els estats de l’Europa c<strong>en</strong>tral i <strong>la</strong> UE<br />
s<strong>en</strong>cera hauri<strong>en</strong> de seguir l’exemple espanyol, que ha diversificat les fonts<br />
d’abastim<strong>en</strong>t. Algèria repres<strong>en</strong>ta una alternativa gasística i petroliera que <strong>la</strong><br />
UE no ha de m<strong>en</strong>yst<strong>en</strong>ir.<br />
En aquest punt, li indico que no només les negociacions amb els proveïdors<br />
de subministram<strong>en</strong>t de matèries primeres i <strong>la</strong> ratificació de <strong>la</strong> Constitució<br />
<strong>en</strong>nuvol<strong>en</strong> el cel de <strong>la</strong> Unió: els drets de les minories o <strong>la</strong> qüestió de<br />
les regions autònomes també són assumptes cand<strong>en</strong>ts del gran <strong>en</strong>s polític.<br />
«No, <strong>en</strong> absolut», es rebel·<strong>la</strong> contra el p<strong>la</strong>ntejam<strong>en</strong>t. La Unió Europea és el des<strong>en</strong>volupam<strong>en</strong>t<br />
dels Tractats de Roma, mai el camí cap a un superestat; <strong>en</strong>focar<br />
el futur de <strong>la</strong> UE fora de l’àmbit dels tractats és un error majúscul, segons<br />
el dirig<strong>en</strong>t liberal. I els Tractats de Roma són bàsicam<strong>en</strong>t un acord <strong>en</strong>tre<br />
estats. Els debats sobre l’estatus de determinades minories i autonomies són<br />
problemes que ha de resoldre cada estat pel seu compte, <strong>en</strong> el marc estricte<br />
del seu àmbit territorial i del seu marc constitucional i jurídic respectiu.<br />
A més, afegeix Hoyer, l’autonomia d’actuació dels estats té força avantatges.<br />
Amb una política fiscal o de seguretat social uniforme <strong>en</strong> tot l’àmbit de<br />
<strong>la</strong> UE, el miracle ir<strong>la</strong>ndès no hauria estat possible. S<strong>en</strong>se <strong>la</strong> indep<strong>en</strong>dència<br />
d’actuació actual, aquest país continuaria ocupant avui un dels darrers llocs<br />
174
VIA 03 03/2007 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
de <strong>la</strong> Unió, <strong>en</strong> lloc de ser un dels que més ha progressat. El criteri de llibertat<br />
de competència, <strong>la</strong> regu<strong>la</strong>ció pel mercat, es dóna també a esca<strong>la</strong> internacional,<br />
<strong>en</strong>tre estats, i amb bons resultats com s’ha vist. De totes maneres, per afavorir<br />
<strong>la</strong> moneda comuna –l’euro– sí que és imprescindible harmonitzar les<br />
polítiques socials i fiscals dels difer<strong>en</strong>ts estats membres.<br />
NI RÚSSIA NI TURQUIA, PERÒ PER MOTIUS DIFERENTS<br />
Els Tractats de Roma preveu<strong>en</strong> l’ampliació de <strong>la</strong> UE, però no de manera il·limitada.<br />
«Mireu –diu Werner Hoyer sobre aquesta qüestió–: jo sóc capaç d’imaginar-me<br />
gairebé qualsevol cosa, però <strong>la</strong> Rússia actual com a estat membre de<br />
<strong>la</strong> Unió Europea, no; decididam<strong>en</strong>t, no. Per exemple, les diferències democràtiques,<br />
jurídiques, de respecte als drets humans que hi ha <strong>en</strong>tre aquesta nació<br />
i nosaltres són <strong>en</strong>ormes. No; no m’imagino <strong>en</strong> un futur proper ni a mitjà termini<br />
Rússia com a membre de <strong>la</strong> Unió Europea». Però això no vol dir que no<br />
es busquin i es trobin models de cooperació que <strong>en</strong>s b<strong>en</strong>eficiïn a tots.<br />
Werner Hoyer tampoc no veu possible <strong>la</strong> integració de Turquia dins <strong>la</strong> UE.<br />
No hi ha un paral·lelisme amb Rússia, però també aquí les diferències són<br />
excessives per p<strong>en</strong>sar <strong>en</strong> alguna cosa més <strong>en</strong>llà d’un tractat d’associació. És<br />
cert que Turquia és un gran país, amb un pot<strong>en</strong>cial<br />
<strong>en</strong>orme, però no us p<strong>en</strong>seu que l’impedi- Els problemes de <strong>la</strong> Unió<br />
m<strong>en</strong>t són les dim<strong>en</strong>sions econòmiques. Per poder Europea no són de caràcter<br />
<strong>en</strong>trar a <strong>la</strong> Unió, Turquia s’hauria de sotmetre a estructural, sinó que t<strong>en</strong><strong>en</strong> a<br />
unes transformacions tan grans que <strong>la</strong> primera veure amb un distanciam<strong>en</strong>t<br />
conseqüència previsible seria una dura crisi eco- respecte al públic.<br />
nòmica. Amb un tractat d’associació, <strong>en</strong> canvi,<br />
aquesta nació gaudiria immediatam<strong>en</strong>t de molts b<strong>en</strong>eficis econòmics i<br />
financers i podria anar des<strong>en</strong>volupant de manera suau i gradual una necessària<br />
transformació –si és que realm<strong>en</strong>t <strong>la</strong> vol– que li permetés p<strong>la</strong>ntejar <strong>en</strong><br />
un futur l’<strong>en</strong>trada <strong>en</strong> <strong>la</strong> Unió Europea.<br />
UE-EUA: SOLIDARITAT I DIVERSIFICACIÓ<br />
Els Estats Units –com<strong>en</strong>ta Hoyer– han estat un assumpte certam<strong>en</strong>t problemàtic<br />
per a <strong>la</strong> política comunitària dels darrers anys. Des de <strong>la</strong> segona guerra<br />
d’Iraq, però, s’ha evid<strong>en</strong>ciat que les re<strong>la</strong>cions transatlàntiques ja no es pod<strong>en</strong><br />
basar <strong>en</strong> <strong>la</strong> idea periclitada d’una vel<strong>la</strong> Europa i una nova Europa. Cal establir<br />
175
Diàleg amb Werner Hoyer<br />
nous paràmetres per a unes re<strong>la</strong>cions transatlàntiques realm<strong>en</strong>t positives i<br />
fructíferes. Cal pr<strong>en</strong>dre consciència que <strong>en</strong> els grans problemes –grans perquè<br />
<strong>en</strong>s afect<strong>en</strong> a tots–, les solucions només són possibles quan tothom coopera,<br />
sigui <strong>en</strong> el camp <strong>en</strong>ergètic, ecològic o sanitari, per dir-ne alguns. Però<br />
el cons<strong>en</strong>s s’ori<strong>en</strong>ta cap a una bona voluntat, cap a <strong>la</strong> posada <strong>en</strong> pràctica de<br />
les mesures aplicades, i no cap a una m<strong>en</strong>a de dictadura del p<strong>en</strong>sam<strong>en</strong>t únic.<br />
La diversificació és irr<strong>en</strong>unciable <strong>en</strong> gairebé tots els àmbits, i com més n’hi<br />
hagi, millor.<br />
176
LLIBRES
VIA 03 03/2007 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
Literatura i Holocaust. Aproximació<br />
a una escriptura de crisi<br />
Rosa P<strong>la</strong>nas<br />
Palma de Mallorca: Lleonard Muntaner,<br />
editor, 2006.<br />
201 pàgines<br />
Per no oblidar<br />
per<br />
Marta Pessarrodona<br />
Aquest assaig de Rosa P<strong>la</strong>nas és gairebé<br />
contemporani a <strong>la</strong> darrera novel·<strong>la</strong> de<br />
Norman Mailer (1923), The Castle in the Forest<br />
(2007), que podríem, si no incloure dins de<br />
<strong>la</strong> literatura de l’Holocaust, sí <strong>en</strong> <strong>la</strong> del<br />
nazisme. També no s’allunya massa de <strong>la</strong><br />
publicació de <strong>la</strong> novel·<strong>la</strong> Les Bi<strong>en</strong>veil<strong>la</strong>nts, de<br />
Jonathan Littell (1967), a <strong>la</strong> qual li podríem<br />
aplicar el mateix criteri que a <strong>la</strong> de Mailer,<br />
<strong>en</strong>cara que siguin obres totalm<strong>en</strong>t distintes.<br />
Tot plegat és per dir que tot el que es<br />
refereix al nazisme i, com a conseqüència, a<br />
l’Holocaust atrau l’at<strong>en</strong>ció mundial, com<br />
ha atret a l’autora. No cal ni recordar que<br />
Mailer és el degà dels narradors americans i<br />
Littell un americà d’orig<strong>en</strong> que escriu <strong>en</strong><br />
francès i que va guanyar el premi Gongourt<br />
del 2006 per aquesta novel·<strong>la</strong>. Hi ha qui<br />
compara Littell, sovint ciutadà de<br />
Barcelona, a Thomas Mann!<br />
Una l<strong>la</strong>rga prèvia per dir que Rosa P<strong>la</strong>nas,<br />
l’autora de Literatura i Holocaust té aquesta<br />
ambició internacional, s<strong>en</strong>s dubte. Ha<br />
p<strong>la</strong>nejat aquesta obra assagística des d’un<br />
punt de vista totalm<strong>en</strong>t personal, tant que el<br />
subtítol podria dir «Aproximació (molt<br />
personal) a una escriptura de crisi».<br />
Estructurada <strong>en</strong> tres grans blocs, «Entre <strong>la</strong><br />
història i <strong>la</strong> ficció: <strong>la</strong> literatura»; «Biografies<br />
mínimes»; i «Petit diccionari de l’Holocaust»,<br />
i l’obra inclou, a més a més, un excel·l<strong>en</strong>t<br />
pròleg del professor Jaime Vándor, ell<br />
mateix víctima del nazisme (s<strong>en</strong>se rancúnia,<br />
segons Maria Àngels Ang<strong>la</strong>da), així com un<br />
epíleg seu, a tall de resum de les seves<br />
conviccions, les de l’autora del volum. Si<br />
t<strong>en</strong>im <strong>en</strong> compte que és una obra breu, de<br />
200 pàgines i no pas escrites des de<br />
l’economia de mots pròpia d’un/a poeta, ja<br />
es compr<strong>en</strong>drà que no hi és ni tot ni tothom,<br />
cosa <strong>la</strong> qual no és, <strong>en</strong> principi, cap defecte.<br />
De tota manera, des de <strong>la</strong> ta<strong>la</strong>ia de <strong>la</strong><br />
ll<strong>en</strong>gua dels Països Cata<strong>la</strong>ns, com a lectora<br />
he <strong>en</strong>yorat <strong>la</strong> novel·<strong>la</strong> K. L. Reich (1963), de<br />
Joaquim Amat-Piniel<strong>la</strong> (1913-1974) i <strong>la</strong> seva<br />
conseqüència: l’impressionant volum<br />
assagístic de <strong>la</strong> novel·lista Montserrat Roig<br />
(1946-1991), Els cata<strong>la</strong>ns als camps nazis (1977).<br />
Per no par<strong>la</strong>r d’El violí d’Auschwitz (1994), de<br />
<strong>la</strong> ja esm<strong>en</strong>tada Maria Àngels Ang<strong>la</strong>da (1930-<br />
1999).<br />
Retrec aquest títol ang<strong>la</strong>dià perquè <strong>en</strong><br />
l’obra de P<strong>la</strong>nas hi ha una t<strong>en</strong>dència a<br />
focalitzar les tres parts del llibre <strong>en</strong><br />
Auschwitz, s<strong>en</strong>s dubte el més conegut dels<br />
camps d’extermini <strong>en</strong>cara que, el que són<br />
les coses, els estadants d’Auschwitz er<strong>en</strong><br />
exterminats als forns de Birk<strong>en</strong>au, quan no<br />
ho er<strong>en</strong> a base del gas Zyklon a les dutxes<br />
del seu camp. En definitiva, els dos camps<br />
són paret per paret, <strong>en</strong>cara que amb<br />
179
Llibres<br />
diferències i per més que els noticiaris<br />
televisius, a vegades, <strong>en</strong>s els allunyin<br />
quilòmetres. M<strong>en</strong>tre que Auschwitz, a<br />
l’<strong>en</strong>trada del qual hi ha <strong>la</strong> sinistra frase<br />
«Arbeit macht frei» (El treball allibera) és<br />
una sèrie de construccions (casernes<br />
militars, <strong>en</strong> definitiva, que els nazis van<br />
aprofitar), Birk<strong>en</strong>au el conform<strong>en</strong> una sèrie<br />
de barraques de fusta més pròpies per a<br />
bestiar que per a persones. Incid<strong>en</strong>talm<strong>en</strong>t,<br />
a Birk<strong>en</strong>au hi amuntegav<strong>en</strong> dones i<br />
criatures, d’aquí que l’autora digui (p. 178):<br />
«Fins setembre de 1944, no hi havia n<strong>en</strong>s a<br />
Auschwitz, ja que er<strong>en</strong> <strong>en</strong>viats a les<br />
cambres de gas <strong>en</strong> arribar». Afegeixo que, a<br />
Birk<strong>en</strong>au, els rails del tr<strong>en</strong> don<strong>en</strong> <strong>la</strong><br />
impressió d’<strong>en</strong>trar directam<strong>en</strong>t al forn<br />
crematori. Una visió, s<strong>en</strong>s dubte, dantesca.<br />
En qualsevol cas, no crec ser l’única lectora<br />
de l’obra que hauria agraït una re<strong>la</strong>ció, el<br />
més completa possible, dels camps, <strong>en</strong><br />
especial a <strong>la</strong> tercera part del llibre, «Petit<br />
diccionari de l’Holocaust» on hi ha<br />
l’<strong>en</strong>trada «Camps». Un diccionari sui g<strong>en</strong>eris,<br />
certam<strong>en</strong>t, s<strong>en</strong>se cap ordre alfabètic.<br />
Compr<strong>en</strong>c, però, que el fet que Auschwitz<br />
sigui de fa anys museu ha condicionat <strong>la</strong><br />
seva amarga fama, que diria <strong>la</strong> poeta<br />
Akhmàtova. També <strong>la</strong> ciutat de Mostar va<br />
patir tant com <strong>la</strong> de Sarajevo i, si p<strong>en</strong>sem <strong>en</strong><br />
el conflicte dels Balcans, sempre apareix <strong>la</strong><br />
segona. Per no par<strong>la</strong>r d’Hiroshima, <strong>en</strong><br />
comptes de Nagassaki. S<strong>en</strong>se com<strong>en</strong>taris.<br />
És <strong>en</strong> aquesta tercera part del llibre on<br />
l’autora fa una afirmació que poso <strong>en</strong> dubte.<br />
En l’<strong>en</strong>trada «El gas Zyklon», diu textualm<strong>en</strong>t<br />
(p. 182): «algunes vegades va ser transportat<br />
[el gas Zyklon] <strong>en</strong> ambulàncies de <strong>la</strong> Creu<br />
Roja». Francam<strong>en</strong>t, ho dubto. Aquest<br />
prestigiós organisme internacional d’ajut,<br />
certam<strong>en</strong>t, no va t<strong>en</strong>ir <strong>la</strong> seva actuació més<br />
bril<strong>la</strong>nt pel que fa a l’Holocaust. Convidats<br />
pels nazis a visitar Theresi<strong>en</strong>stadt (Txèquia)<br />
van considerar que, <strong>en</strong> temps de guerra,<br />
180<br />
reunia prou bones condicions per als<br />
interns! Com a conseqüència, <strong>en</strong>cara avui dia<br />
Creu Roja no té seu a l’Estat d’Israel, de <strong>la</strong><br />
mateixa manera que, públicam<strong>en</strong>t, no<br />
s’interpreta <strong>la</strong> música de Wagner, que va<br />
sonar <strong>en</strong> tants camps d’extermini.<br />
Per altra banda, i pel que fa al segon bloc del<br />
llibre, Biografies mínimes, <strong>la</strong> tria, pel que fa a<br />
personatges, és totalm<strong>en</strong>t personal i,<br />
afegiria, discutible. Personalm<strong>en</strong>t, no <strong>en</strong>t<strong>en</strong>c<br />
un Art Spiegelman «fill d’alliberats dels<br />
camps nazis», com no <strong>en</strong>t<strong>en</strong>c Hannah<br />
Ar<strong>en</strong>dt, per més que sigui l’autora<br />
d’Eichamnn <strong>en</strong> Jerusalén (que sàpiga, no<br />
n’existeix versió cata<strong>la</strong>na), que a Ibèria ja<br />
vam conèixer als anys seixanta del segle<br />
passat. Sota aquest criteri, per què no Walter<br />
B<strong>en</strong>jamin, víctima c<strong>la</strong>ra del nazisme<br />
alemany i català? En aquest cas,<br />
naturalm<strong>en</strong>t, p<strong>en</strong>so <strong>en</strong> l’alcalde franquista<br />
de Portbou a l’època. En canvi, felicito<br />
cordialm<strong>en</strong>t l’autora per <strong>la</strong> inclusió de<br />
Stanis<strong>la</strong>w Lem, sovint massa <strong>en</strong>casel<strong>la</strong>t tan<br />
sols <strong>en</strong> el gènere de <strong>la</strong> ciència-ficció. També,<br />
<strong>en</strong>tre els seus personatges biografiats<br />
mínimam<strong>en</strong>t ( s<strong>en</strong>se cap ordre cronològic),<br />
no aniria ma<strong>la</strong>m<strong>en</strong>t saber que Primo Levi,<br />
b<strong>en</strong> conegut <strong>en</strong>tre nosaltres, es va suïcidar,<br />
precisam<strong>en</strong>t, poc després de morir <strong>la</strong> seva<br />
mare. A <strong>la</strong> vegada, no admeto que Hans<br />
Mayyer sigui «àlies, Jean Améry». Em recorda<br />
massa una stalinista que, fa anys, <strong>en</strong> par<strong>la</strong>r<br />
d’Eric B<strong>la</strong>ir va escriure «àlies» Gorge Orwell.<br />
Tot amb tot, crec que l’obra és una empresa<br />
ambiciosa, que si s’hagués recolzat <strong>en</strong> una<br />
bibliografia més <strong>en</strong>llà d’Enzo Traverso i<br />
alguna <strong>revista</strong> francesa, hauria guanyat<br />
considerablem<strong>en</strong>t. Pel que fa a ambició, no<br />
cal dir-ho, s’<strong>en</strong>fronta amb un tema,<br />
l’Holocaust, que sempre figurarà <strong>en</strong><br />
majúscu<strong>la</strong> dins de <strong>la</strong> Història Universal, <strong>en</strong><br />
majúscules. I per aquest motiu, cal<br />
ap<strong>la</strong>udir-ho.
