MaquetaciŠn 1 - Ajuntament de Cornellà
MaquetaciŠn 1 - Ajuntament de Cornellà
MaquetaciŠn 1 - Ajuntament de Cornellà
You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
Edita<br />
<strong>Ajuntament</strong> <strong>de</strong> <strong>Cornellà</strong> <strong>de</strong> Llobregat<br />
Imprimeix<br />
Gràfiques <strong>Cornellà</strong><br />
Octubre <strong>de</strong> 2009<br />
Antonio Balmón<br />
L’alcal<strong>de</strong><br />
PRESENTACIÓ<br />
A mesura que passen els anys el nostre físic ens diu que envellim, però<br />
la nostra ment també diu que som persones més madures. Guanyem<br />
experiència, guanyem distància respecte els es<strong>de</strong>veniments que potser no<br />
són tan importants <strong>de</strong> la vida, i aprenem a centrar el nostre temps en<br />
les coses que realment ens agra<strong>de</strong>n o ens preocupen.<br />
Potser una d'aquestes, per a tots els que participeu en el concurs<br />
que ha arribat ja a les <strong>de</strong>u edicions, és escriure, explicar històries, crear<br />
relats, transmetre sentiments. I cal cuidar aquesta inquietud, perquè la<br />
creativitat enriqueix a tots els qui us envolten. Llegir és saludable, tant<br />
com que hi hagi persones com vosaltres que disfrutin escrivint.<br />
A tots i totes que hi heu participat, moltes gràcies i felicitats.<br />
A medida que pasan los años nuestro físico nos dice que envejecemos, pero<br />
nuestra mente también dice que somos personas más maduras. Ganamos<br />
experiencia, ganamos distancia con respecto a los acontecimientos que quizás<br />
no son tan importantes <strong>de</strong> la vida, y apren<strong>de</strong>mos a centrar nuestro tiempo<br />
en las cosas que realmente nos gustan o nos preocupan.<br />
Tal vez una <strong>de</strong> éstas, para todos los que participáis en el concurso que<br />
ha llegado ya a las diez ediciones, es escribir, explicar historias, crear relatos,<br />
transmitir sentimientos. Y hace falta cuidar <strong>de</strong> esta inquietud, porque la<br />
creatividad enriquece a todos los que os ro<strong>de</strong>an. Leer es saludable, tanto como<br />
que haya personas como vosotras que disfruten escribiendo. A todos y todas las<br />
que habéis participado, muchas gracias y felicida<strong>de</strong>s.
ÍNDEX<br />
PRIMER PREMI<br />
Lucinda Estruga Laporta <strong>Cornellà</strong> <strong>de</strong> Llobregat<br />
L’udol que arrossega el vent . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . pàg 7<br />
SEGON PREMI<br />
Antoni Rovira Barquet Barcelona<br />
1939 . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . pàg 25<br />
TERCER PREMI<br />
Albert Pera Segura Mataró<br />
Dos amics . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . pàg 33<br />
MENCIÓ<br />
María Rosa Fernán<strong>de</strong>z Gasa Sant Joan Despí<br />
La Dolores . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . pàg 39<br />
MENCIÓ<br />
Salvador Obiols Gómez Vila<strong>de</strong>cans<br />
En traspassar els límits . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . pàg 53<br />
MENCIÓ<br />
Juliana García García <strong>Cornellà</strong> <strong>de</strong> Llobregat<br />
Éramos dos niños . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . pàg 65<br />
MENCIÓ<br />
Montserrat Mulet Pérez Barcelona<br />
Posa-li, posa-te’l . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . pàg 77<br />
MENCIÓ<br />
Luis González Soto Barcelona<br />
El crucigramista . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . pàg 87
PRIMER PREMI<br />
L’udol que<br />
arrossega<br />
el vent<br />
Lucinda Estruga Laporta<br />
<strong>Cornellà</strong> <strong>de</strong> Llobregat<br />
spaterrant, un dia <strong>de</strong> platja espaterrant”, així l’ha anomenat la<br />
“Eseva jove, perquè un sol lluent escalfa a tort i dret.<br />
Aquella dona gran, mentre ho recorda, passeja els ulls pels marges<br />
<strong>de</strong>l riu; la xafogor aquí no és tan intensa com a la platja, res no<br />