VIA 03 03/2007 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
Catalunya, reptes ètics<br />
Àngel Castiñeira i Miquel Calsina<br />
(coords.)<br />
Barcelona: Proa, 2006.<br />
326 pàgines.<br />
per<br />
Begoña Román Maestre<br />
Directora de <strong>la</strong> Càtedra d’Ètica de <strong>la</strong><br />
Universitat Ramon Llull<br />
Com afirma <strong>en</strong> <strong>la</strong> pres<strong>en</strong>tació del llibre<br />
Miquel Calsina, un dels seus coodinadors,<br />
aquest és un llibre contrastat i debatut a<br />
fons i per això, no cons<strong>en</strong>suat, plural i obert.<br />
En ell es recull<strong>en</strong> dotze articles dividits <strong>en</strong><br />
quatre parts.<br />
En <strong>la</strong> primera, anom<strong>en</strong>ada Transmissió i<br />
socialització, s’<strong>en</strong>glob<strong>en</strong> quatre aportacions.<br />
M. Rosa Buxarrais respon a <strong>la</strong> pregunta Sobre<br />
quins aspectes s’ha de socialitzar les g<strong>en</strong>eracions<br />
joves? afirmant que se les ha de socialitzar <strong>en</strong><br />
competències ètiques i valors, però que<br />
aquests només s’apr<strong>en</strong><strong>en</strong> vivint-los <strong>en</strong> les<br />
situacions quotidianes, per observació i per<br />
reflexió i construcció. Educar <strong>en</strong> valors <strong>en</strong><br />
una societat plural requereix a més el<br />
conreu de l’autonomia, del diàleg i de <strong>la</strong><br />
dim<strong>en</strong>sió emocional de les persones. Tot i<br />
que abans caldrà tr<strong>en</strong>car amb <strong>la</strong> profecia<br />
que s’autocompleix si ja d’<strong>en</strong>trada es<br />
re<strong>la</strong>ciona jov<strong>en</strong>tut amb problema, s<strong>en</strong>se<br />
esperar d’el<strong>la</strong> res de positiu.<br />
Anna Jolonch reflexiona sobre La<br />
vulnerabilitat, un horitzó per l’educació? De <strong>la</strong><br />
pèrdua de lligams socials a l’ètica de <strong>la</strong> sol·licitud<br />
i rec<strong>la</strong>ma <strong>la</strong> necessitat d’imaginar futurs<br />
possibles i dibuixar un horitzó comú. Per<br />
l’autora aquest horitzó pot ser el de <strong>la</strong><br />
vulnerabilitat, ja que permet passar de<br />
l’individualisme solitari a una ètica de <strong>la</strong><br />
sol·licitud, de <strong>la</strong> cura, alhora que recrear el<br />
lligam social. Perquè <strong>la</strong> interdep<strong>en</strong>dència,<br />
que no l’autosuficiència, g<strong>en</strong>era lligam<br />
social, afiliació, assegurant-se així <strong>la</strong><br />
continuïtat de les g<strong>en</strong>eracions, <strong>la</strong><br />
transmissió i <strong>la</strong> solidaritat. I lligar i relligar<br />
és <strong>la</strong> gran tasca de l’educació.<br />
Francesc Torralba Roselló argum<strong>en</strong>ta sobre<br />
<strong>la</strong> necessitat de Refer<strong>en</strong>ts de carn i ossos.<br />
Autoritat, aut<strong>en</strong>ticitat i reconeixem<strong>en</strong>t, perquè<br />
un poble s<strong>en</strong>se refer<strong>en</strong>ts no subsisteix,<br />
precisa d’aquelles veus morals que<br />
l’ori<strong>en</strong>t<strong>en</strong> cap al seu destí. Afirma que<br />
refer<strong>en</strong>t moral és un ésser humà reconegut<br />
per <strong>la</strong> seva comunitat com un tipus<br />
excel·l<strong>en</strong>t, que es sacrifica per una causa<br />
que el transc<strong>en</strong>deix, que li atorga autoritat i<br />
aut<strong>en</strong>ticitat, a l’aportar riquesa a <strong>la</strong><br />
configuració de <strong>la</strong> id<strong>en</strong>titat col·lectiva. El<br />
problema, segons Torralba, no rau <strong>en</strong> si<br />
existeix<strong>en</strong> refer<strong>en</strong>ts, sinó <strong>en</strong> si trob<strong>en</strong> el seu<br />
adequat <strong>en</strong>caix <strong>en</strong> <strong>la</strong> societat dels mass<br />
media i <strong>en</strong> <strong>la</strong> cultura de l’espectacle: t<strong>en</strong>im<br />
refer<strong>en</strong>ts però li cal<strong>en</strong> megafonies, altaveus,<br />
per donar-los a conèixer <strong>en</strong> el marc de <strong>la</strong><br />
cultura audiovisual i poder g<strong>en</strong>erar<br />
processos d’imitació tot superant <strong>la</strong> prova<br />
del pas del temps.<br />
Sobre aquesta temàtica, La construcció de<br />
refer<strong>en</strong>ts <strong>en</strong> els mitjans de comunicació, clou<br />
181
Llibres<br />
aquesta primera part Ferran Sáez Mateu.<br />
Per a l’autor un dels principals problemes<br />
d’aquesta construcció de refer<strong>en</strong>ts al<br />
mitjans de comunicació de masses és<br />
l’aporia postmoderna <strong>en</strong> <strong>la</strong> que estem<br />
instal·<strong>la</strong>ts: no podem esgrimir Grans<br />
Refer<strong>en</strong>ts que <strong>en</strong>s permetin jerarquitzar les<br />
idees g<strong>en</strong>erades per aquells mitjans, però a<br />
<strong>la</strong> vegada no podem r<strong>en</strong>unciar-hi. S<strong>en</strong>se un<br />
recordatori sobre les expectatives<br />
dipositades <strong>en</strong> els mitjans, no podríem<br />
saber si els refer<strong>en</strong>ts que cre<strong>en</strong> <strong>en</strong> mass<br />
media són dol<strong>en</strong>ts o bons. Ara bé, les<br />
expectatives sobre <strong>la</strong> televisió er<strong>en</strong><br />
d’At<strong>en</strong>eu, ideals de <strong>la</strong> Modernitat<br />
il·lustrada, no de circ; i si els mass media no<br />
son capaços per ells sols de crear<br />
autorefer<strong>en</strong>cialitat de <strong>la</strong> massa<br />
postmoderna, <strong>la</strong> construcció refer<strong>en</strong>ts <strong>en</strong> el<br />
mitjans de comunicació ha d’estar<br />
condicionada per <strong>la</strong> tute<strong>la</strong> de les elits<br />
intel·lectuals. Sáez no opta per un discurs<br />
apocalíptic sobre els mitjans, sinó per un<br />
d’integrador: cal copsar <strong>en</strong> ells unes<br />
possibilitats emancipatòries, <strong>en</strong>cara poc<br />
explorades, que ajudin a mode<strong>la</strong>r ciutadans<br />
lliures i responsables.<br />
En <strong>la</strong> segona part, Comunitat i nació, Josep<br />
Miralles reflexiona sobre Construir una<br />
societat responsable i subratl<strong>la</strong> alguns<br />
elem<strong>en</strong>ts a trebal<strong>la</strong>r per afavorir que els<br />
joves evolucionin cap a ciutadans<br />
responsables i subjectes de <strong>la</strong> vida social. Al<br />
s<strong>en</strong>ya<strong>la</strong>r els processos que permet<strong>en</strong><br />
des<strong>en</strong>volupar el compromís (el voler), <strong>la</strong><br />
consciència (el saber) i <strong>la</strong> capacitat d’incidir<br />
(el poder) <strong>en</strong> <strong>la</strong> vida de <strong>la</strong> societat, es troba<br />
el primer obstacle, l’individualisme tan<br />
instaurat <strong>en</strong> les nostres institucions, formes<br />
de vida, <strong>en</strong> l’activitat econòmica i <strong>en</strong> <strong>la</strong><br />
convivència política i social. La complexitat<br />
social demana redefinir l’espai públic, per<br />
això urgeix superar també les formes de<br />
re<strong>la</strong>cionar-se <strong>en</strong>tre sí els principals actors<br />
182<br />
d’una societat responsable: l’estat, les<br />
empreses i <strong>la</strong> societat civil amb les ONG’s.<br />
Cal crear noves estructures capaces<br />
d’incorporar a les ag<strong>en</strong>des polítiques i a <strong>la</strong><br />
vida quotidiana els problemes globals;<br />
acurtar <strong>la</strong> distància <strong>en</strong>tre les<br />
administracions i <strong>la</strong> ciutadania; aprofundir<br />
<strong>la</strong> democràcia i definir els llindars de<br />
l’espai públic i privat <strong>en</strong> una teoria política<br />
integradora i crítica des d’un estat<br />
re<strong>la</strong>cional. Però no es tracta, <strong>en</strong> optar per<br />
un estat re<strong>la</strong>cional, de què cada actor<br />
assumeixi <strong>la</strong> seva responsabilitat, sinó de<br />
retre comptes per a que <strong>la</strong> re<strong>la</strong>ció de tots<br />
tres actors sigui un dinamitzador de <strong>la</strong><br />
responsabilitat i <strong>la</strong> ciutadania.<br />
Joan Prats <strong>en</strong>s proposa un Concepte i def<strong>en</strong>sa<br />
de <strong>la</strong> política com una activitat difer<strong>en</strong>t a <strong>la</strong><br />
mera cerca i exercici del poder. Prats<br />
d<strong>en</strong>úncia que <strong>en</strong> el nostre temps es viu una<br />
paradoxal situació: ningú dubta dels ideals<br />
democràtics però sí i molt de les pràctiques<br />
i institucions <strong>en</strong> què s’ha <strong>en</strong>carnat. Però <strong>en</strong>s<br />
cal recuperar <strong>la</strong> confiança <strong>en</strong> <strong>la</strong> política<br />
perquè és una ess<strong>en</strong>cial, excel·l<strong>en</strong>t i<br />
civilitzadora activitat humana per<br />
mant<strong>en</strong>ir i afavorir <strong>la</strong> llibertat <strong>en</strong> les<br />
nostres societats complexes i plurals.<br />
Perquè el fi de <strong>la</strong> política sempre és <strong>la</strong><br />
supervivència i el progrés de <strong>la</strong> polis, únic<br />
lloc on l’home esdevé tal; doncs només per<br />
el<strong>la</strong> es pod<strong>en</strong> reconciliar perpètuam<strong>en</strong>t els<br />
interessos de manera pacífica i satisfactòria<br />
per a totes les parts. Però no hi ha bona<br />
política s<strong>en</strong>se bons politics, persones de bon<br />
judici, amb autoconeixem<strong>en</strong>t i autodomini,<br />
amb compromís social per transformar <strong>la</strong><br />
realitat elevant <strong>la</strong> governabilitat<br />
democràtica i <strong>la</strong> institucionalitat des de <strong>la</strong><br />
transparència i bones regles de joc <strong>en</strong> les<br />
re<strong>la</strong>cions amb l’àmbit empresarial;<br />
persones que dispos<strong>en</strong> d’una estratègia de<br />
des<strong>en</strong>volupam<strong>en</strong>t. El bon polític disposa<br />
més que d’una racionalitat substantiva i
VIA 03 03/2007 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
deductiva, d’una racionalitat<br />
procedim<strong>en</strong>tal, crítica, constructivista des<br />
de l’apr<strong>en</strong><strong>en</strong>tatge i l’eficiència adaptativa.<br />
La bona política, un saber pràctic obtingut<br />
de l’actuar i el raonar sobre els fets, és<br />
republicana i feta per mortals i per a<br />
mortals.<br />
Antoni Vives es pregunta S’educa el s<strong>en</strong>tim<strong>en</strong>t<br />
de pertin<strong>en</strong>ça? i <strong>la</strong> resposta és que no hi ha<br />
educació, sinó gestió d’un procés, i mai a<br />
cops d’imposició. En aquest procés caldrà<br />
partir del que ser és i, <strong>en</strong> el nostre cas,<br />
pr<strong>en</strong>dre <strong>la</strong> cata<strong>la</strong>nitat com a punt<br />
d’arribada, <strong>la</strong> qual cosa precisa de<br />
polítiques específiques que fom<strong>en</strong>tin<br />
aquesta cata<strong>la</strong>nitat. Però no hi ha polítiques<br />
efectives de g<strong>en</strong>eració de pertin<strong>en</strong>ça,<br />
continua, s<strong>en</strong>se autogovern, ni més<br />
autogovern s<strong>en</strong>se més s<strong>en</strong>tim<strong>en</strong>t de<br />
pertin<strong>en</strong>ça. Acaba Vives formu<strong>la</strong>nt <strong>en</strong> c<strong>la</strong>u<br />
matemàtica <strong>la</strong> segü<strong>en</strong>t equació: <strong>la</strong> quantitat<br />
del s<strong>en</strong>tim<strong>en</strong>t de pertin<strong>en</strong>ça és directam<strong>en</strong>t<br />
proporcional al producte de l’índex de<br />
cohesió social per l’índex de capital cívic<br />
(qSP = iCS x iCC). De tot plegat n’extreu un<br />
corol·<strong>la</strong>ri: el s<strong>en</strong>tim<strong>en</strong>t de pertin<strong>en</strong>ça no és<br />
un instant, és un estat.<br />
Clou Daniel Ar<strong>en</strong>as aquesta segona part<br />
amb <strong>la</strong> pregunta sobre Què podem compartir,<br />
perquè cal compartir quelcom per a viure<br />
plegats. Però cal saber amb qui estem<br />
disposats a compartir i què estem disposats<br />
a compartir, i <strong>la</strong> resposta a totes aquestes<br />
preguntes requereix de <strong>la</strong> síntesi de les<br />
aportacions de quatre tradicions: del<br />
liberalisme <strong>en</strong>s cal<strong>en</strong> els procedim<strong>en</strong>ts<br />
preservant els màxims de llibertat<br />
individual; de <strong>la</strong> social democràcia <strong>en</strong>s cal<br />
una certa igualtat social; del<br />
republicanisme, una participació activa de<br />
<strong>la</strong> ciutadania <strong>en</strong> <strong>la</strong>s preses de decisions que<br />
li afect<strong>en</strong>; i del multiculturalisme difós o<br />
interculturalitat, el respecte a les<br />
diferències culturals, <strong>en</strong>t<strong>en</strong><strong>en</strong> les cultures<br />
de forma mes dinàmica, oberta i flexible<br />
del què ho fa el multiculturalisme fort o<br />
mosaic. I aquesta síntesis es nodreix des de<br />
<strong>la</strong> base, des de les re<strong>la</strong>cions associatives<br />
voluntàries dels ciutadans. En el cas de<br />
Catalunya, per par<strong>la</strong>r d’una cultura<br />
cata<strong>la</strong>na comuna, compartida, que integri<br />
les plurals diferències dels qui han anant<br />
arribant, es requerirà soft power,<br />
diplomàcia, atracció, seducció, paciència,<br />
flexibilitat i obertura. I el mateix d’Espanya<br />
respecte a Catalunya.<br />
En <strong>la</strong> tercera part, anom<strong>en</strong>ada Occid<strong>en</strong>t-món,<br />
Vic<strong>en</strong>ç Vil<strong>la</strong>toro es pregunta Def<strong>en</strong>sar <strong>en</strong>cara<br />
els valors occid<strong>en</strong>tals? I <strong>la</strong> resposta és que sí,<br />
perquè es tracta no d’exportar valors<br />
occid<strong>en</strong>tals, sinó procedim<strong>en</strong>ts i<br />
conv<strong>en</strong>cions que, tot i que nascudes a<br />
Occid<strong>en</strong>t, t<strong>en</strong><strong>en</strong> validesa universal, són<br />
bones a tot arreu <strong>en</strong> tant que permet<strong>en</strong> <strong>la</strong><br />
convivència <strong>en</strong> <strong>la</strong> diversitat arbitrant<br />
pacíficam<strong>en</strong>t les diferències. Quan no hi ha<br />
ja aquí i allà, no hi ha valors No Occid<strong>en</strong>tals<br />
versus Occid<strong>en</strong>tals: <strong>la</strong> dialèctica rau <strong>en</strong>tre<br />
valors democràtics versus totalitaris.<br />
Montserrat Guibernau compara La id<strong>en</strong>titat<br />
nacional <strong>en</strong>front de <strong>la</strong> id<strong>en</strong>titat cosmopolita.<br />
Afirma que el cosmopolitisme inclou una<br />
sèrie de valors i principis basats <strong>en</strong> <strong>la</strong><br />
igualtat i <strong>la</strong> llibertat dels humans i per això<br />
mereix<strong>en</strong> un tracte polític equival<strong>en</strong>t<br />
indep<strong>en</strong>d<strong>en</strong>tm<strong>en</strong>t del seu orig<strong>en</strong>. La<br />
id<strong>en</strong>titat cosmopolita suposa doncs el<br />
s<strong>en</strong>tim<strong>en</strong>t de pertànyer a <strong>la</strong> humanitat,<br />
s<strong>en</strong>tim<strong>en</strong>t certam<strong>en</strong>t abstracte, que no pot<br />
prescindir de les cultures nacionals i del<br />
diàleg <strong>en</strong>tre elles: aquestes fom<strong>en</strong>t<strong>en</strong><br />
aquel<strong>la</strong> i aquel<strong>la</strong> purifica <strong>en</strong> aquestes els<br />
l<strong>la</strong>stos incompatibles amb <strong>la</strong> llibertat i<br />
igualtat fonam<strong>en</strong>tals del cosmopolitisme.<br />
Per a Guibernau l’ext<strong>en</strong>sió del<br />
cosmopolitisme dep<strong>en</strong>drà de l’expansió<br />
183
Llibres<br />
d’alguns drets compartits i de l’expansió de<br />
prou recursos que permetin <strong>la</strong> vida digna<br />
de tots els éssers humans.<br />
La darrera part, Qualitat humana, recull<br />
l’article de Raimon Ribera, reflexions sobre<br />
perquè i com Trebal<strong>la</strong>r l’esperit, i el de Àngel<br />
Castiñeira i J. M. Lozano sobre Els valors dels<br />
lideratges. Ribera, després d’una<br />
aproximació a què significa esperit,<br />
conclou que trebal<strong>la</strong>r l’esperit afavoreix <strong>la</strong><br />
s<strong>en</strong>sibilitat i <strong>la</strong> qualitat humanes i que<br />
precisa d’iniciatives pràctiques i valors.<br />
Trebal<strong>la</strong>r l’esperit demana assumir el<br />
compromís personal, pot<strong>en</strong>ciar les<br />
comunitats, adquirir <strong>la</strong> capacitat<br />
d’immersió <strong>en</strong> els símbols, viure l’àmbit<br />
espiritual a <strong>la</strong> família i p<strong>la</strong>ntejar-lo <strong>en</strong><br />
l’educació, i trobar nous camins de<br />
presència pública del refer<strong>en</strong>ts espirituals.<br />
Destaca l’autor que l’espiritualitat és un<br />
compon<strong>en</strong>t antropològic el<br />
des<strong>en</strong>volupam<strong>en</strong>t del qual és favorable per<br />
a l’ésser humà; que totes les grans<br />
tradicions religioses són <strong>en</strong>riquidores <strong>en</strong> un<br />
nivell simi<strong>la</strong>r, i per això dignes de respecte;<br />
i que <strong>la</strong> recerca espiritual té dim<strong>en</strong>sions<br />
públiques i socials, amb importants<br />
repercussions <strong>en</strong> <strong>la</strong> cohesió social.<br />
Catalunya també ha d’assumir el repte de<br />
trobar un nou tipus de re<strong>la</strong>ció justa <strong>en</strong>tre<br />
espiritualitat i religió: tasca aquesta que<br />
precisa de lideratge.<br />
El llibre acaba precisam<strong>en</strong>t par<strong>la</strong>nt del valor<br />
dels lideratges. Els autors conceb<strong>en</strong> <strong>en</strong><br />
lideratge com un procés de canvi que<br />
g<strong>en</strong>era competències i actituds personals i<br />
col·lectives. Expliqu<strong>en</strong> que el lideratge<br />
suposa tres vèrtexs: el líder, els seguidors i<br />
el propòsit: cal una persona que té<br />
autoritat, un grup amb qui es compromet i<br />
una causa amb que es compromet. El<br />
lideratge es doncs ess<strong>en</strong>cialm<strong>en</strong>t re<strong>la</strong>cional,<br />
és re<strong>la</strong>ció amb un projecte i amb les<br />
persones que l’empr<strong>en</strong><strong>en</strong> des d’uns valors<br />
184<br />
compartits. Però def<strong>en</strong>s<strong>en</strong> que el lideratge<br />
específic que cal per a <strong>la</strong> societat del<br />
coneixem<strong>en</strong>t és difer<strong>en</strong>t al clàssic: més que<br />
visió, direccionalitat i gestió, precisa ser<br />
adaptatiu, fom<strong>en</strong>tar <strong>la</strong> deliberació i ser més<br />
innovador i creatiu des de l’apr<strong>en</strong><strong>en</strong>tatge<br />
continu de tot el col·lectiu on el líder és un<br />
membre més.<br />
En definitiva, és aquest un llibre<br />
recomanable per apr<strong>en</strong>dre, per conèixer els<br />
reptes ètics de Catalunya i saber perquè i<br />
com fer-los front si, com <strong>en</strong>s proposa <strong>en</strong> <strong>la</strong><br />
introducció l’altre coordinador del llibre,<br />
Àngel Castiñeira, volem anar més <strong>en</strong>llà<br />
d’una Catalunya líquida, aigualida, s<strong>en</strong>se<br />
substància , a una Catalunya «sost<strong>en</strong>ible».
VIA 03 03/2007 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
La ciudad cautiva. Ensayos de teoría<br />
sociopolítica fundam<strong>en</strong>tal<br />
José Olives Puig<br />
Madrid, Ediciones Sirue<strong>la</strong>, 2006<br />
468 pàgines.<br />
per<br />
Joan-Anton Sánchez de Juan<br />
La publicació d’aquest llibre de Josep Olives<br />
és una molt bona notícia per a tots aquells<br />
que des de difer<strong>en</strong>ts àmbits <strong>en</strong>s dediquem a<br />
reflexionar sobre <strong>la</strong> ciutat com a f<strong>en</strong>om<strong>en</strong><br />
social i polític. Dic que és una bona notícia<br />
perquè poques són les obres que d’una<br />
manera tan exhaustiva com aquesta situ<strong>en</strong><br />
amb força <strong>la</strong> idea de ciutat antiga als oríg<strong>en</strong>s<br />
del p<strong>en</strong>sam<strong>en</strong>t polític i social occid<strong>en</strong>tal. I<br />
<strong>en</strong>cara m<strong>en</strong>ys les que destaqu<strong>en</strong> el seu paper<br />
<strong>en</strong> <strong>la</strong> configuració d’una filosofia humanista<br />
que comparteix, amb d’altres tradicions<br />
filosòfiques no occid<strong>en</strong>tals, el fet de pr<strong>en</strong>dre<br />
l’home com a c<strong>en</strong>tre i mesura de l’univers.<br />
Dit això, el llibre d’Olives està construït sobre<br />
<strong>la</strong> base de lloables excepcions com són les<br />
contribucions de Joseph Rykwert des del món<br />
de l’arquitectura a The idea of a town (1979),<br />
subtitu<strong>la</strong>da com l’antropologia de <strong>la</strong> forma<br />
urbana a Roma, Itàlia i el món antic; o <strong>la</strong> del<br />
geògraf Paul Wheatley a The pivot of the four<br />
quarters (1971), estudiós de <strong>la</strong> dim<strong>en</strong>sió<br />
cosmològica de l’urbanisme xinès<br />
tradicional.<br />
Olives parteix precisam<strong>en</strong>t de <strong>la</strong> idea-força de<br />
Rykwert -que va ser l’any passat a Barcelona<br />
per a <strong>la</strong> pres<strong>en</strong>tació d’aquest llibre- que <strong>la</strong><br />
ciutat antiga és una repres<strong>en</strong>tació gràfica<br />
construïda de l’ordre universal (manda<strong>la</strong>) i<br />
que ho ha estat així a gairebé totes les<br />
cultures i civilitzacions. El manda<strong>la</strong>, que<br />
literalm<strong>en</strong>t significa cercle <strong>en</strong> sànscrit i que<br />
inclou <strong>la</strong> idea de c<strong>en</strong>tre i circumferència,<br />
s’<strong>en</strong>tén com un diss<strong>en</strong>y complex de cercles<br />
concèntrics on s’hi <strong>en</strong>cabeix un quadrat<br />
dividit per les seves diagonals <strong>en</strong> quatre<br />
triangles. Es tracta més aviat d’una<br />
cosmografia sobre <strong>la</strong> base gràfica de <strong>la</strong> qual<br />
es repres<strong>en</strong>ta amb variacions un repertori<br />
iconogràfic de símbols que ord<strong>en</strong><strong>en</strong><br />
l’univers. Davant de <strong>la</strong> marcada simplificació<br />
a què <strong>en</strong>s té acostumats l’urbanisme<br />
contemporani i <strong>la</strong> concomitant idea de ciutat<br />
com a simple aglomeració urbana, nucli de<br />
pob<strong>la</strong>ció o municipi, ret<strong>en</strong>ir l’estructura<br />
simbòlica de <strong>la</strong> ciutat antiga és un exercici<br />
saludable de reivindicació de <strong>la</strong> vigència del<br />
p<strong>en</strong>sam<strong>en</strong>t analògic i de <strong>la</strong> seva necessària<br />
complem<strong>en</strong>tarietat amb el racionalisme<br />
modern que tot sovint <strong>en</strong>s fa caure <strong>en</strong> una<br />
interpretació massa literal dels f<strong>en</strong>òm<strong>en</strong>s<br />
socials i naturals.<br />
El llibre de Josep Olives veu d’aquestes fonts<br />
tot contextualitzant La Cité antique (1864) de<br />
Fustel de Cou<strong>la</strong>nges com a model social i de<br />
culte, com a manda<strong>la</strong>, com a sistema simbòlic<br />
que uneix societat i religió, o millor, el<br />
fonam<strong>en</strong>t sagrat de <strong>la</strong> societat a <strong>la</strong> Roma<br />
arcaica i <strong>en</strong> g<strong>en</strong>eral el món grecol<strong>la</strong>tí. Hem de<br />
recordar que <strong>en</strong> par<strong>la</strong>r del mom<strong>en</strong>t<br />
fundacional de <strong>la</strong> ciutat antiga <strong>en</strong>s trobem <strong>en</strong><br />
un estadi prehistòric, és a dir, que moltes de<br />
les interpretacions s’han de fer a través de<br />
185
Llibres<br />
vestigis i, més efectivam<strong>en</strong>t, sobre <strong>la</strong><br />
interpretació de mites i lleg<strong>en</strong>des, que moltes<br />
vegades destaqu<strong>en</strong> el caràcter heroic del<br />
fundador o l’èpica narrada <strong>en</strong> base a una<br />
història urbana mítica. La dim<strong>en</strong>sió<br />
simbòlica de l’estructura de <strong>la</strong> ciutat antiga<br />
s’<strong>en</strong>tén, doncs, per <strong>la</strong> seva fundació sagrada,<br />
<strong>en</strong> <strong>la</strong> seva re<strong>la</strong>ció amb el temple i l’altar, el<br />
lloc de culte des d’on es traça una connexió<br />
<strong>en</strong>tre els p<strong>la</strong>ns vertical i horitzontal del<br />
simbolisme de l’espai. La direcció horitzontal<br />
és el c<strong>en</strong>tre d’un cercle que uneix els diversos<br />
punts de <strong>la</strong> perifèria, és <strong>la</strong> unió social dels<br />
homes, membres d’una mateixa família o<br />
comunitat, units per un mateix culte. La<br />
direcció vertical marca <strong>la</strong> unió <strong>en</strong>tre el Cel i <strong>la</strong><br />
Terra, l’Axis Mundi, l’eix principal de tot espai.<br />
L’eix còsmic que connecta també el món amb<br />
l’“inframón” i al c<strong>en</strong>tre del qual es diposita<br />
ritualm<strong>en</strong>t terra proced<strong>en</strong>t de <strong>la</strong> ciutat que<br />
va veure néixer el fundador de <strong>la</strong> ciutat i<br />
sobre el qual es va a fundar una nova ciutat.<br />
Aquesta estructura mítica de <strong>la</strong> fundació de<br />
<strong>la</strong> ciutat antiga té <strong>la</strong> seva contrapart<br />
urbanística <strong>en</strong> el traçat dels carrers<br />
principals <strong>en</strong> forma de creu que marqu<strong>en</strong><br />
l’ord<strong>en</strong>ació de <strong>la</strong> trama urbana ortogonal<br />
característica de les ciutats etrusques i<br />
romanes. Aquests carrers principals,<br />
coneguts <strong>en</strong> el món romà com a Cardo i<br />
Decumanus, condueix<strong>en</strong> cap a les portes de <strong>la</strong><br />
ciutat assimi<strong>la</strong>des als quatre punts cardinals<br />
de <strong>la</strong> terra, els quatre elem<strong>en</strong>ts de <strong>la</strong> matèria,<br />
les quatre estacions de l’any, i una miríada<br />
d’oposicions recurr<strong>en</strong>ts: nord/sud,<br />
ori<strong>en</strong>t/occid<strong>en</strong>t, aigua/foc, aire/terra,<br />
hivern/estiu, primavera/tardor. Aquest model<br />
urbà, amb l’eixamp<strong>la</strong>m<strong>en</strong>t de <strong>la</strong> quadrícu<strong>la</strong><br />
<strong>en</strong> carrers m<strong>en</strong>ors fins a dotze, configura un<br />
escaquer de setze caselles, que són les que <strong>la</strong><br />
tradició judeocristiana reconeix <strong>en</strong><br />
l’estructura ideal de <strong>la</strong> ciutat de Jerusalem.<br />
Com indica el mateix Olives, tots els elem<strong>en</strong>ts<br />
geomètrics que compos<strong>en</strong> el p<strong>la</strong> permet<strong>en</strong><br />
186<br />
establir correspondències analògiques amb<br />
les parts del cos humà i el macrocosmos,<br />
“teatre de <strong>la</strong> memòria” alhora que “dispositiu<br />
mnemotècnic” per a l’especu<strong>la</strong>ció d’idees<br />
cosmològiques i metafísiques (p.69). Moltes<br />
de les ciutats que form<strong>en</strong> part del nostre<br />
<strong>en</strong>torn geogràfic més immediat, com<br />
Barcelona, Girona o Tarragona, var<strong>en</strong> ser<br />
fundades seguint aquest ritual i aquesta<br />
estructuració mítica <strong>en</strong> època romana i<br />
construïdes a <strong>la</strong> imatge de Roma (urbs<br />
quadrata).<br />
La ciutat s’ha d’<strong>en</strong>t<strong>en</strong>dre com una “idea<br />
innata”, un model simbòlic per copsar el<br />
paper de l’home a <strong>la</strong> terra (religió) i alhora un<br />
marc de participació dels ciutadans <strong>en</strong> <strong>la</strong><br />
comunitat (política). El paradigma<br />
sociopolític que repres<strong>en</strong>ta l’especu<strong>la</strong>ció<br />
filosòfica sobre <strong>la</strong> ciutat antiga emana del<br />
p<strong>la</strong>tonisme, i de <strong>la</strong> transmissió dels sabers<br />
antics e<strong>la</strong>borats <strong>en</strong> forma de cosmologia,<br />
antropologia i urbanística pel fundador<br />
d’aquesta esco<strong>la</strong> de p<strong>en</strong>sam<strong>en</strong>t. El diàleg<br />
p<strong>la</strong>tònic per excel·lència sobre <strong>la</strong> ciutat,<br />
Politeia, que va traduir-se al l<strong>la</strong>tí com a Res<br />
Publica, ha sobreviscut fins als nostres dies <strong>en</strong><br />
el concepte polític de “república” i té<br />
precisam<strong>en</strong>t per referència el coneixem<strong>en</strong>t<br />
de <strong>la</strong> ciutat com a “cosa pública”. De fet, és <strong>la</strong><br />
ciutat <strong>la</strong> que connecta el p<strong>en</strong>sam<strong>en</strong>t dels<br />
grans autors de l’antiguitat i rep <strong>la</strong> influència<br />
posterior del p<strong>en</strong>sam<strong>en</strong>t judeocristià i del seu<br />
bagatge bíblic de <strong>la</strong> “ciutat” del Paradís<br />
reconeguda com <strong>la</strong> Jerusalem celestial. Com<br />
ass<strong>en</strong>ya<strong>la</strong> Josep Olives, les dues ciutats són<br />
herm<strong>en</strong>èuticam<strong>en</strong>t par<strong>la</strong>nt dues versions<br />
complem<strong>en</strong>tàries de <strong>la</strong> mateixa ciutat ideal,<br />
que és el model social i polític fonam<strong>en</strong>tal de<br />
les civilitzacions jueva i cristiana, i <strong>en</strong>cara per<br />
a <strong>la</strong> musulmana <strong>en</strong> molts aspectes (p.95).<br />
Josep Olives troba <strong>en</strong> l’estoïcisme de Sèneca <strong>la</strong><br />
metàfora perfecta per desvetl<strong>la</strong>r <strong>la</strong> idea de<br />
ciutat antiga i oferir-<strong>la</strong> com a elem<strong>en</strong>t
VIA 03 03/2007 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
estructurant d’una crítica del p<strong>en</strong>sam<strong>en</strong>t<br />
social i polític contemporani. La potència de<br />
<strong>la</strong> seva crítica es basa <strong>en</strong> un coneixem<strong>en</strong>t<br />
profund de textos filosòfics antics i moderns,<br />
una contextualització històrica acurada dels<br />
autors i el mom<strong>en</strong>t d’aparició de les obres, i<br />
una anàlisi vívida de <strong>la</strong> seva significació per al<br />
p<strong>en</strong>sam<strong>en</strong>t i el mom<strong>en</strong>t històric<br />
contemporani. De Sèneca, Olives agafa <strong>la</strong> idea<br />
de ciutat captiva (civitas capta) a <strong>la</strong> qual el<br />
p<strong>en</strong>sador d’orig<strong>en</strong> cordovès atribuïa gran<br />
part de <strong>la</strong> decadència que vivia <strong>en</strong> aquells<br />
mom<strong>en</strong>ts l’Imperi Romà, una ciutat captiva<br />
on els ciutadans han perdut <strong>la</strong> seva llibertat<br />
original i <strong>la</strong> justícia és abs<strong>en</strong>t. Una ciutat<br />
captiva que, com <strong>la</strong> societat moderna, viu <strong>en</strong><br />
un excés constant de poder i d’informació, de<br />
comoditat i de luxe, amb <strong>la</strong> manca de<br />
solidaritat que sovint això comporta. Uns<br />
excessos que contradiu<strong>en</strong> les bases sobre les<br />
que <strong>la</strong> ciutat va ser fundada, per <strong>en</strong>fortir el bé<br />
comú, i promoure el viure plegats com a<br />
mitjà de compartir béns i serveis i alim<strong>en</strong>tar<br />
el b<strong>en</strong>efici mutu.<br />
Els capítols del llibre reflecteix<strong>en</strong> aquesta<br />
idea de contraposar els valors de <strong>la</strong> ciutat<br />
antiga a <strong>la</strong> societat contemporània, <strong>en</strong> anar<br />
desgranant de quina manera elem<strong>en</strong>ts del<br />
p<strong>en</strong>sam<strong>en</strong>t clàssic, <strong>en</strong>cardinats <strong>en</strong> <strong>la</strong> idea de<br />
ciutat antiga, prefigur<strong>en</strong> alternatives viables<br />
a moltes de les contradiccions que <strong>en</strong>s afect<strong>en</strong><br />
<strong>en</strong> l’actualitat. Des de P<strong>la</strong>tó i Sèneca, passant<br />
per Dion Chrysostomus, Agustí d’Hipona,<br />
Dante, Francesc d’Eixim<strong>en</strong>is, Thomas More i<br />
Hannah Ar<strong>en</strong>dt, Josep Olives <strong>en</strong>s ofereix un<br />
retaule volgudam<strong>en</strong>t fragm<strong>en</strong>tari, <strong>en</strong> forma<br />
d’assajos, del p<strong>en</strong>sam<strong>en</strong>t social i polític<br />
occid<strong>en</strong>tal que reposa sobre el fil conductor<br />
de <strong>la</strong> idea de ciutat antiga com a fonam<strong>en</strong>t de<br />
<strong>la</strong> vida <strong>en</strong> societat i d’uns certs principis<br />
republicans <strong>en</strong> el s<strong>en</strong>tit clàssic del terme, que<br />
el p<strong>en</strong>sam<strong>en</strong>t polític contemporani ha obviat<br />
reiteradam<strong>en</strong>t, tant <strong>en</strong> el que el mateix autor<br />
anom<strong>en</strong>a <strong>la</strong> “síndrome absolutista” de les<br />
monarquies europees, com per l’atomització<br />
de <strong>la</strong> societat producte de les democràcies<br />
liberals que van substituir-les. Els conceptes<br />
de poder, societat, constitució, pacte, utopia i<br />
autoritat, són posats de manifest com a<br />
originaris de <strong>la</strong> idea de ciutat antiga i que han<br />
perdurat fins als nostres dies gràcies al llegat<br />
de <strong>la</strong> tradició cristiana i el p<strong>en</strong>sam<strong>en</strong>t<br />
humanista lligat al R<strong>en</strong>aixem<strong>en</strong>t.<br />
D’<strong>en</strong>tre totes aquestes contribucions, Josep<br />
Olives fa destacar <strong>la</strong> figura d’Eixim<strong>en</strong>is, no<br />
tant per <strong>la</strong> seva originalitat sinó precisam<strong>en</strong>t<br />
pel seu paper de transmissor de moltes<br />
d’aquestes idees característiques de <strong>la</strong> ciutat<br />
antiga, assumides pel cristianisme medieval,<br />
i que pass<strong>en</strong> a l’edat moderna de <strong>la</strong> mà<br />
d’actualitzacions com <strong>la</strong> que e<strong>la</strong>borà el<br />
mateix Eixim<strong>en</strong>is al Dotzè llibre de Lo Crestià,<br />
titu<strong>la</strong>t també Regim<strong>en</strong>t de Prínceps e de<br />
Comunitats (1484). Tot i que l’Occid<strong>en</strong>t cristià<br />
és un model de civilització difer<strong>en</strong>t al de<br />
l’antiguitat clàssica, <strong>la</strong> idea de ciutat antiga i<br />
el p<strong>la</strong>tonisme -que és <strong>la</strong> filosofia que l’inspiracontinu<strong>en</strong><br />
vig<strong>en</strong>ts <strong>en</strong> <strong>la</strong> distinció <strong>en</strong>tre les<br />
dues ciutats, <strong>la</strong> divina i <strong>la</strong> terrestre,<br />
equiparables <strong>en</strong> molts aspectes d’ord<strong>en</strong>ació i<br />
organització. Per Eixim<strong>en</strong>is i molts dels seus<br />
contemporanis, <strong>la</strong> ciutat és <strong>la</strong> comunitat<br />
política perfecta a diferència d’altres<br />
agrupam<strong>en</strong>ts humans, ja siguin a nivell<br />
domèstic, per carrers (gremis) o poblets. La<br />
ciutat és autàrquica, i <strong>la</strong> seva forma, tant des<br />
del punt de vista formal com simbòlic respon<br />
a un model ideal de societat que Olives<br />
anom<strong>en</strong>a “funcionalisme cooperatiu”, que es<br />
basa <strong>en</strong> l’obligació que té qualsevol ciutadà de<br />
servir a <strong>la</strong> utilitat pública.<br />
El pas de l’Edat Mitjana al R<strong>en</strong>aixem<strong>en</strong>t viu<br />
també una altra transmutació de <strong>la</strong> idea de<br />
ciutat antiga amb l’aparició de les<br />
anom<strong>en</strong>ades “utopies”, gènere literari que<br />
inaugurà amb una obra del mateix nom<br />
Thomas More. En aquests re<strong>la</strong>ts trobem<br />
187
Llibres<br />
moltes vegades elem<strong>en</strong>ts que es fonam<strong>en</strong>t<strong>en</strong><br />
<strong>en</strong> una ciutat ideal, que sovint pr<strong>en</strong> <strong>la</strong> imatge<br />
i <strong>la</strong> forma d’una ciutat antiga tal i com l’hem<br />
descrita més amunt. Les implicacions que<br />
aquests tipus de literatura comport<strong>en</strong> ajud<strong>en</strong><br />
també a <strong>en</strong>t<strong>en</strong>dre <strong>la</strong> complexa re<strong>la</strong>ció que a<br />
partir de l’Edat Moderna pateix <strong>la</strong> idea de<br />
ciutat antiga amb <strong>la</strong> consolidació de <strong>la</strong><br />
“síndrome absolutista” de les grans<br />