pertorba la pau, i a més a més (aquest pensament la fa somriure)<br />
com que és un xic sorda, haurien <strong>de</strong> fer molt d’enrenou al seu voltant<br />
per sentir alguna cosa.<br />
Pintar, això és el que ha <strong>de</strong> començar a fer. Té tots els estris al<br />
seu abast, els seus néts ja li ho han <strong>de</strong>ixat tot preparat, només cal<br />
7
L’UDOL QUE ARROSSEGA EL VENT<br />
començar a dibuixar, <strong>de</strong>sprés, <strong>de</strong> mica en mica, sortiran els colors.<br />
Ja ho té pensat, agafarà en primer terme aquell remolí petit, on<br />
l’aigua es<strong>de</strong>vé viva, pintarà l’escuma, <strong>de</strong>sprés el matoll <strong>de</strong> joncs,<br />
d’aquest color un xic groc i amb pinzella<strong>de</strong>s <strong>de</strong> verd, una duna, i<br />
alguns julls <strong>de</strong> platja, són força variats <strong>de</strong> colors, uns núvols blanquinosos<br />
i l’horitzó d’un verd fort.<br />
Allà, a pocs metres d’on l’han <strong>de</strong>ixada, s’estan divertint <strong>de</strong> valent<br />
tots els <strong>de</strong> casa. Han arribat en tres cotxes, són una bona colla: el seu<br />
fill i la jove, els dos néts i les dones, cinc besnéts i la Irina.<br />
Els seus fills i la Irina són els que carreguen sempre amb ella,<br />
perquè ella s’ha tornat una càrrega, sorda, lenta, pesada (li diuen més<br />
d’un cop) i encaparrada moltes vega<strong>de</strong>s.<br />
Dia rere dia uns i altres repeteixen: “oi, là, vós teniu molts anys,<br />
noranta-vuit, només dos us en manquen per a cent”.<br />
I ella rumia que potser són massa i tot, ja li toca fer l’últim badall,<br />
perquè ella és <strong>de</strong>ls que estan convençuts que el món <strong>de</strong>rrota a tothom,<br />
però cal lluitar fermament perquè la <strong>de</strong>rrota arribi al més tard possible.<br />
Guaitant el paisatge que l’envolta, es compara amb aquestes dunes<br />
fòssils, fetes al llarg <strong>de</strong>ls anys, falca<strong>de</strong>s per troncs <strong>de</strong> pi pinyoner, que<br />
resisteixen tant la sal com el vent, capaces <strong>de</strong> viure enmig <strong>de</strong> la sorra.<br />
En la foscor <strong>de</strong> la nit, abans <strong>de</strong> tancar els ulls, rumia i repeteix<br />
una mena d’oració que <strong>de</strong>ia una minyona molt sàvia: “Santa Ana,<br />
Santa Ana, dame una buena muerte y poca cama”.<br />
De bon mati, en obrir els ulls, moure el cos i sentir l’olor <strong>de</strong>l cafè<br />
que ja prenen els <strong>de</strong> casa, es consi<strong>de</strong>ra afortunada, viure un dia més<br />
i amb la mala salut <strong>de</strong> ferro que l’acompanya al llarg <strong>de</strong>ls temps, sens<br />
dubte que això és un regal <strong>de</strong>ls déus.<br />
Aleshores, ben <strong>de</strong>sperta, comença a fer uns exercicis suaus:<br />
canviar <strong>de</strong> postura, fregar-se mans i peus, torçar el coll… i mentre<br />
ho fa s’adona que sent un <strong>de</strong>sig <strong>de</strong> viure, que té ganes d’esmorzar,<br />
que el cafè amb llet, les torra<strong>de</strong>s, la mantega, la confitura, el bany<br />
diari, aquesta munió <strong>de</strong> <strong>de</strong>talls la fan feliç, i riu mentre repeteix<br />
“gairebé com un anís”.<br />
X CONCURS DE RELATS BREUS ESCRITS PER GENT GRAN<br />
Espera el “bon dia” <strong>de</strong> la Irina, aquesta noia russa que li fa <strong>de</strong><br />
maina<strong>de</strong>ra, la persona que té cura d’ella tot el dia.<br />
Mentre la Irina comença el seu treball, li agrada contemplar-la, és<br />
una dona esvelta, cabells rossos, ulls blaus grans i melangiosos, també<br />
es força presumida, sovint pensa que és molt semblant a com era<br />
ella en la seva joventut.<br />
Perqué ella, <strong>de</strong>s <strong>de</strong> molt joveneta, al seu poble feia tronar i ploure,<br />