monarquies europees, que Olives atribueix a<br />
Hobbes, Maquiavel i Rousseau. La idea de<br />
ciutat antiga queda relegada aquest cop a<br />
refugiar-se <strong>en</strong> uns mons ideals que<br />
configuraran amb el pas del temps una part<br />
important del substrat del p<strong>en</strong>sam<strong>en</strong>t utòpic<br />
d’orig<strong>en</strong> social i serviran per a <strong>la</strong> construcció<br />
de les “religions civils” alternatives dels<br />
segles XVIII i XIX.<br />
El llibre de Josep Olives, profusam<strong>en</strong>t<br />
il·lustrat amb imatges de plànols de ciutats,<br />
manda<strong>la</strong>s i d’altres elem<strong>en</strong>ts gràfics<br />
elegantm<strong>en</strong>t diss<strong>en</strong>yats pel mateix autor,<br />
ajuda a visualitzar l’impacte que aquestes<br />
idees i formes de ciutat han tingut <strong>en</strong> el món<br />
de l’art i <strong>la</strong> cultura occid<strong>en</strong>tal al l<strong>la</strong>rg de <strong>la</strong><br />
història. De fet, <strong>la</strong> nostra tradició<br />
iconogràfica <strong>en</strong>s fa traçar instintivam<strong>en</strong>t<br />
línies paral·leles i ortogonals per a dibuixar<br />
els carrers d’una ciutat o d’una vi<strong>la</strong> nova.<br />
Segons Joseph Rykwert, el jeroglífic egipci ≈<br />
(nywt), una creu <strong>en</strong>cerc<strong>la</strong>da, i d’altres<br />
exemples d’ideogrames cuneïformes sumeris<br />
(er per ciutat, ur per vi<strong>la</strong>) demostr<strong>en</strong> que, des<br />
dels inicis de l’escriptura, <strong>la</strong> idea de ciutat<br />
antiga va estar associada amb una imatge<br />
d’ori<strong>en</strong>tació i d’ortogonalitat.<br />
188
VIA 03 03/2007 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
ABSTRACTS VIA 03<br />
CASTELLANO<br />
La conducción de una vida<br />
Charles Taylor<br />
La filosofía y <strong>la</strong> teoría de <strong>la</strong> moral somet<strong>en</strong><br />
muy a m<strong>en</strong>udo <strong>la</strong> opción por <strong>la</strong> justicia y el<br />
bi<strong>en</strong> a un único principio. En otras<br />
ocasiones, <strong>en</strong> cambio, subrayan <strong>la</strong><br />
imposibilidad de arbitrar <strong>en</strong>tre diversas<br />
categorías de «bi<strong>en</strong>es». Éste es un debate de<br />
fondo difícil de ac<strong>la</strong>rar y muy complejo.<br />
Normalm<strong>en</strong>te nos hal<strong>la</strong>mos ante una<br />
diversidad de bi<strong>en</strong>es y a m<strong>en</strong>udo nos<br />
<strong>en</strong>fr<strong>en</strong>tamos a <strong>la</strong> situación de t<strong>en</strong>er que<br />
efectuar juicios globales sobre el modo de<br />
actuar cuando está <strong>en</strong> juego más de uno.<br />
Pero ¿cómo podemos escoger <strong>en</strong>tre bi<strong>en</strong>es<br />
distintos? Según Charles Taylor, uno de los<br />
expon<strong>en</strong>tes contemporáneos más<br />
repres<strong>en</strong>tativos del comunitarismo, <strong>la</strong>s<br />
personas pued<strong>en</strong> <strong>en</strong>contrar <strong>en</strong> el<br />
s<strong>en</strong>timi<strong>en</strong>to de unidad y de integridad de su<br />
propia vida –<strong>la</strong> consideración de <strong>la</strong> vida<br />
como un todo, como un proceso, como un<br />
camino que uno va trazando, y no como <strong>la</strong><br />
suma de episodios, cruces y decisiones<br />
ais<strong>la</strong>das– una medida común para justificar<br />
una determinación. No se trata tanto de <strong>la</strong><br />
importancia re<strong>la</strong>tiva de los bi<strong>en</strong>es o de <strong>la</strong>s<br />
decisiones morales como de <strong>la</strong> idea de cómo<br />
se ajustan mutuam<strong>en</strong>te a <strong>la</strong> totalidad y a <strong>la</strong><br />
globalidad de una vida. Porque, como afirma<br />
el autor, «nuestra tarea no consiste<br />
simplem<strong>en</strong>te <strong>en</strong> llevar a cabo actos ais<strong>la</strong>dos,<br />
cada uno de los cuales es justo, sino <strong>en</strong> vivir<br />
una vida, lo que significa ser y dev<strong>en</strong>ir una<br />
c<strong>la</strong>se determinada de ser humano». Es decir:<br />
no se trata tanto de c<strong>la</strong>sificar los bi<strong>en</strong>es<br />
como de ver que se ajustan unos con otros y<br />
de hacerlos complem<strong>en</strong>tarios a partir de<br />
unos valores.<br />
Re<strong>la</strong>tivismo fr<strong>en</strong>te a libertad<br />
Val<strong>en</strong>tí Puig<br />
Según el autor, el inicio del siglo XXI puede<br />
definirse como el periodo de máxima<br />
impregnación re<strong>la</strong>tivista. Los tiempos<br />
hipermodernos –<strong>en</strong> pa<strong>la</strong>bras del filósofo de <strong>la</strong><br />
posmodernidad Gilles Lipovetsky–<br />
correspond<strong>en</strong>, dice Val<strong>en</strong>tí Puig, a un<br />
re<strong>la</strong>tivismo inmoderado y a una creci<strong>en</strong>te<br />
falta de adhesión al s<strong>en</strong>tido del deber, del<br />
compromiso y de <strong>la</strong> responsabilidad, que han<br />
sido sustituidos por una especie de zapeo<br />
ético, contextualizado y es<strong>en</strong>cialm<strong>en</strong>te<br />
re<strong>la</strong>tivista. El autor –desde una posición y una<br />
actitud de confrontación con el re<strong>la</strong>tivismo<br />
imperante <strong>en</strong> Europa– se sitúa del <strong>la</strong>do de <strong>la</strong><br />
def<strong>en</strong>sa de una posición antire<strong>la</strong>tivista <strong>la</strong>ica<br />
que defi<strong>en</strong>de abiertam<strong>en</strong>te y sin complejos <strong>la</strong>s<br />
aportaciones de Occid<strong>en</strong>te. Porque –hay que<br />
decirlo– <strong>la</strong> converg<strong>en</strong>cia <strong>en</strong>tre re<strong>la</strong>tivismo y<br />
autoc<strong>en</strong>sura de Occid<strong>en</strong>te es hoy un hecho<br />
evid<strong>en</strong>te <strong>en</strong> determinadas <strong>la</strong>titudes: el<br />
re<strong>la</strong>tivismo –animado por <strong>la</strong> confusión <strong>en</strong>tre<br />
pluralismo y multiculturalismo– sosti<strong>en</strong>e<br />
simultáneam<strong>en</strong>te que, por el hecho de ser<br />
occid<strong>en</strong>tal, ti<strong>en</strong>e connotaciones directam<strong>en</strong>te<br />
negativas. Una consecu<strong>en</strong>cia de todo ello,<br />
esgrimida <strong>en</strong> el texto, es que una Europa sin fe<br />
<strong>en</strong> sus propios principios y valores<br />
difícilm<strong>en</strong>te se hal<strong>la</strong> <strong>en</strong> condiciones de<br />
redactar una auténtica Constitución.<br />
189
Abstracts<br />
Turquía y <strong>la</strong> UE. Proceso de adhesión y<br />
reformas. La construcción de un<br />
proyecto común<br />
S<strong>en</strong>én Flor<strong>en</strong>sa<br />
Ampliarse o no con <strong>la</strong> integración de Turquía<br />
constituye, sin duda, uno de los debates más<br />
importantes abiertos hoy <strong>en</strong> el s<strong>en</strong>o de <strong>la</strong><br />
Unión Europea y uno de los retos más<br />
importantes a los que deberán hacer fr<strong>en</strong>te<br />
los países miembros durante los próximos<br />
años. En un mom<strong>en</strong>to <strong>en</strong> que <strong>la</strong>s<br />
instituciones europeas, <strong>en</strong> pl<strong>en</strong>a celebración<br />
de los cincu<strong>en</strong>ta años de <strong>la</strong> firma del Tratado<br />
de Roma, int<strong>en</strong>tan <strong>en</strong>contrar <strong>la</strong> forma de<br />
reimpulsar y dar un nuevo empuje al<br />
proyecto común, <strong>la</strong> cuestión turca no pasa <strong>en</strong><br />
absoluto desapercibida. En este artículo, el<br />
director g<strong>en</strong>eral del Instituto Europeo del<br />
Mediterráneo parte de algunas de <strong>la</strong>s<br />
conclusiones de <strong>la</strong> Séptima Confer<strong>en</strong>cia UE-<br />
Turquía, celebrada precisam<strong>en</strong>te <strong>en</strong><br />
Barcelona el pasado mes de <strong>en</strong>ero, para hacer<br />
una reflexión global acerca de los grandes<br />
temas que están sobre <strong>la</strong> mesa <strong>en</strong> lo re<strong>la</strong>tivo a<br />
esta cuestión. No se trata tanto de sacar a<br />
co<strong>la</strong>ción una opción argum<strong>en</strong>tativa sólida y<br />
decidida a favor o <strong>en</strong> contra de <strong>la</strong> adhesión de<br />
Turquía –aunque <strong>en</strong> el artículo se admite<br />
abiertam<strong>en</strong>te <strong>la</strong> conv<strong>en</strong>i<strong>en</strong>cia de dar este<br />
paso y se especifican los avances ya<br />
conseguidos <strong>en</strong> este s<strong>en</strong>tido– como de<br />
repasar los escollos o <strong>la</strong>s cuestiones pres<strong>en</strong>tes<br />
<strong>en</strong> una negociación compleja y con<br />
numerosos matices. Así, <strong>en</strong> el texto se<br />
aborda, por ejemplo, <strong>la</strong> dim<strong>en</strong>sión cultural,<br />
religiosa y de valores, además de <strong>la</strong><br />
geoestratégica, <strong>la</strong> institucional y<br />
democrática, o también <strong>la</strong> mediterránea,<br />
como algunos de los aspectos que más<br />
influy<strong>en</strong> actualm<strong>en</strong>te <strong>en</strong> <strong>la</strong>s percepciones del<br />
debate político vig<strong>en</strong>te.<br />
190<br />
Los «valores» del voto<br />
Agustí Bosch<br />
¿Influy<strong>en</strong> los valores de los ciudadanos de un<br />
modo definitivo <strong>en</strong> <strong>la</strong> decisión final del voto<br />
<strong>en</strong> los procesos electorales? ¿Ha conllevado el<br />
l<strong>la</strong>mado cambio de valores del materialismo al<br />
posmaterialismo (Inglehart) cambios<br />
importantes <strong>en</strong> <strong>la</strong>s prefer<strong>en</strong>cias electorales de<br />
los ciudadanos de los países occid<strong>en</strong>tales, o<br />
bi<strong>en</strong> los valores que podríamos d<strong>en</strong>ominar<br />
«clásicos» sigu<strong>en</strong> desempeñando un papel<br />
definitivo y preponderante <strong>en</strong> este s<strong>en</strong>tido?<br />
¿Qué traducción y qué concreción ti<strong>en</strong>e todo<br />
ello <strong>en</strong> el caso de Cataluña? El autor aborda<br />
éstas y otras cuestiones <strong>en</strong> un texto que,<br />
además de un análisis global del f<strong>en</strong>óm<strong>en</strong>o,<br />
ofrece una serie de datos y análisis que nos<br />
permit<strong>en</strong> disponer de un primer diagnóstico<br />
de esta corre<strong>la</strong>ción <strong>en</strong>tre valores –ideológicos,<br />
religiosos y posmaterialistas– y voto,<br />
especialm<strong>en</strong>te <strong>en</strong> Cataluña. Una de <strong>la</strong>s<br />
conclusiones del análisis a <strong>la</strong>s que llega el<br />
profesor Bosch es <strong>la</strong> sigui<strong>en</strong>te: si bi<strong>en</strong> los<br />
electores cata<strong>la</strong>nes ratifican que existe una<br />
cierta erosión de <strong>la</strong> influ<strong>en</strong>cia de los valores<br />
clásicos sobre el voto –<strong>la</strong> autoubicación<br />
ideológica, por ejemplo–, dicha erosión no<br />
implica necesariam<strong>en</strong>te su desaparición. Aun<br />
así –y por otro <strong>la</strong>do–, habrá que t<strong>en</strong>er <strong>en</strong><br />
cu<strong>en</strong>ta que los nuevos mecanismos de<br />
decisión del voto pued<strong>en</strong> ir sustituy<strong>en</strong>do <strong>la</strong>s<br />
variables estructurales –<strong>en</strong>tre <strong>la</strong>s que se<br />
sitúan los valores de los ciudadanos– por<br />
otras de carácter más específicam<strong>en</strong>te<br />
contextual.<br />
Cambio demográfico, <strong>en</strong>vejecimi<strong>en</strong>to y<br />
dep<strong>en</strong>d<strong>en</strong>cia<br />
Víctor Pérez-Díaz<br />
En este artículo –adaptación y traducción de<br />
una de <strong>la</strong>s pon<strong>en</strong>cias del seminario «Cambio<br />
demográfico y estado del bi<strong>en</strong>estar»,<br />
organizado por el C<strong>en</strong>tre d’Estudis <strong>Jordi</strong> <strong>Pujol</strong>,<br />
el sociólogo Víctor Pérez-Díaz p<strong>la</strong>ntea algunos<br />
de los retos más específicos a los que se
VIA 03 03/2007 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
<strong>en</strong>fr<strong>en</strong>tan algunas t<strong>en</strong>d<strong>en</strong>cias<br />
sociodemográficas actuales. El autor parte de<br />
algunas proyecciones y datos fruto de <strong>la</strong><br />
prospectiva, como por ejemplo <strong>la</strong> que deriva<br />
de varios análisis que indican que t<strong>en</strong>dremos<br />
que partir de unas expectativas de vida que<br />
multiplicarán por seis los tiempos de<br />
maduración de <strong>la</strong> especie humana y que<br />
conllevarán <strong>la</strong> posibilidad de alcanzar los ci<strong>en</strong><br />
años de vida <strong>en</strong> bu<strong>en</strong>as condiciones. Las<br />
expectativas con que se debe trabajar, pues,<br />
son <strong>la</strong>s de que se gozará de bu<strong>en</strong>a salud<br />
durante los treinta años posteriores a <strong>la</strong><br />
jubi<strong>la</strong>ción. ¿Qué harán <strong>la</strong>s personas durante<br />
este tiempo con los recursos de que<br />
dispongan? Y, sobre todo, ¿cuál será el<br />
dinamismo <strong>en</strong> que se sust<strong>en</strong>tará un<br />
conting<strong>en</strong>te de pob<strong>la</strong>ción anciana cada vez<br />
más importante? Es decir: ¿dispondrán de los<br />
recursos económicos, educativos y de re<strong>la</strong>ción<br />
con <strong>la</strong> política que les permitan alcanzar una<br />
cierta autonomía y p<strong>la</strong>ntear abiertam<strong>en</strong>te sus<br />
demandas, además de g<strong>en</strong>erar, por ejemplo,<br />
una oferta propia –<strong>la</strong> red asociativa y de<br />
trabajo voluntario <strong>en</strong> grupos de edad<br />
avanzada que existe <strong>en</strong> EEUU es un hecho que<br />
hay que t<strong>en</strong>er <strong>en</strong> cu<strong>en</strong>ta–, o se t<strong>en</strong>derá –<strong>en</strong> el<br />
caso de Europa, y más específicam<strong>en</strong>te de <strong>la</strong><br />
Europa comunitaria– a seguir dep<strong>en</strong>di<strong>en</strong>do de<br />
<strong>la</strong>s redes familiares cercanas? Otra cuestión<br />
que p<strong>la</strong>ntea el autor es cómo se articu<strong>la</strong>rá el<br />
peso electoral de un colectivo importante de<br />
g<strong>en</strong>te mayor, que ti<strong>en</strong>de al pragmatismo y a <strong>la</strong><br />
moderación política.<br />
Las elecciones presid<strong>en</strong>ciales francesas:<br />
el caso Ségolène Royal<br />
Gérard Grunberg<br />
Las elecciones presid<strong>en</strong>ciales francesas de este<br />
año han despertado una gran expectación e<br />
interés <strong>en</strong> toda Europa. Francia debe afrontar<br />
indefectiblem<strong>en</strong>te un conjunto de cambios y<br />
de transformaciones –sociales, económicas–<br />
que muy probablem<strong>en</strong>te conllevarán<br />
reformas <strong>en</strong> alguno de los pi<strong>la</strong>res de <strong>la</strong> Quinta<br />
República. Por otra parte, tras el resultado<br />
negativo del refer<strong>en</strong>do de <strong>la</strong> Constitución<br />
europea y del impasse <strong>en</strong> que se <strong>en</strong>cu<strong>en</strong>tra el<br />
proyecto comunitario, precisam<strong>en</strong>te <strong>en</strong> el<br />
mom<strong>en</strong>to <strong>en</strong> que se celebra el quincuagésimo<br />
aniversario de <strong>la</strong> firma de los Tratados de<br />
Roma, Francia ti<strong>en</strong>e una responsabilidad<br />
indiscutible y un papel c<strong>la</strong>ve <strong>en</strong> <strong>la</strong><br />
reactivación del optimismo y <strong>la</strong> confianza <strong>en</strong><br />
Europa como proyecto político; no es raro, <strong>en</strong><br />
este s<strong>en</strong>tido, que <strong>la</strong> cuestión europea y <strong>la</strong><br />
necesidad de redactar un nuevo texto<br />
constitucional más breve, más inteligible y<br />
más efectivo se hayan convertido <strong>en</strong> uno dos<br />
de los puntos de debate más transversales de<br />
<strong>la</strong> campaña presid<strong>en</strong>cial. Al fin y al cabo, se<br />
trata de unas elecciones que <strong>en</strong>carnan<br />
–mediante sus tres principales contrincantes–<br />
un relieve g<strong>en</strong>eracional <strong>en</strong> <strong>la</strong> política francesa,<br />
confirmado por el anuncio de <strong>la</strong> retirada<br />
definitiva de Chirac. El candidato de <strong>la</strong><br />
derecha, Nico<strong>la</strong>s Sarkozy, se pres<strong>en</strong>ta con un<br />
programa de t<strong>en</strong>d<strong>en</strong>cia liberal y<br />
probablem<strong>en</strong>te más c<strong>la</strong>ram<strong>en</strong>te rupturista. El<br />
c<strong>en</strong>trista François Bayrou, que <strong>en</strong> <strong>la</strong>s<br />
anteriores elecciones no superó el 7% de los<br />
votos, se ha situado <strong>en</strong>tre los «grandes<br />
candidatos». Y, finalm<strong>en</strong>te, por primera vez<br />
una mujer –<strong>la</strong> candidata socialista Ségolène<br />
Royal– puede llegar al Elíseo. Gérard Grunberg<br />
c<strong>en</strong>tra su análisis <strong>en</strong> valorar precisam<strong>en</strong>te <strong>la</strong><br />
campaña de Royal, que empezó como un<br />
f<strong>en</strong>óm<strong>en</strong>o admirado y con mucha fuerza, pero<br />
que durante <strong>la</strong> precampaña y <strong>la</strong> campaña ha<br />
ido perdi<strong>en</strong>do originalidad y <strong>la</strong> capacidad de<br />
seducción inicial.<br />
Consideración de Cataluña de Dionisio<br />
Ridruejo<br />
<strong>Jordi</strong> Amat<br />
El artículo de <strong>Jordi</strong> Amat se c<strong>en</strong>tra <strong>en</strong> <strong>la</strong><br />
evolución de <strong>la</strong> figura intelectual y política de<br />
Dionisio Ridruejo, que pasa del fa<strong>la</strong>ngismo<br />
inicial a <strong>la</strong> socialdemocracia y, más<br />
específicam<strong>en</strong>te, a una concepción y<br />
valoración de <strong>la</strong> cultura cata<strong>la</strong>na y de <strong>la</strong>s<br />
re<strong>la</strong>ciones y el diálogo <strong>en</strong>tre Cataluña y<br />
191
Abstracts<br />
España, que acabó <strong>en</strong>t<strong>en</strong>di<strong>en</strong>do y<br />
def<strong>en</strong>di<strong>en</strong>do como una auténtica realidad<br />
plurinacional, por motivos tanto culturales<br />
como económicos. La biografía de Ridruejo,<br />
un ejemplo extraordinario de <strong>la</strong> complejidad<br />
que caracteriza <strong>la</strong> historia intelectual<br />
españo<strong>la</strong> del último siglo, configura<br />
asimismo el re<strong>la</strong>to de una rectificación<br />
ideológica y de una transformación fruto de<br />
una evolución personal cuyo orig<strong>en</strong> se sitúa<br />
<strong>en</strong> <strong>la</strong> profunda fidelidad a sí mismo, al<br />
compromiso con el conocimi<strong>en</strong>to, a una<br />
fuerte exig<strong>en</strong>cia ética y a una insobornable<br />
honestidad intelectual. La publicación de un<br />
artículo de estas características es coher<strong>en</strong>te<br />
con <strong>la</strong> voluntad ya expresada <strong>en</strong> VIA 01 de<br />
reservar un espacio a <strong>la</strong> recuperación de<br />
episodios y figuras que han desempeñado un<br />
papel relevante –protagonizándolo o de<br />
forma más modesta– <strong>en</strong> <strong>la</strong> historia política,<br />
intelectual y cultural contemporánea.<br />
V<strong>en</strong>tajas e inconv<strong>en</strong>i<strong>en</strong>tes de <strong>la</strong><br />
secu<strong>la</strong>rización<br />
Jean-Louis Schlegel<br />
El autor, que reci<strong>en</strong>tem<strong>en</strong>te ha coordinado e<br />
impulsado un número monográfico de <strong>la</strong><br />
<strong>revista</strong> Esprit (marzo/abril de 2007) sobre <strong>la</strong><br />
nueva «efervesc<strong>en</strong>cia religiosa» <strong>en</strong> el mundo,<br />
se <strong>en</strong>fr<strong>en</strong>ta <strong>en</strong> este texto a una de <strong>la</strong>s<br />
cuestiones que son objeto de su at<strong>en</strong>ción y<br />
análisis: <strong>la</strong> secu<strong>la</strong>rización o lo que, <strong>en</strong><br />
pa<strong>la</strong>bras de Marcel Gauchet, se ha v<strong>en</strong>ido <strong>en</strong><br />
l<strong>la</strong>mar –con distintos matices– el proceso de<br />
«salida» de <strong>la</strong> religión <strong>en</strong> <strong>la</strong>s sociedades<br />
occid<strong>en</strong>tales. Más allá de este debate, que<br />
constituye el eje sobre el que gira el conjunto<br />
del artículo, Schlegel aborda otros temas<br />
como <strong>la</strong> pérdida de <strong>la</strong> influ<strong>en</strong>cia cuantitativa<br />
y cualitativa de <strong>la</strong>s religiones históricas<br />
institucionalizadas, consecu<strong>en</strong>cia<br />
indiscutible del proceso de separación Iglesia-<br />
Estado que comporta <strong>la</strong> modernidad; el<br />
desp<strong>la</strong>zami<strong>en</strong>to del hecho religioso a <strong>la</strong> vida<br />
privada –<strong>la</strong> d<strong>en</strong>ominada religión invisible–; y <strong>la</strong><br />
pluralización del hecho religioso con el<br />
192<br />
estallido de nuevas irreligiosidades o <strong>la</strong><br />
pres<strong>en</strong>cia de otras religiones, como por<br />
ejemplo el is<strong>la</strong>m, que <strong>en</strong>tran <strong>en</strong> competición<br />
con <strong>la</strong>s religiones tradicionales, una cuestión<br />
que constituye asimismo <strong>la</strong> raíz de un proceso<br />
y de un dinamismo completam<strong>en</strong>te distintos<br />
de <strong>la</strong> situación anterior, que ha transformado<br />
también <strong>la</strong>s re<strong>la</strong>ciones <strong>en</strong>tre el hecho<br />
religioso y <strong>la</strong> política. Este artículo es <strong>la</strong><br />
adaptación ampliada que el propio autor ha<br />
hecho a partir de una pon<strong>en</strong>cia que impartió<br />
<strong>en</strong> el marco del seminario «Teologías del<br />
poder», celebrado <strong>en</strong> el C<strong>en</strong>tro de Cultura<br />
Contemporánea de Barcelona.<br />
Inmigración y diversidad religiosa <strong>en</strong><br />
Cataluña<br />
Maria del Mar Griera<br />
El hecho religioso forma parte indiscutible,<br />
hoy, de <strong>la</strong> ag<strong>en</strong>da política de <strong>la</strong> gran mayoría<br />
de los países y <strong>la</strong>s democracias occid<strong>en</strong>tales.<br />
Cataluña no escapa a esta t<strong>en</strong>d<strong>en</strong>cia a situar <strong>la</strong><br />
cuestión religiosa <strong>en</strong> el c<strong>en</strong>tro de los debates<br />
sociopolíticos, que ti<strong>en</strong>e su razón de ser <strong>en</strong> un<br />
conjunto de f<strong>en</strong>óm<strong>en</strong>os que últimam<strong>en</strong>te se<br />
han visto amplificados, además, por su<br />
tratami<strong>en</strong>to mediático, <strong>en</strong> ocasiones selectivo<br />
y desigual a <strong>la</strong> hora de tratar este conjunto de<br />
cuestiones y los retos que p<strong>la</strong>ntean. Este hecho<br />
es especialm<strong>en</strong>te visible por lo que respecta al<br />
is<strong>la</strong>m: mi<strong>en</strong>tras que <strong>en</strong> nuestras sociedades<br />
existe una t<strong>en</strong>d<strong>en</strong>cia inf<strong>la</strong>cionista cuando se<br />
afrontan los nuevos posibles desafíos que<br />
implica, por ejemplo, <strong>la</strong> pres<strong>en</strong>cia de una<br />
comunidad musulmana importante, no se<br />
presta <strong>la</strong> misma at<strong>en</strong>ción o se pone igual<br />
énfasis <strong>en</strong> <strong>la</strong> pres<strong>en</strong>cia todavía más numerosa<br />
de comunidades evangélicas, también nuevas<br />
y con estilos diversos. El nuevo protagonismo<br />
del l<strong>en</strong>guaje religioso <strong>en</strong> <strong>la</strong>s re<strong>la</strong>ciones<br />
internacionales, el increm<strong>en</strong>to de <strong>la</strong>s<br />
iniciativas para fom<strong>en</strong>tar el diálogo<br />
interreligioso –muchas impulsadas asimismo<br />
desde el ámbito de lo político– o el<br />
increm<strong>en</strong>to de <strong>la</strong>s migraciones<br />
internacionales y <strong>la</strong>s consigui<strong>en</strong>tes
VIA 03 03/2007 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
consecu<strong>en</strong>cias <strong>en</strong> lo cultural y religioso son<br />
algunas de <strong>la</strong>s cuestiones afrontadas por <strong>la</strong><br />
autora –socióloga de <strong>la</strong>s religiones–, que <strong>en</strong> su<br />
análisis presta especial at<strong>en</strong>ción a cómo<br />
evoluciona este f<strong>en</strong>óm<strong>en</strong>o con <strong>la</strong> creci<strong>en</strong>te<br />
pluralidad religiosa y a <strong>la</strong> necesidad de<br />
gestionar<strong>la</strong> <strong>en</strong> nuestro país, así como a su<br />
re<strong>la</strong>ción –<strong>la</strong> de <strong>la</strong> emerg<strong>en</strong>cia de <strong>la</strong> pluralidad<br />
religiosa– con los ideales de <strong>la</strong> modernidad y<br />
<strong>la</strong> realidad de <strong>la</strong> secu<strong>la</strong>rización<br />
indiscutiblem<strong>en</strong>te creci<strong>en</strong>te <strong>en</strong> <strong>la</strong>s sociedades<br />
democráticas.<br />
Las re<strong>la</strong>ciones <strong>en</strong>tre <strong>la</strong>s confesiones<br />
religiosas y los estados miembros de <strong>la</strong><br />
Unión Europea<br />
Àlex Seglers<br />
En este artículo el autor repasa los distintos<br />
modelos de re<strong>la</strong>ción <strong>en</strong>tre <strong>la</strong>s iglesias y <strong>la</strong>s<br />
distintas confesiones religiosas con el Estado<br />
y <strong>la</strong>s administraciones públicas <strong>en</strong> <strong>la</strong> Europa<br />
comunitaria. Los diversos modelos de gestión<br />
del pluralismo religioso –iglesias de Estado,<br />
<strong>la</strong>icidad cooperativa y <strong>la</strong>icidad estricta–, así<br />
como <strong>la</strong>s especificidades de <strong>la</strong> re<strong>la</strong>ción <strong>en</strong>tre<br />
el hecho religioso y el poder público,<br />
respond<strong>en</strong> a <strong>la</strong> tradición y <strong>la</strong> evolución que <strong>en</strong><br />
cada país han t<strong>en</strong>ido <strong>la</strong>s re<strong>la</strong>ciones <strong>en</strong>tre <strong>la</strong>s<br />
confesiones y el Estado a medida que se ha ido<br />
consolidando <strong>la</strong> democracia. El autor,<br />
además, se aproxima al tratami<strong>en</strong>to que se ha<br />
dado al pluralismo religioso <strong>en</strong> los últimos<br />
años desde <strong>la</strong>s instituciones europeas. Más<br />
allá de lo que se proponía <strong>en</strong> el texto<br />
constitucional, que ponía el ac<strong>en</strong>to <strong>en</strong> <strong>la</strong><br />
igualdad de trato que deb<strong>en</strong> recibir <strong>la</strong>s<br />
confesiones religiosas por parte de los<br />
estam<strong>en</strong>tos comunitarios, c<strong>en</strong>tra su<br />
exposición <strong>en</strong> <strong>la</strong> letra de varias<br />
recom<strong>en</strong>daciones emitidas por otras<br />
instituciones de ámbito europeo, como <strong>la</strong><br />
Asamblea Par<strong>la</strong>m<strong>en</strong>taria del Consejo de<br />
Europa, sobre <strong>la</strong> re<strong>la</strong>ción <strong>en</strong>tre religión y<br />
democracia. Finalm<strong>en</strong>te, el profesor Àlex<br />
Seglers destaca el reto que supone para los<br />
estados miembros <strong>la</strong> necesidad de<br />
compatibilizar <strong>la</strong>s políticas de cooperación<br />
con <strong>la</strong>s iglesias <strong>en</strong> función de <strong>la</strong>s tradiciones<br />
de cada país miembro y el derecho de libertad<br />
religiosa de los ciudadanos, que debe poder<br />
ejercerse sin discriminaciones, tal como ha<br />
s<strong>en</strong>t<strong>en</strong>ciado el Tribunal Europeo de Derechos<br />
Humanos <strong>en</strong> varias ocasiones.<br />
El fundam<strong>en</strong>to prepolítico de <strong>la</strong><br />
democracia<br />
Francesc Torralba<br />
La conocida confrontación intelectual <strong>en</strong>tre el<br />
filósofo Jürg<strong>en</strong> Habermas y el card<strong>en</strong>al Joseph<br />
Ratzinger –antes de que deviniera el papa<br />
B<strong>en</strong>edicto XVI–, que tuvo lugar el 19 de <strong>en</strong>ero<br />
de 2004 y de <strong>la</strong> que incluso se hicieron eco<br />
algunos medios de comunicación, es el punto<br />
de partida desde el cual el autor afronta una<br />
cuestión compleja y es<strong>en</strong>cial: <strong>la</strong> de <strong>la</strong>s bases<br />
prepolíticas de <strong>la</strong> democracia, que el propio<br />
Habermas aborda asimismo ext<strong>en</strong>sam<strong>en</strong>te <strong>en</strong><br />
una reci<strong>en</strong>te obra titu<strong>la</strong>da Zwisch<strong>en</strong><br />
Naturalismus und Religion (Entre naturalismo y<br />
religión). Del debate <strong>en</strong>tre el filósofo y el<br />
teólogo alemanes se despr<strong>en</strong>de, <strong>en</strong>tre otras<br />
conclusiones, que muy probablem<strong>en</strong>te uno de<br />
los problemas de <strong>la</strong>s sociedades democráticas<br />
actuales radica <strong>en</strong> el hecho de que<br />
determinados conceptos y valores que son<br />
fundam<strong>en</strong>tales para <strong>la</strong> misma consist<strong>en</strong>cia de<br />
<strong>la</strong> democracia quedan vacíos de s<strong>en</strong>tido, lo<br />
que provoca, a su vez, una creci<strong>en</strong>te falta de<br />
motivación para un compromiso firme con el<br />
bi<strong>en</strong> común y con el interés g<strong>en</strong>eral <strong>en</strong>tre los<br />
ciudadanos <strong>la</strong>icos, posmetafísicos,<br />
individualistas y re<strong>la</strong>tivistas. En este contexto<br />
de <strong>la</strong>s sociedades democráticas<br />
postsecu<strong>la</strong>rizadas, ¿puede <strong>la</strong> religión<br />
desempeñar un papel –también como fuerza<br />
motivadora– sin que ello implique poner <strong>en</strong><br />
duda los criterios es<strong>en</strong>ciales de <strong>la</strong> modernidad<br />
avanzada?<br />
193
Abstracts<br />
Fe y ética <strong>en</strong> un mundo<br />
interdep<strong>en</strong>di<strong>en</strong>te<br />
Stev<strong>en</strong> C. Rockefeller<br />
La globalización es un hecho y una realidad<br />
indiscutible a muchos niveles y <strong>en</strong> ámbitos<br />
muy variados –económico, tecnológico,<br />
ecológico, etc. Sin embargo, ¿lo es, por<br />
ejemplo, <strong>en</strong> lo moral y lo espiritual? Sin duda,<br />
no. Aun así, ¿es posible –y <strong>en</strong> cualquier caso,<br />
necesaria o deseable– una ética global? El<br />
autor aborda éstas y otras cuestiones <strong>en</strong> un<br />
<strong>en</strong>sayo que se c<strong>en</strong>tra <strong>en</strong> justificar y<br />
argum<strong>en</strong>tar que una ética de carácter<br />
p<strong>la</strong>netario no solo es una posibilidad<br />
evolutiva sino también una necesidad social,<br />
política y ecológica. Sin caer <strong>en</strong> diagnosis<br />
ing<strong>en</strong>uas o simplem<strong>en</strong>te bi<strong>en</strong>int<strong>en</strong>cionadas,<br />
el autor defi<strong>en</strong>de que pese a <strong>la</strong>s difer<strong>en</strong>cias<br />
culturales, los valores éticos compartidos no<br />
deb<strong>en</strong> ser algo aj<strong>en</strong>o <strong>en</strong> un mundo que<br />
evoluciona y <strong>en</strong> el que el pluralismo es, hoy,<br />
un hecho indiscutido. Stev<strong>en</strong> C. Rockefeller<br />
aborda estas cuestiones a partir de <strong>la</strong>s<br />
consideraciones y categorías esgrimidas por<br />
algunos de los refer<strong>en</strong>tes del p<strong>en</strong>sami<strong>en</strong>to<br />
pragmático norteamericano, como John<br />
Dewey y William James.<br />
194
VIA 03 03/2007 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
ENGLISH<br />
Leading a Life<br />
Charles Taylor<br />
The philosophy and theory of morals very<br />
oft<strong>en</strong> reduce opting for justice and good to a<br />
single principle. On other occasions,<br />
however, they underline the impossibility of<br />
arbitrating betwe<strong>en</strong> various categories of<br />
“good”. The basis of this debate is highly<br />
complex and difficult to c<strong>la</strong>rify. Normally we<br />
are faced with a diversity of “goods” and<br />
oft<strong>en</strong> find that overall judgem<strong>en</strong>ts have be<strong>en</strong><br />
made on certain behaviour wh<strong>en</strong> there is<br />
more than one factor in p<strong>la</strong>y. But, how can we<br />
choose betwe<strong>en</strong> differ<strong>en</strong>t kinds of “good”?<br />
According to Charles Taylor, one of the most<br />
repres<strong>en</strong>tative contemporary expon<strong>en</strong>ts of<br />
“Communitarism”, through the feeling of<br />
unity and integrity of their own lives (the<br />
consideration of life as a whole, as a process,<br />
as a path that is made and not as a sum of<br />
episodes, crossroads or iso<strong>la</strong>ted decisions),<br />
people can find a common measure to justify<br />
their decisions. It is not so much a question of<br />
the re<strong>la</strong>tive importance of what is good or of<br />
moral decisions, but rather the idea of how<br />
these are mutually adapted to the total and<br />
global nature of a life. Because, as the author<br />
says, “our task does not simply consist of<br />
carrying out iso<strong>la</strong>ted acts, each one of which<br />
is just, but of living a life, something that<br />
involves being and becoming a specific kind<br />
of human being.” In other words, it’s not so<br />
much a question of c<strong>la</strong>ssifying what is good<br />
rather than <strong>en</strong>suring that these differ<strong>en</strong>t<br />
kinds of “good” match each other, as well as<br />
making them complem<strong>en</strong>tary through<br />
values.<br />
Re<strong>la</strong>tivism versus Freedom<br />
Val<strong>en</strong>tí Puig<br />
According to the author, the start of the 21 st<br />
c<strong>en</strong>tury can be defined as a period of<br />