tenia balladors i preten<strong>de</strong>nts, el <strong>de</strong> cal Xicoi li agradava força, només<br />
tenien quinze anys i ja s’havien vist a missa i ell li havia donat l’aigua<br />
beneïda amb una mirada ben especial.<br />
Tot d’una, quan ella va entrar a servir a cals Cototou, els més rics<br />
<strong>de</strong> la comarca, el món es va capgirar. L’amo, en Josep, era un home<br />
ben plantat, <strong>de</strong> quaranta anys, falaguer, educat, galantejador i amb<br />
una boca per la qual sortien els mots més dolços per a ella, dia rere<br />
dia la buscava per tots els racons, mai no li posava les mans a sobre,<br />
però ella <strong>de</strong>ixá <strong>de</strong> menjar i dormir i només sospirava per aquell home<br />
casat, tot i sabent que el seu amor era un pecat.<br />
I ella es va enamorar bojament d’aquell home <strong>de</strong> mans fines i<br />
paraules màgiques que li repetia: “Magdalena, et baixaria el cel, ets<br />
un pom <strong>de</strong> flors, m’agradaria tastar-te, <strong>de</strong>us ser dolça com la mel,<br />
fuig, que em perds!”.<br />
No la va forçar mai. La mestressa els vigilava, s’havia adonat <strong>de</strong><br />
les ana<strong>de</strong>s i vingu<strong>de</strong>s <strong>de</strong>l seu home, sempre darrere la mossa. Un<br />
mati que els va <strong>de</strong>scobrir al celler, s’organitzà un bon terrabastall, els<br />
crits <strong>de</strong> l’ama feien tremolar les parets. La discussió portà l’amo a<br />
<strong>de</strong>ixar la casa. La senyora li va donar tres duros, el mocador <strong>de</strong> fer<br />
farcells amb les quatre peces <strong>de</strong> roba i, <strong>de</strong>sprés <strong>de</strong> menysprear-la<br />
donant-li una empenta, la tragué <strong>de</strong> la casa.<br />
I quin tip <strong>de</strong> malparlar es varen fer les criticaires, aquelles<br />
amigues que no comprenien el seu amor pel Josep, quan no volia<br />
anar a ballar i es quedava al mas recordant els mots d’ell, “Magda,<br />
et baixaria el cel, ets un pom <strong>de</strong> flors,<strong>de</strong>us d’esser dolça com la mel,<br />
m’agradaria tastar-te, fuig que em perds!”.<br />
8 9
L’UDOL QUE ARROSSEGA EL VENT<br />
Un temps dolorós, tant se val, a ella li agrada recordar la seva<br />
joventut, perquè molts pensaven que en Josep la va forçar, ¡quina<br />
mentida! Pel poble s’escampà la noticia:<br />
“Guaiteu, no ho sabeu? la <strong>de</strong> cal Frare està amistançada amb en<br />
Josep, el <strong>de</strong> ca Cototou. La minyona i l’amo, ves per on, tan jove i ja<br />
viu ben embolicada. ¡Pobra xicota! Qualsevol dia es trobarà prenyada<br />
i no la voldrá pas ningú a ca seva”.<br />
De pobra, ella, res, <strong>de</strong> res.<br />
Aquell dia, ben amoïnada, tornà a casa seva, la mare no atenia<br />
a raons, li repetia que haurien <strong>de</strong> buscar una nova casa per servir<br />
i seria molt costós al poble sí la gent <strong>de</strong>ia que la noia era una<br />
mala puça.<br />
En caure la nit l’amo es presentà i va tenir una llarga conversa<br />
amb el seu pare.<br />
Moltes hores <strong>de</strong> xerrameca i la família sense posar-se al llit. El<br />
pare i l’amo encaixaren les mans i el pare manà a tots que carreguessin<br />
els quatre estris que eren seus al carro i dient-los que <strong>de</strong>ixaven<br />
aquell poble i que tots hi guanyarien. Els germans estaven murris, la<br />
mare movia el cap <strong>de</strong> costat a costat i plorava.<br />
De matinada, seguint l’amo que marxava a cavall, tots darrere d’ell.<br />
Unes quantes hores <strong>de</strong> marxa i per fi arribaren tota la família al peu<br />
<strong>de</strong> les Gavarres, a una masia envoltada d’alzines i roures, lluny <strong>de</strong><br />
qualsevol veïnatge.<br />
Els seus germans a les primeries estaven neguitosos, però escoltant<br />
el pare aviat ho trobaren tot pla. Els tractes <strong>de</strong> l’amo eren bons<br />
per a tothom.<br />