maximum re<strong>la</strong>tivist impregnation. According<br />
to Val<strong>en</strong>tí Puig hypermodern times, as defined<br />
by the post-modern philosopher Gilles<br />
Lipovetsky, correspond to an immoderate<br />
re<strong>la</strong>tivism and a growing <strong>la</strong>ck of devotion to a<br />
s<strong>en</strong>se of duty, commitm<strong>en</strong>t and<br />
responsibility, which have be<strong>en</strong> rep<strong>la</strong>ced by a<br />
kind of ethical zapping, contextualised and<br />
ess<strong>en</strong>tially re<strong>la</strong>tivistic. From a position and<br />
attitude of confrontation with the dominant<br />
re<strong>la</strong>tivism in Europe, the author takes sides<br />
with a <strong>la</strong>ic and anti-re<strong>la</strong>tivistic stance that<br />
op<strong>en</strong>ly def<strong>en</strong>ds, without inhibitions, the<br />
contributions of the West. But at certain<br />
<strong>la</strong>titudes, it must be said, the West’s<br />
converg<strong>en</strong>ce betwe<strong>en</strong> re<strong>la</strong>tivism and selfc<strong>en</strong>sorship<br />
is an evid<strong>en</strong>t fact today: re<strong>la</strong>tivism,<br />
also <strong>en</strong>couraged by the confusion betwe<strong>en</strong><br />
pluralism and multiculturalism, now<br />
maintains that, because something is from<br />
the West, it has directly negative<br />
connotations. A consequ<strong>en</strong>ce of all this,<br />
proposed by the text, is that a Europe without<br />
faith in its own principles and values is<br />
unlikely to be in any condition to draw up an<br />
auth<strong>en</strong>tic Constitution.<br />
Turkey and the EU: Adhesion<br />
Process and Reforms. Building<br />
a Common Project<br />
S<strong>en</strong>én Flor<strong>en</strong>sa<br />
To <strong>en</strong><strong>la</strong>rge or not with the integration of<br />
Turkey is undoubtedly one of the most<br />
important debates still raging today in the<br />
European Union and one of the biggest<br />
chall<strong>en</strong>ges faced by member states over the<br />
next few years. At a time wh<strong>en</strong> European<br />
institutions, now celebrating the fiftieth<br />
anniversary of the signing of the Treaty of<br />
Rome, are struggling to find a way to push the<br />
common project forward again and give it a<br />
new lease of life, the Turkish question<br />
certainly does not go unnoticed. In this<br />
article, the Managing Director of the<br />
European Institute of the Mediterranean<br />
starts off with some of the conclusions<br />
195
Abstracts<br />
reached at the sev<strong>en</strong>th EU-Turkey Confer<strong>en</strong>ce,<br />
actually held in Barcelona <strong>la</strong>st January, to<br />
<strong>en</strong>courage global reflection on the main<br />
issues being debated with regard to this<br />
question. It is therefore not a question putting<br />
forward a solid and decided argum<strong>en</strong>t either<br />
for or against Turkey joining, although the<br />
article op<strong>en</strong>ly admits the expedi<strong>en</strong>cy of this<br />
new step and lists the advantages that it<br />
would bring, but rather of reviewing the<br />
pitfalls or issues that are pres<strong>en</strong>t in a complex<br />
negotiation with multiple nuances. In this<br />
respect, the text gets to grips with differ<strong>en</strong>t<br />
dim<strong>en</strong>sions, such as culture, religion and the<br />
dim<strong>en</strong>sion of values, as well as geo-strategy,<br />
institutions, democracy and the<br />
Mediterranean dim<strong>en</strong>sion. These being some<br />
of the aspects that have had most influ<strong>en</strong>ce on<br />
perceptions in the curr<strong>en</strong>t political debate.<br />
The “Values” of a Vote<br />
Agustí Bosch<br />
Do citiz<strong>en</strong>s’ values have a definitive effect on<br />
their final voting decision in electoral<br />
processes? Has the so-called “change in values<br />
from materialism to post-materialism”<br />
(Inglehart) led to any significant changes in<br />
the electoral prefer<strong>en</strong>ces of citiz<strong>en</strong>s in the<br />
west, or do those values that we might call<br />
“c<strong>la</strong>ssic” continue to p<strong>la</strong>y a decisive and<br />
dominant role in this respect? How does all<br />
this trans<strong>la</strong>te to and take shape in the case of<br />
Catalonia? The author tackles these and other<br />
questions in a text that, in addition to an<br />
overall analysis of the ph<strong>en</strong>om<strong>en</strong>on, also<br />
provides a series of data and analysis that<br />
allow us to form a diagnosis, albeit<br />
preliminary, of this corre<strong>la</strong>tion betwe<strong>en</strong><br />
values (ideological, religious and postmaterialistic)<br />
and votes, especially in<br />
Catalonia. One of the conclusions reached by<br />
Professor Bosch’s analysis is that, while<br />
Cata<strong>la</strong>n voters confirm that the influ<strong>en</strong>ce of<br />
c<strong>la</strong>ssic values, such as ideological selflocation,<br />
on their votes has be<strong>en</strong> somewhat<br />
eroded, this erosion does not necessarily<br />
196<br />
mean that they have disappeared. At the same<br />
time, it must also be tak<strong>en</strong> into account that<br />
new mechanisms for deciding votes are<br />
rep<strong>la</strong>cing structural variables, including<br />
citiz<strong>en</strong>s’ values, with other variables of a more<br />
specifically contextual nature.<br />
Demographic Change, Ageing and<br />
Dep<strong>en</strong>d<strong>en</strong>ce<br />
Víctor Pérez-Díaz<br />
In this article, an adaptation and trans<strong>la</strong>tion<br />
from one of the talks giv<strong>en</strong> at the seminar<br />
“Demographic Change and the Welfare State”,<br />
organised by the C<strong>en</strong>tre d’Estudis <strong>Jordi</strong> <strong>Pujol</strong>,<br />
sociologist Víctor Pérez-Díaz puts forward<br />
some of the most specific chall<strong>en</strong>ges facing a<br />
number of curr<strong>en</strong>t socio-demographic tr<strong>en</strong>ds.<br />
The author starts off with projections and<br />
prospective data, such as those deriving from<br />
various analyses suggesting new life<br />
expectancies, with the human species taking<br />
six times longer to mature and the possibility<br />
of living to be a hundred in good conditions.<br />
Consequ<strong>en</strong>tly, the expectations we must work<br />
with are those of <strong>en</strong>joying good health for<br />
thirty years after we retire. What will these<br />
people do during this time with the resources<br />
at their disposal? And, in particu<strong>la</strong>r, how will<br />
we be able to support an increasingly <strong>la</strong>rger<br />
proportion of elderly people in the<br />
popu<strong>la</strong>tion? In other words, will there be the<br />
resources, in terms of finance, education and<br />
policy re<strong>la</strong>tions, to allow the elderly to achieve<br />
a certain autonomy and to op<strong>en</strong>ly express<br />
their demands? As well as the elderly<br />
g<strong>en</strong>erating, for example, their own support<br />
services, such as the network of associations<br />
and voluntary work-in groups of elderly in the<br />
USA. Or will there still be a t<strong>en</strong>d<strong>en</strong>cy, in<br />
Europe’s case, and more specifically in the<br />
European Union, to dep<strong>en</strong>d on ones own<br />
family networks? Another question asked by<br />
the author is what the electoral weight of a<br />
<strong>la</strong>rge group of elderly will be like, giv<strong>en</strong> that<br />
they t<strong>en</strong>d towards pragmatism and political<br />
moderation.
VIA 03 03/2007 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
The Fr<strong>en</strong>ch Presid<strong>en</strong>tial Elections:<br />
the Ségolène Royal Case<br />
Gérard Grunberg<br />
This year’s Fr<strong>en</strong>ch presid<strong>en</strong>tial elections have<br />
g<strong>en</strong>erated a great deal of expectation and<br />
interest throughout Europe. France must<br />
steadfastly face up to a number of changes<br />
and transformations, both social and<br />
economic, that will more than likely lead to<br />
reforms in one of the pil<strong>la</strong>rs of the Fifth<br />
Republic. On the other hand, in the wake of<br />
the negative result of the refer<strong>en</strong>dum on the<br />
European Constitution and the impasse in<br />
which the community project curr<strong>en</strong>tly finds<br />
itself, precisely at the time wh<strong>en</strong> the fiftieth<br />
anniversary of the signing of the Treaty of<br />
Rome is being celebrated, France has an<br />
und<strong>en</strong>iable responsibility and a key role to<br />
p<strong>la</strong>y in reactivating optimism and confid<strong>en</strong>ce<br />
in Europe as a political project. In this respect,<br />
it is hardly surprising that the European<br />
question and the need to rewrite another<br />
briefer, more intelligible and more effective<br />
constitutional text has be<strong>en</strong> one of the points<br />
of debate in a presid<strong>en</strong>tial campaign that has<br />
divided all parties. Ultimately, and through<br />
their three main cont<strong>en</strong>ders, these elections<br />
also embody a g<strong>en</strong>erational shift in Fr<strong>en</strong>ch<br />
politics, confirmed by the announcem<strong>en</strong>t of<br />
Chirac’s definitive retirem<strong>en</strong>t. The right-wing<br />
candidate, Nico<strong>la</strong>s Sarkozy, is standing on a<br />
programme of liberal tr<strong>en</strong>ds and of the three<br />
probably repres<strong>en</strong>ts the clearest break with<br />
tradition. The c<strong>en</strong>tre candidate, François<br />
Bayrou, who in the previous elections poled<br />
no more than 7% of the vote, has found his<br />
p<strong>la</strong>ce among the grands candidats. And, finally,<br />
for the first time, a woman is in a position to<br />
reach the Elysée, the socialist candidate<br />
Ségolène Royal. In fact, Gérard Grunberg<br />
focuses his analysis on an evaluation of<br />
Royal’s campaign, which started out with a<br />
great hue and cry and in a most admirable<br />
way, but which, during the pre-campaign and<br />
the campaign period, has gradually lost it<br />
originality and initial capacity to seduce.<br />
Consideration of Catalonia by Dionisio<br />
Ridruejo<br />
<strong>Jordi</strong> Amat<br />
<strong>Jordi</strong> Amat’s article focuses on the evolution<br />
of the intellectual and political figure of<br />
Dionisio Ridruejo, from his initial Fa<strong>la</strong>ngist<br />
sympathies to social democracy and, more<br />
specifically, to his conception and valuing of<br />
Cata<strong>la</strong>n culture and of the re<strong>la</strong>tions and<br />
dialogue betwe<strong>en</strong> Catalonia and Spain, which<br />
he <strong>en</strong>ded up understanding and def<strong>en</strong>ding as<br />
a true multi-national reality, both for cultural<br />
and economic reasons. The biography of<br />
Ridruejo, an extraordinary example of the<br />
complexity that characterises 20 th c<strong>en</strong>tury<br />
Spanish intellectual history, is also a story of<br />
ideological rectification and transformation<br />
as a result of personal evolution, with its<br />
origins in a deep loyalty to oneself, a<br />
commitm<strong>en</strong>t to knowledge, strong ethical<br />
demands and incorruptible intellectual<br />
honesty. The publication of an article of these<br />
characteristics is coher<strong>en</strong>t with the aim,<br />
already stated in VIA 01, to reserve a space for<br />
salvaging some of the episodes and figures<br />
that have p<strong>la</strong>yed a part, in either a leading or<br />
more modest role, in Catalonia’s<br />
contemporary political, intellectual and<br />
cultural history.<br />
The Advantages and Drawbacks of<br />
Secu<strong>la</strong>risation<br />
Jean-Louis Schlegel<br />
In this text the author, who has rec<strong>en</strong>tly<br />
coordinated and promoted a monographic<br />
edition of the magazine Esprit (March/April<br />
2007) about the new “religious effervesc<strong>en</strong>ce”<br />
in the world, tackles one of the issues that<br />
have be<strong>en</strong> the object of his att<strong>en</strong>tion and<br />
analysis: the secu<strong>la</strong>risation or what, in the<br />
words of Marcel Gauchet although with<br />
differ<strong>en</strong>t nuances, has be<strong>en</strong> called religion’s<br />
“coming out” in western societies. Beyond<br />
this debate, which serves as the backbone to<br />
the article as a whole, Schlegel also tackles<br />
197
Abstracts<br />
other issues, such as historically<br />
institutionalised religions’ loss of influ<strong>en</strong>ce<br />
in quantitative and qualitative terms, an<br />
und<strong>en</strong>iable consequ<strong>en</strong>ce of the process of the<br />
separation betwe<strong>en</strong> church and state brought<br />
about by modernity; the disp<strong>la</strong>cem<strong>en</strong>t of<br />
religion in private life, which he calls<br />
“invisible religion”, and the pluralisation of<br />
religion resulting from the upsurge of new<br />
religiousness or the pres<strong>en</strong>ce of imported<br />
religions, such as Is<strong>la</strong>m, <strong>en</strong>tering into<br />
competition with traditional religions. This is<br />
a question that is also at the roots of a process<br />
and dynamism that is completely differ<strong>en</strong>t<br />
from the previous situation, also<br />
transforming re<strong>la</strong>tions betwe<strong>en</strong> religion and<br />
politics. This article is an adaptation and<br />
ext<strong>en</strong>sion of the speech giv<strong>en</strong> by the same<br />
author as part of the seminar “Theologies of<br />
Power”, held at the C<strong>en</strong>tre de Cultura<br />
Contemporània in Barcelona.<br />
Immigration and Religious Diversity in<br />
Catalonia<br />
Maria del Mar Griera i Llonch<br />
Today, religion forms an inescapable part of<br />
the political ag<strong>en</strong>da in the vast majority of<br />
western countries and democracies. Catalonia<br />
is no exception to this t<strong>en</strong>d<strong>en</strong>cy to p<strong>la</strong>ce the<br />
issue of religion in the c<strong>en</strong>tre of the sociopolitical<br />
debate, basing its raison d’être in a<br />
number of ph<strong>en</strong>om<strong>en</strong>a that, over the <strong>la</strong>st few<br />
years, have also be<strong>en</strong> amplified by the media<br />
treatm<strong>en</strong>t, in turn selective and imba<strong>la</strong>nced,<br />
wh<strong>en</strong> dealing with these issues and the<br />
chall<strong>en</strong>ges that they pres<strong>en</strong>t. This is<br />
particu<strong>la</strong>rly evid<strong>en</strong>t with regard to Is<strong>la</strong>m.<br />
While there is an inf<strong>la</strong>tionist t<strong>en</strong>d<strong>en</strong>cy in our<br />
societies, wh<strong>en</strong> facing the new chall<strong>en</strong>ges<br />
that might be <strong>en</strong>tailed by, for example, the<br />
pres<strong>en</strong>ce of a <strong>la</strong>rge Muslim community, the<br />
same att<strong>en</strong>tion or emphasis is not giv<strong>en</strong> to the<br />
ev<strong>en</strong> more numerous pres<strong>en</strong>ce of Evangelical<br />
communities, also new and containing a<br />
variety of styles. The new leading role<br />
accorded to religious <strong>la</strong>nguage in<br />
198<br />
international affairs, the increase in<br />
initiatives to <strong>en</strong>courage inter-religious<br />
dialogue, many of which are also being<br />
promoted from the political sphere, plus the<br />
increase in international migrations and the<br />
resulting consequ<strong>en</strong>ces on a cultural and<br />
religious level. These are just some of the<br />
issues tak<strong>en</strong> on by the author. Maria del Mar<br />
Griera i Llonch is a sociologist of religions and<br />
her analysis pays particu<strong>la</strong>r att<strong>en</strong>tion to how<br />
this ph<strong>en</strong>om<strong>en</strong>on is evolving in the light of<br />
increasing religious plurality and the need to<br />
manage this plurality in Catalonia. She also<br />
analyses its re<strong>la</strong>tionship (from the emerg<strong>en</strong>ce<br />
of religious plurality) with the ideals of<br />
modernity and the indisputable reality of<br />
growing secu<strong>la</strong>risation in democratic<br />
societies.<br />
Re<strong>la</strong>tions betwe<strong>en</strong> Faiths and European<br />
Union Member States<br />
Àlex Seglers<br />
In this article, the author reviews the<br />
differ<strong>en</strong>t kinds of re<strong>la</strong>tionship betwe<strong>en</strong><br />
churches and religious faiths with state and<br />
public administrations inside the European<br />
Union. The differ<strong>en</strong>t models for managing<br />
religious pluralism, such as state churches,<br />
cooperative <strong>la</strong>icisation and strict <strong>la</strong>icisation,<br />
as well as the specific features of the<br />
re<strong>la</strong>tionship betwe<strong>en</strong> religion and public<br />
power, are the result of the traditions and<br />
evolution of each country and of the<br />
re<strong>la</strong>tionships betwe<strong>en</strong> faiths and the state as<br />
democracy has gradually become established.<br />
The author also looks at how religious<br />
pluralism has be<strong>en</strong> dealt with over the <strong>la</strong>st<br />
few years by European institutions. Beyond<br />
the proposals of the text of the Constitution,<br />
which emphasised equal treatm<strong>en</strong>t for faiths<br />
on the part of community bodies, this is<br />
conc<strong>en</strong>trated in the wording of the differ<strong>en</strong>t<br />
recomm<strong>en</strong>dations issued by other European<br />
institutions, such as the Parliam<strong>en</strong>tary<br />
Assembly of the Council of Europe, regarding<br />
the re<strong>la</strong>tionship betwe<strong>en</strong> religion and
VIA 03 03/2007 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
democracy. Finally, Professor Àlex Seglers<br />
highlights the chall<strong>en</strong>ge facing member<br />
states in terms of the need to ba<strong>la</strong>nce church<br />
cooperation policies in line with the<br />
traditions of each member state and the right<br />
of citiz<strong>en</strong>s to religious freedom; a freedom<br />
that they must be able to exercise without<br />
discrimination, as stated by the European<br />
Court of Human Rights on a number of<br />
occasions.<br />
The Pre-Political Foundations of<br />
Democracy<br />
Francesc Torralba<br />
The well-known intellectual confrontation<br />
betwe<strong>en</strong> the philosopher Jürg<strong>en</strong> Habermas<br />
and Cardinal Joseph Ratzinger, before he was<br />
Pope B<strong>en</strong>edict XVI, which took p<strong>la</strong>ce on the<br />
19th of January 2004 and ev<strong>en</strong> achieved a<br />
certain media coverage, is the author’s<br />
starting point for an investigation of a<br />
complex and ess<strong>en</strong>tial question: that of the<br />
pre-political basis of democracy, something<br />
that Habermas has himself also covered<br />
ext<strong>en</strong>sively in a rec<strong>en</strong>t work <strong>en</strong>titled Zwisch<strong>en</strong><br />
Naturalismus und Religion (Betwe<strong>en</strong> Naturalism<br />
and Religion). Among others, one of the<br />
conclusions reached through the debate<br />
betwe<strong>en</strong> the German philosopher and the<br />
German theologian is that, very probably, one<br />
of the problems of curr<strong>en</strong>t day democratic<br />
societies lies in the fact that a number of the<br />
concepts and values that are fundam<strong>en</strong>tal for<br />
the very stability of democracy have become<br />
meaningless. This is something that also<br />
leads to a growing <strong>la</strong>ck of motivation in terms<br />
of a firm commitm<strong>en</strong>t to the common good<br />
and the g<strong>en</strong>eral interest among <strong>la</strong>ic, postmetaphysical,<br />
individualistic and re<strong>la</strong>tivistic<br />
citiz<strong>en</strong>s. Can religion p<strong>la</strong>y a role, also as a<br />
motivating force, in this context of postsecu<strong>la</strong>rised<br />
democratic societies, without<br />
calling into doubt the ess<strong>en</strong>tial criteria of<br />
advanced modernity?<br />
Faith and Ethics in an Interdep<strong>en</strong>d<strong>en</strong>t<br />
World<br />
Stev<strong>en</strong> C. Rockefeller<br />
Globalisation is a fact and an und<strong>en</strong>iable<br />
reality at many levels and in many diverse<br />
spheres - economic, technological, ecological,<br />
etc. However, is it also the case at a moral and<br />
spiritual level? Undoubtedly this is not so.<br />
Furthermore, are global ethics possible, or in<br />
any case necessary or desirable? The author<br />
gets to grips with these and other questions in<br />
an essay that justifies and argues that ethics<br />
of a p<strong>la</strong>netary nature are not only an<br />
evolutionary possibility but also a social,<br />
political and ecological need. Without<br />
resorting to naive or simply well-meaning<br />
diagnoses, the author def<strong>en</strong>ds the position<br />
that, in spite of cultural differ<strong>en</strong>ces, shared<br />
ethical values are not necessarily ali<strong>en</strong> in an<br />
evolving world and in a world where<br />
pluralism, today, is an und<strong>en</strong>iable fact.<br />
Professor Stev<strong>en</strong> C. Rockefeller tackles these<br />
questions based on the considerations and<br />
categories employed by some of the points of<br />
refer<strong>en</strong>ce in pragmatic North American<br />
thought, such as John Dewey and William<br />
James.<br />
199
Abstracts<br />
FRANÇAIS<br />
La conduite d’une vie<br />
Charles Taylor<br />
La philosophie et <strong>la</strong> théorie de <strong>la</strong> morale<br />
soumett<strong>en</strong>t <strong>en</strong> de nombreuses occasions<br />
l’option de <strong>la</strong> justice et du bi<strong>en</strong> à un principe<br />
unique. En d’autres occasions, par contre,<br />
elles soulign<strong>en</strong>t l’impossibilité d’arbitrer<br />
<strong>en</strong>tre diverses catégories de «bi<strong>en</strong>s». Il s’agit<br />
d’un débat de fond très complexe et difficile à<br />
éc<strong>la</strong>ircir. En effet, on se trouve habituellem<strong>en</strong>t<br />
face à une diversité de «bi<strong>en</strong>s» et, souv<strong>en</strong>t,<br />
dans <strong>la</strong> situation de devoir porter des<br />
jugem<strong>en</strong>ts globaux sur <strong>la</strong> manière d’agir,<br />
alors qu’il y <strong>en</strong> a plus d’une <strong>en</strong> jeu. Or,<br />
comm<strong>en</strong>t peut-on choisir <strong>en</strong>tre des «bi<strong>en</strong>s»<br />
différ<strong>en</strong>ts ? Selon Charles Taylor, l’une des<br />
figures contemporaines les plus<br />
représ<strong>en</strong>tatives du communautarisme, les<br />
individus peuv<strong>en</strong>t trouver dans le s<strong>en</strong>tim<strong>en</strong>t<br />
d’unité et d’intégrité de leur propre vie<br />
–considérée comme un tout, comme un<br />
processus, comme un chemin que l’on fait et<br />
non comme <strong>la</strong> somme d’épisodes, de<br />
croisem<strong>en</strong>ts et de décisions isolées– une<br />
mesure commune pour justifier une<br />
détermination. Il ne s’agit pas tant de<br />
l’importance re<strong>la</strong>tive des «bi<strong>en</strong>s» ou des<br />
décisions morales que de l’idée de <strong>la</strong> manière<br />
dont ils s’ajust<strong>en</strong>t mutuellem<strong>en</strong>t à <strong>la</strong> totalité<br />
et à <strong>la</strong> globalité d’une vie. Parce que, comme le<br />
dit l’auteur, «notre tâche ne consiste pas<br />
simplem<strong>en</strong>t à effectuer des actes isolés, dont<br />
chacun serait juste, mais de vivre une vie, ce<br />
qui veut dire être et dev<strong>en</strong>ir un type<br />
déterminé d’être humain». C’est-à-dire qu’il ne<br />
s’agit pas tant de c<strong>la</strong>sser les «bi<strong>en</strong>s» que de voir<br />
s’ils s’ajust<strong>en</strong>t les uns avec les autres et de les<br />
r<strong>en</strong>dre complém<strong>en</strong>taires à partir de certaines<br />
valeurs.<br />
200<br />
Re<strong>la</strong>tivisme versus liberté<br />
Val<strong>en</strong>tí Puig<br />
Selon l’auteur, le début du XXI e siècle pourrait<br />
être défini comme <strong>la</strong> période d’imprégnation<br />
re<strong>la</strong>tiviste maximale. Les temps hypermodernes –<br />
pour repr<strong>en</strong>dre les mots du philosophe de <strong>la</strong><br />
postmodernité Gilles Lipovetsky –<br />
correspond<strong>en</strong>t, dit Val<strong>en</strong>tí Puig, à un<br />
re<strong>la</strong>tivisme immodéré ainsi qu’à un croissant<br />
manque d’adhésion au s<strong>en</strong>s du devoir, de<br />
l’<strong>en</strong>gagem<strong>en</strong>t et de <strong>la</strong> responsabilité, valeurs<br />
qui ont été substituées par une sorte de<br />
zapping éthique, contextualisé et<br />
ess<strong>en</strong>tiellem<strong>en</strong>t re<strong>la</strong>tiviste. L’auteur – dans<br />
une perspective et avec une attitude de<br />
confrontation <strong>en</strong>vers le re<strong>la</strong>tivisme dominant<br />
<strong>en</strong> Europe – souti<strong>en</strong>t une position antire<strong>la</strong>tiviste<br />
<strong>la</strong>ïque déf<strong>en</strong>dant ouvertem<strong>en</strong>t et<br />
sans complexe les contributions de l’Occid<strong>en</strong>t.<br />
Et ce, parce que <strong>la</strong> converg<strong>en</strong>ce <strong>en</strong>tre le<br />
re<strong>la</strong>tivisme et l’autoc<strong>en</strong>sure de l’Occid<strong>en</strong>t –il<br />
faut le dire– est un fait évid<strong>en</strong>t, aujourd’hui,<br />
sous certaines <strong>la</strong>titudes: le re<strong>la</strong>tivisme,<br />
souti<strong>en</strong>t-il, r<strong>en</strong>forcé de surcroît par <strong>la</strong><br />
confusion <strong>en</strong>tre pluralisme et<br />
multiculturalisme, aurait aussi des<br />
connotations directem<strong>en</strong>t négatives par le<br />
simple fait d’être occid<strong>en</strong>tal. L’une des<br />
conséqu<strong>en</strong>ces de tout ce<strong>la</strong>, c’est qu’une<br />
Europe sans foi dans ses propres principes et<br />
valeurs sera difficilem<strong>en</strong>t <strong>en</strong> conditions de<br />
rédiger une auth<strong>en</strong>tique constitution.<br />
La Turquie et l’Union europé<strong>en</strong>ne.<br />
Processus d’adhésion et réformes. La<br />
construction d’un projet commun<br />
S<strong>en</strong>én Flor<strong>en</strong>sa<br />
Doit-on ou non intégrer <strong>la</strong> Turquie dans un<br />
nouvel é<strong>la</strong>rgissem<strong>en</strong>t? Cette question<br />
constitue aujourd’hui, à n’<strong>en</strong> pas douter, l’un<br />
des plus importants débats ouverts au sein de<br />
l’Union europé<strong>en</strong>ne et l’un des défis les plus<br />
sérieux que devront relever les pays membres<br />
au cours de ces prochaines années. Alors que<br />
les institutions europé<strong>en</strong>nes, <strong>en</strong> pleine
VIA 03 03/2007 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
célébration du 50 e anniversaire de <strong>la</strong><br />
signature du traité de Rome, s’efforc<strong>en</strong>t de<br />
trouver <strong>la</strong> manière de donner un nouvel é<strong>la</strong>n<br />
au projet commun, <strong>la</strong> question turque ne<br />
passe certainem<strong>en</strong>t pas inaperçue. Dans cet<br />
article, le directeur général de l’Institut<br />
Europeu de <strong>la</strong> Mediterrània s’appuie sur<br />
certaines conclusions de <strong>la</strong> 7 e Confér<strong>en</strong>ce UE-<br />
Turquie, qui s’est t<strong>en</strong>ue précisém<strong>en</strong>t <strong>en</strong><br />
janvier dernier à Barcelone, pour m<strong>en</strong>er une<br />
réflexion globale sur les grands thèmes qui se<br />
pos<strong>en</strong>t autour de cette question. Il ne s’agit<br />
pas tant de proposer une argum<strong>en</strong>tation<br />
solide et décidée pour ou contre l’adhésion de<br />
<strong>la</strong> Turquie –même si dans l’article l’auteur<br />
admet ouvertem<strong>en</strong>t qu’il convi<strong>en</strong>t de faire ce<br />
nouveau pas et spécifie les progrès déjà<br />
réalisés dans ce s<strong>en</strong>s– que de repasser les<br />
questions et les écueils prés<strong>en</strong>ts dans une<br />
négociation complexe et pleine de subtilités.<br />
De ce point de vue, le texte aborde, par<br />
exemple, les dim<strong>en</strong>sions culturelle,<br />
religieuse, celle des valeurs, les dim<strong>en</strong>sions<br />
géostratégique, institutionnelle et<br />
démocratique, mais aussi méditerrané<strong>en</strong>ne<br />
comme quelques-uns des aspects qui ont une<br />
influ<strong>en</strong>ce ess<strong>en</strong>tielle dans les perceptions du<br />
débat politique actuel.<br />
Les «valeurs» du vote<br />
Agustí Bosch<br />
Les valeurs des citoy<strong>en</strong>s ont-elles une<br />
influ<strong>en</strong>ce déterminante sur <strong>la</strong> décision finale<br />
du vote dans les processus électoraux? Le<br />
changem<strong>en</strong>t de valeurs du matérialisme au postmatérialisme<br />
(Inglehart) a-t-il impliqué des<br />
modifications importantes quant aux<br />
préfér<strong>en</strong>ces électorales des citoy<strong>en</strong>s des pays<br />
occid<strong>en</strong>taux? Ou bi<strong>en</strong> les valeurs que l’on<br />
pourrait qualifier de «c<strong>la</strong>ssiques» continu<strong>en</strong>telles<br />
à jouer un rôle déterminant et<br />
prépondérant de ce point de vue ? Quelle<br />
traduction et quelle concrétisation tout ce<strong>la</strong><br />
a-t-il dans le cas de <strong>la</strong> Catalogne? L’auteur<br />
répond à ces questions, <strong>en</strong>tre autres, dans un<br />
texte qui propose, <strong>en</strong> plus d’une analyse<br />
globale du phénomène, un <strong>en</strong>semble de<br />
données et d’analyses qui permett<strong>en</strong>t de<br />
disposer d’un premier diagnostic de cette<br />
corré<strong>la</strong>tion <strong>en</strong>tre valeurs –idéologiques,<br />
religieuses et post-matérialistes– et vote, tout<br />
particulièrem<strong>en</strong>t <strong>en</strong> Catalogne. L’une des<br />
conclusions de l’analyse que fait le professeur<br />
Bosch est <strong>la</strong> suivante : s’il est vrai que les<br />
électeurs cata<strong>la</strong>ns confirm<strong>en</strong>t qu’il y a bi<strong>en</strong><br />
une certaine érosion de l’influ<strong>en</strong>ce des<br />
valeurs c<strong>la</strong>ssiques sur le vote –l’auto-situation<br />
idéologique, par exemple–, cette érosion<br />
n’implique pas nécessairem<strong>en</strong>t leur<br />
disparition. Toutefois, il faudra t<strong>en</strong>ir compte<br />
du fait que les nouveaux mécanismes de<br />
décision du vote pourrai<strong>en</strong>t substituer petit à<br />
petit aux variables structurelles –parmi<br />
lesquelles se situ<strong>en</strong>t les valeurs des citoy<strong>en</strong>s–<br />
d’autres variables de caractère plus<br />
spécifiquem<strong>en</strong>t contextuel.<br />
Changem<strong>en</strong>t démographique,<br />
vieillissem<strong>en</strong>t et dép<strong>en</strong>dance<br />
Víctor Pérez-Díaz<br />
Dans cet article, qui est une traduction et<br />
adaptation d’une communication donnée<br />
dans le cadre du séminaire Canvi demogràfic i<br />
estat del b<strong>en</strong>estar (Changem<strong>en</strong>t démographique<br />
et État-provid<strong>en</strong>ce), organisé par le C<strong>en</strong>tre<br />
d’études <strong>Jordi</strong> <strong>Pujol</strong>, le sociologue Víctor<br />
Pérez-Díaz <strong>en</strong>visage certains des défis les plus<br />
spécifiques que pos<strong>en</strong>t certaines t<strong>en</strong>dances<br />
sociodémographiques actuelles. L’auteur part<br />
de projections et de données, fruits de <strong>la</strong><br />
prospective, comme par exemple celle qui<br />
découle des diverses analyses montrant que<br />
l’on devrait partir d’espérances de vie qui<br />
multipli<strong>en</strong>t par six <strong>la</strong> durée de maturation de<br />
l’espèce humaine et qui impliqueront <strong>la</strong><br />
possibilité de parv<strong>en</strong>ir, dans de bonnes<br />
conditions, à l’âge de c<strong>en</strong>t ans. Les hypothèses<br />
avec lesquelles il faut travailler sont donc<br />
celles d’individus jouissant d’une bonne<br />
santé p<strong>en</strong>dant les tr<strong>en</strong>te années qui suivront<br />
<strong>la</strong> retraite. Que feront dans ces conditions,<br />
p<strong>en</strong>dant tout ce temps, les personnes<br />
201
Abstracts<br />
concernées avec les ressources dont elles<br />
disposeront ? Et, surtout, quel sera le<br />
dynamisme de vie d’un conting<strong>en</strong>t de plus <strong>en</strong><br />
plus important de personnes âgées ? En<br />
d’autres termes, les personnes âgées<br />
disposeront-elles des ressources économiques,<br />
éducatives et de re<strong>la</strong>tion avec <strong>la</strong> politique qui<br />
leur permettront de parv<strong>en</strong>ir à une certaine<br />
autonomie et de prés<strong>en</strong>ter ouvertem<strong>en</strong>t leurs<br />
rev<strong>en</strong>dications ? Ou bi<strong>en</strong>, <strong>en</strong> plus de générer,<br />
par exemple, une offre propre –le réseau<br />
associatif et de travail bénévole existant dans<br />
les groupes du troisième âge aux États-Unis est<br />
un fait à pr<strong>en</strong>dre <strong>en</strong> compte– t<strong>en</strong>dra-t-on<br />
–dans le cas de l’Europe, et plus<br />
particulièrem<strong>en</strong>t de l’Europe<br />
communautaire– à demeurer dép<strong>en</strong>dant des<br />
réseaux familiaux proches ? L’autre question<br />
que pose l’auteur concerne l’articu<strong>la</strong>tion du<br />
poids électoral d’un groupe important de<br />
personnes âgées qui t<strong>en</strong>d<strong>en</strong>t au pragmatisme<br />
et à <strong>la</strong> modération politique.<br />
Les élections présid<strong>en</strong>tielles<br />
françaises : le cas Ségolène Royal<br />
Gérard Grunberg<br />
Les élections présid<strong>en</strong>tielles françaises de<br />
cette année ont suscité de grandes att<strong>en</strong>tes<br />
dans l’<strong>en</strong>semble de l’Europe. La France doit,<br />
sans aucun doute, affronter un <strong>en</strong>semble de<br />
transformations –sociales, économiques– qui<br />
comporteront très probablem<strong>en</strong>t des<br />
réformes concernant l’un ou l’autre des<br />
piliers de <strong>la</strong> cinquième République. D’autre<br />
part, après le résultat négatif du référ<strong>en</strong>dum<br />
sur <strong>la</strong> Constitution europé<strong>en</strong>ne et l’impasse<br />
dans <strong>la</strong>quelle se trouve aujourd’hui le projet<br />
communautaire, précisém<strong>en</strong>t au mom<strong>en</strong>t où<br />
l’on célèbre le 50 e anniversaire de <strong>la</strong> signature<br />
des traités de Rome, <strong>la</strong> France possède une<br />
responsabilité indiscutable et un rôle-clé à<br />
jouer dans <strong>la</strong> réactivation de l’optimisme et de<br />
<strong>la</strong> confiance <strong>en</strong> l’Europe <strong>en</strong> tant que projet<br />
politique; il n’est pas surpr<strong>en</strong>ant, à cet égard,<br />
que <strong>la</strong> question europé<strong>en</strong>ne et <strong>la</strong> nécessité de<br />
rédiger un nouveau texte constitutionnel plus<br />
202<br />
bref, plus compréh<strong>en</strong>sible et plus efficace<br />
ai<strong>en</strong>t constitué l’un des débats les plus<br />
transversaux de <strong>la</strong> campagne présid<strong>en</strong>tielle.<br />
Enfin, il s’agit d’élections qui incarn<strong>en</strong>t –au<br />
travers de leurs trois principaux concurr<strong>en</strong>ts–<br />
une r<strong>en</strong>ouveau des générations dans <strong>la</strong><br />
politique française, confirmée par l’annonce<br />
de <strong>la</strong> retraite définitive de Chirac. Le candidat<br />
de <strong>la</strong> droite, Nico<strong>la</strong>s Sarkozy, se prés<strong>en</strong>te avec<br />
un programme de t<strong>en</strong>dance libérale et<br />
probablem<strong>en</strong>t plus c<strong>la</strong>irem<strong>en</strong>t de rupture. Le<br />
candidat c<strong>en</strong>triste, François Bayrou, qui<br />
n’avait pas dépassé 7 % des voix lors des<br />
élections précéd<strong>en</strong>tes, se situe cette fois-ci<br />
parmi les «grands candidats». Enfin, pour <strong>la</strong><br />
première fois, une femme, <strong>la</strong> candidate<br />
socialiste Ségolène Royal, peut arriver à<br />
l’Élysée. Gérard Grunberg c<strong>en</strong>tre son analyse<br />
sur l’évaluation précise de <strong>la</strong> campagne de<br />
Royal, qui a comm<strong>en</strong>cé comme un<br />
phénomène suscitant l’admiration et très<br />
porteur, mais qui, durant <strong>la</strong> pré-campagne et<br />
<strong>la</strong> campagne proprem<strong>en</strong>t dite, a peu à peu<br />
perdu de son originalité et de sa capacité de<br />
séduction initiale.<br />
Considération de <strong>la</strong> Catalogne de <strong>la</strong> part<br />
de Dionisio Ridruejo<br />
<strong>Jordi</strong> Amat<br />
L’article de <strong>Jordi</strong> Amat se c<strong>en</strong>tre sur<br />
l’évolution de <strong>la</strong> figure intellectuelle et<br />
politique de Dionisio Ridruejo, évolution qui<br />
le conduisit du militantisme pha<strong>la</strong>ngiste<br />
initial à <strong>la</strong> social-démocratie et, plus<br />
spécifiquem<strong>en</strong>t, à sa conception et son<br />
évaluation de <strong>la</strong> culture cata<strong>la</strong>ne ainsi que<br />
des re<strong>la</strong>tions et du dialogue <strong>en</strong>tre <strong>la</strong><br />
Catalogne et l’Espagne, qu’il a fini par<br />
compr<strong>en</strong>dre et déf<strong>en</strong>dre comme étant une<br />
auth<strong>en</strong>tique réalité plurinationale, pour des<br />
raisons aussi bi<strong>en</strong> culturelles<br />
qu’économiques. La biographie de Ridruejo,<br />
exemple extraordinaire de <strong>la</strong> complexité qui<br />
caractérise l’histoire intellectuelle espagnole<br />
du siècle dernier, configure aussi le récit<br />
d’une rectification idéologique et d’une
VIA 03 03/2007 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
transformation qui est le fruit d’une<br />
évolution personnelle. Celle-ci trouve sa<br />
source dans sa profonde fidélité <strong>en</strong>vers luimême,<br />
dans son <strong>en</strong>gagem<strong>en</strong>t avec <strong>la</strong><br />
connaissance, dans une forte exig<strong>en</strong>ce<br />
éthique et une irréprochable honnêteté<br />
intellectuelle. La publication d’un article de<br />
ces caractéristiques est cohér<strong>en</strong>te avec <strong>la</strong><br />
volonté déjà manifestée à VIA 01 de réserver<br />
un espace pour <strong>la</strong> récupération d’épisodes et<br />
de personnages qui ont joué un rôle<br />
remarquable –de manière ess<strong>en</strong>tielle ou<br />
modeste– dans l’histoire politique,<br />
intellectuelle et culturelle contemporaine.<br />
Avantages et inconvéni<strong>en</strong>ts de <strong>la</strong><br />
sécu<strong>la</strong>risation<br />
Jean-Louis Schlegel<br />
L’auteur, qui a récemm<strong>en</strong>t coordonné et<br />
impulsé un numéro spécial de <strong>la</strong> revue Esprit<br />
(mars/avril 2007) sur <strong>la</strong> nouvelle<br />
«effervesc<strong>en</strong>ce religieuse» dans le monde,<br />
traite dans ce texte l’un des thèmes qui font<br />
l’objet de son att<strong>en</strong>tion et de son analyse : <strong>la</strong><br />
sécu<strong>la</strong>risation ou ce qui a été appelé, pour<br />
repr<strong>en</strong>dre les mots de Marcel Gauchet –avec<br />
des nuances différ<strong>en</strong>tes– le processus de<br />
«départ» de <strong>la</strong> religion dans les sociétés<br />
occid<strong>en</strong>tales. Bi<strong>en</strong> au-delà de ce débat, qui est<br />
l’axe autour duquel tourne l’<strong>en</strong>semble de son<br />
article, Schlegel aborde d’autres thèmes tels<br />
que <strong>la</strong> perte d’influ<strong>en</strong>ce quantitative et<br />
qualitative des religions historiques<br />
institutionnalisées, conséqu<strong>en</strong>ce indiscutable<br />
du processus de séparation Église-État que<br />
comporte <strong>la</strong> modernité; le dép<strong>la</strong>cem<strong>en</strong>t du<br />
fait religieux vers <strong>la</strong> sphère privée –ce que l’on<br />
appelle <strong>la</strong> religion invisible–; et <strong>la</strong> pluralisation<br />
du fait religieux avec l’apparition des<br />
nouvelles religiosités ou <strong>la</strong> prés<strong>en</strong>ce d’autres<br />
religions, telles que l’is<strong>la</strong>m, qui <strong>en</strong>tr<strong>en</strong>t <strong>en</strong><br />
concurr<strong>en</strong>ce avec les religions traditionnelles.<br />
Or cette question est aussi à l’origine d’un<br />
processus et d’un dynamisme complètem<strong>en</strong>t<br />
différ<strong>en</strong>ts de <strong>la</strong> situation antérieure qui a<br />
égalem<strong>en</strong>t transformé les re<strong>la</strong>tions <strong>en</strong>tre le<br />
fait religieux et <strong>la</strong> politique. Cet article est<br />
une adaptation et un développem<strong>en</strong>t réalisés<br />
par le même auteur à partir d’une<br />
communication donnée dans le cadre du<br />
séminaire Théologies du pouvoir, qui s’est t<strong>en</strong>u<br />
au C<strong>en</strong>tre de Cultura Contemporània de<br />
Barcelona.<br />
Immigration et diversité religieuse <strong>en</strong><br />
Catalogne<br />
Maria del Mar Griera<br />
La question religieuse fait indiscutablem<strong>en</strong>t<br />
partie, de nos jours, de l’ag<strong>en</strong>da politique de<br />
<strong>la</strong> plupart des pays et des démocraties<br />
occid<strong>en</strong>tales. La Catalogne ne déroge pas à<br />
cette t<strong>en</strong>dance <strong>en</strong> situant le fait religieux au<br />
coeur des débats sociopolitiques. Ceci trouve<br />
sa raison d’être dans un <strong>en</strong>semble de<br />
phénomènes qui dernièrem<strong>en</strong>t, ont été<br />
amplifiés par leur traitem<strong>en</strong>t médiatique,<br />
parfois sélectif et inégal lorsqu’il s’agit de ces<br />
questions et des défis qu’elles prés<strong>en</strong>t<strong>en</strong>t.<br />
Ceci est tout particulièrem<strong>en</strong>t évid<strong>en</strong>t quand<br />
il s’agit de l’is<strong>la</strong>m. Alors que dans nos<br />
sociétés, on décèle une t<strong>en</strong>dance<br />
inf<strong>la</strong>tionniste pour affronter les nouveaux<br />
défis pot<strong>en</strong>tiels qu’implique, par exemple, <strong>la</strong><br />
prés<strong>en</strong>ce d’une communauté musulmane<br />
importante, on ne prête pas <strong>la</strong> même<br />
att<strong>en</strong>tion et on ne met pas autant l’acc<strong>en</strong>t sur<br />
<strong>la</strong> prés<strong>en</strong>ce <strong>en</strong>core plus nombreuse de<br />
communautés évangéliques, nouvelles, elles<br />
aussi et très diverses. La nouvelle importance<br />
du <strong>la</strong>ngage religieux dans les re<strong>la</strong>tions<br />
internationales, <strong>la</strong> multiplication des<br />
initiatives pour le développem<strong>en</strong>t du<br />
dialogue interreligieux –nombre d’<strong>en</strong>tre<br />
elles étant d’ailleurs impulsées par le monde<br />
politique– ou l’augm<strong>en</strong>tation des migrations<br />
internationales et les conséqu<strong>en</strong>ces qui<br />
s’<strong>en</strong>suiv<strong>en</strong>t aux niveaux culturel et religieux<br />
ne sont que quelques-unes des questions<br />
traitées. L’auteure, sociologue des religions,<br />
prête une att<strong>en</strong>tion toute particulière à <strong>la</strong><br />
manière dont ce phénomène évolue avec <strong>la</strong><br />
pluralité religieuse croissante et <strong>la</strong> nécessité<br />
203
Abstracts<br />
de <strong>la</strong> gérer dans notre pays, ainsi que <strong>la</strong><br />
re<strong>la</strong>tion <strong>en</strong>tre l’émerg<strong>en</strong>ce de <strong>la</strong> pluralité<br />
religieuse et les idéaux de <strong>la</strong> modernité et <strong>la</strong><br />
réalité de <strong>la</strong> sécu<strong>la</strong>risation –croissante, sans<br />
aucun doute– dans les sociétés<br />
démocratiques.<br />
Les re<strong>la</strong>tions <strong>en</strong>tre les confessions<br />
religieuses et les États membres de<br />
l’Union europé<strong>en</strong>ne<br />
Àlex Seglers<br />
Dans cet article, l’auteur repasse les<br />
différ<strong>en</strong>ts modèles de re<strong>la</strong>tions <strong>en</strong>tre les<br />
Églises et les différ<strong>en</strong>tes confessions<br />
religieuses, d’une part, et l’État et les<br />
administrations publiques, d’autre part, au<br />
sein de l’Europe communautaire. Les<br />
différ<strong>en</strong>ts modèles de gestion du pluralisme<br />
religieux –Églises d’État, <strong>la</strong>ïcité coopératrice<br />
et <strong>la</strong>ïcité stricte– ainsi que les spécificités du<br />
rapport <strong>en</strong>tre le fait religieux et les pouvoirs<br />
publics répond<strong>en</strong>t à <strong>la</strong> tradition et à<br />
l’évolution, dans les différ<strong>en</strong>ts pays, des<br />
re<strong>la</strong>tions <strong>en</strong>tre les confessions et l’État au fur<br />
et à mesure que <strong>la</strong> démocratie s’est<br />
consolidée. L’auteur fait, <strong>en</strong> outre, une<br />
référ<strong>en</strong>ce au traitem<strong>en</strong>t du pluralisme<br />
religieux fait par les institutions<br />
europé<strong>en</strong>nes au cours de ces dernières<br />
années. Bi<strong>en</strong> au-delà de ce qui était proposé<br />
dans le texte constitutionnel, qui mettait<br />
l’acc<strong>en</strong>t sur l’égalité de traitem<strong>en</strong>t que<br />
doiv<strong>en</strong>t recevoir les confessions religieuses<br />
de <strong>la</strong> part des organes communautaires, son<br />
exposé le situe au c<strong>en</strong>tre de diverses<br />
recommandations émises par d’autres<br />
institutions europé<strong>en</strong>nes, telles que<br />
l’Assemblée du Conseil de l’Europe, par<br />
exemple, sur les rapports <strong>en</strong>tre religion et<br />
démocratie. Enfin, le professeur Àlex Seglers<br />
insiste sur le défi que suppose pour les États<br />
membres <strong>la</strong> nécessité de r<strong>en</strong>dre compatibles<br />
les politiques de coopération avec les Églises<br />
<strong>en</strong> fonction des traditions de chaque pays<br />
membre et le droit à <strong>la</strong> liberté religieuse des<br />
citoy<strong>en</strong>s, qui doit pouvoir être exercé sans<br />
204<br />
discriminations, comme l’a indiqué le<br />
Tribunal europé<strong>en</strong> des Droits de l’Homme <strong>en</strong><br />
diverses occasions.<br />
Le fondem<strong>en</strong>t pré-politique de <strong>la</strong><br />
démocratie<br />
Francesc Torralba<br />
La célèbre confrontation intellectuelle <strong>en</strong>tre<br />
le philosophe Jürg<strong>en</strong> Habermas et le cardinal<br />
Joseph Ratzinger –avant que celui-ci ne<br />
devi<strong>en</strong>ne le pape B<strong>en</strong>oit XVI–, qui a eu lieu le<br />
19 janvier 2004 et qu’ont rapporté certains<br />
organes de presse, est le point de départ à<br />
parti duquel l’auteur traite une question<br />
complexe et ess<strong>en</strong>tielle : celle des bases prépolitiques<br />
de <strong>la</strong> démocratie, que le même<br />
Habermas aborde aussi abondamm<strong>en</strong>t dans<br />
une œuvre réc<strong>en</strong>te qui porte le titre de<br />
Zwisch<strong>en</strong> Naturalismus und Religion (Entre<br />
naturalisme et religion). Du débat <strong>en</strong>tre le<br />
philosophe et le théologi<strong>en</strong> allemand, il<br />
ressort, <strong>en</strong>tre autres conclusions, que l’un des<br />
problèmes des sociétés démocratiques<br />
actuelles réside très probablem<strong>en</strong>t dans le fait<br />
que certaines notions et valeurs qui sont<br />
fondam<strong>en</strong>tales pour <strong>la</strong> consistance même de<br />
<strong>la</strong> démocratie sont aujourd’hui vides de s<strong>en</strong>s,<br />
ce qui <strong>en</strong>traîne, parallèlem<strong>en</strong>t, un manque<br />
croissant de motivation pour un <strong>en</strong>gagem<strong>en</strong>t<br />
résolu <strong>en</strong>vers le bi<strong>en</strong> commun et l’intérêt<br />
général chez les citoy<strong>en</strong>s <strong>la</strong>ïcs, postmétaphysiques,<br />
individualistes et re<strong>la</strong>tivistes.<br />
Dans ce contexte des sociétés démocratiques<br />
post-sécu<strong>la</strong>risées, <strong>la</strong> religion peut-elle jouer<br />
un rôle –y compris comme force de<br />
motivation– sans que ce<strong>la</strong> implique de mettre<br />
<strong>en</strong> doute les critères ess<strong>en</strong>tiels de <strong>la</strong><br />
modernité avancée ?
VIA 03 03/2007 REVISTA DEL CENTRE D’ESTUDIS JORDI PUJOL<br />
Foi et éthique dans un monde<br />
interdép<strong>en</strong>dant<br />
Stev<strong>en</strong> C. Rockefeller<br />
La mondialisation est un fait et une réalité<br />
indiscutables à de nombreux niveaux et dans<br />
des domaines très divers –économique,<br />
technologique, écologique, etc. Toutefois, l’estelle<br />
aussi au niveau moral et spirituel ? Non,<br />
sans doute. Pourtant, une éthique mondiale<br />
est-elle possible– et <strong>en</strong> tout cas, nécessaire ou<br />
souhaitable ? L’auteur aborde cette question<br />
parmi d’autres dans un essai c<strong>en</strong>tré sur <strong>la</strong><br />
justification et l’argum<strong>en</strong>tation du fait<br />
qu’une éthique de caractère p<strong>la</strong>nétaire est<br />
non seulem<strong>en</strong>t une possibilité évolutive mais<br />
aussi une nécessité sociale, politique et<br />
écologique. Sans tomber dans des diagnostics<br />
ingénus ou simplem<strong>en</strong>t bi<strong>en</strong>-int<strong>en</strong>tionnés,<br />
l’auteur déf<strong>en</strong>d l’idée qu’<strong>en</strong> dépit des<br />
différ<strong>en</strong>ces culturelles, les valeurs éthiques<br />
partagées ne doiv<strong>en</strong>t pas être quelque chose<br />
d’étranger dans un monde qui évolue et dans<br />
lequel le pluralisme est, de nos jours, un fait<br />
indiscuté. Le professeur Stev<strong>en</strong> C. Rockefeller<br />
aborde ces questions à partir des<br />
considérations et des catégories déf<strong>en</strong>dues<br />
par certaines personnalités de <strong>la</strong> p<strong>en</strong>sée<br />
pragmatique nord-américaine, telles que John<br />
Dewey ou William James, par exemple.<br />
205
VIA 03<br />
Valors, Idees, Actituds<br />
Revista del C<strong>en</strong>tre d’Estudis <strong>Jordi</strong> <strong>Pujol</strong><br />
BUTLLETA DE SUBSCRIPCIÓ
VIA 03 BUTLLETA DE SUBSCRIPCIÓ<br />
SUBSCRIPCIÓ A L'EDICIÓ IMPRESA DE VIA<br />
L'import de <strong>la</strong> subscripció anual és de 30 ¤, més un suplem<strong>en</strong>t de 10 ¤ si l'adreça<br />
destinatària està fora d'Espanya. La periodicitat és quadrimestral<br />
(3 números l'any).<br />
Per formalitzar <strong>la</strong> inscripció, ompliu els camps segü<strong>en</strong>ts:<br />
NOM:<br />
COGNOMS:<br />
ADREÇA:<br />
POBLACIÓ:<br />
CODI POSTAL:<br />
E-MAIL:<br />
TELÈFON:<br />
DURADA SUBSCRIPCIÓ (ANYS):<br />
NÚMERO COMPTE CORRENT:<br />
CARREGUEU L'IMPORT A L'INICI DEL PERÍODE<br />
Informació i subscripcions<br />
C<strong>en</strong>tre d'Estudis <strong>Jordi</strong> <strong>Pujol</strong><br />
Passeig de Gràcia, 8-10, 2n 1ª A<br />
08007 Barcelona<br />
www.jordipujol.cat<br />
via@jordipujol.cat