En Josep no la va fer seva fins passats uns dies i <strong>de</strong>s d’aleshores<br />
venia i anava molt sovint, sempre curull <strong>de</strong> regals i amor.<br />
Els pares, contents, eren masovers d’aquella gran finca, tenien dos<br />
mossos, i a més a més feina per als fills, per tant a casa tot eren flors<br />
i violes.<br />
Passaren un parell d’anys fins que, un mal dia, aparegueren les tres<br />
filles i la dona d’en Josep. Les acompanyava en Roc, el germà <strong>de</strong> l’ama.<br />
X CONCURS DE RELATS BREUS ESCRITS PER GENT GRAN<br />
Venien <strong>de</strong>cidits a apallissar-la. ¡I per Déu que ho van fer! ¡Quina<br />
allisada que va rebre! I a més a més li tallaren els cabells, gairebé la<br />
<strong>de</strong>ixaren rapada, li esgarraparen les galtes i a la panxa li donaren un<br />
parell <strong>de</strong> punta<strong>de</strong>s <strong>de</strong> peu. S’aprofitaren que pares i mossos eren a<br />
la vinya, aquella gent embogida li <strong>de</strong>strossaren els vestits, també<br />
s’endugueren la robeta que preparava per al seu fill. Ni una peça <strong>de</strong><br />
roba <strong>de</strong>ixaren sencera, res <strong>de</strong>l que havia comprat en Josep per a ella<br />
i la criatura.<br />
De poca cosa els va servir.<br />
En Josep la va portar a Girona, a una casa al millor barri <strong>de</strong><br />
la ciutat.<br />
Als pares els va fer un bon tracte, mentre visquessin no els<br />
mancaria res, però els volia lluny d’ells, no havien <strong>de</strong> fer cap visita a<br />
la noia ni al nét.<br />
Aleshores, ell, <strong>de</strong>sprés <strong>de</strong> repartir una bona part <strong>de</strong>ls seus béns<br />
per a la seva dona i les noies, <strong>de</strong>ixà el poble <strong>de</strong>finitivament i es traslladà<br />
a viure amb ella, i quan va néixer el noi, l’hereu somiat, la felicitat<br />
era completa.<br />
Varen viure l’un per l’altre al llarg <strong>de</strong> <strong>de</strong>u anys. Mai no somniava<br />
a casar-se, però, quan arribà la notícia que sobtadament la mestressa<br />
havia mort, les seves vi<strong>de</strong>s feren un tomb. Les filles s’havien casat i<br />
en Josep i ella van fer-ho al cap d’uns mesos, tot respectant el dol.<br />
El seu home envellia, el seu fill creixia fort com un roure, tenien<br />
bones amistats, ella llegia, una mestra li donava lliçons, van viatjar a<br />
Paris i a Roma, els estius a la Cerdanya, la seva vida era una bassa d’oli.<br />
S’estimaven tant que ella estava convençuda que res ni ningú<br />
podria separar-los.<br />
Solament la mort ho va aconseguir.<br />
L’hereu <strong>de</strong> tots els negocis i terres va ser el seu fill; per a ella,<br />
unes bones ren<strong>de</strong>s. Al cap i a la fi, per a tots els que l’envoltaven era<br />
una senyora molt afortunada, una vídua rica i encara molt jove.<br />
Va plorar molt aquell home que l’havia fet tan venturosa, mai més<br />
no va voler tractes amb cap mascle, ben al contrari, recordava a totes<br />
10 11
L’UDOL QUE ARROSSEGA EL VENT<br />
hores els dies d’amor i es <strong>de</strong>dicà amb cos i ànima a l’educació <strong>de</strong>l<br />
seu fill, anhelava que fos un home <strong>de</strong> profit, que no li pugessin els<br />
fums al cap.<br />
A <strong>de</strong>spit <strong>de</strong> tot, ho havia assolit.<br />
La Magda sospira fondament, no vol recordar més, i mentre<br />
comença a resseguir el dibuix i barreja els colors i contempla els<br />
salzes, verns i pollancres, voldria reflectir fi<strong>de</strong>lment colors i formes.<br />
És difícil, dia rere dia li costa més, però pintant se sent un xic vàlida<br />
i continua sentint il·lusió pel que està fent.<br />
Li vénen al cap els versos que llegia abans i ara, esperant<br />
l’Irina, que cap al migdia la recollirà, intenta recitar belles paraules<br />
<strong>de</strong> bons poetes:<br />
“Més m’agrada el daurat <strong>de</strong> setembre,<br />
Més que la primavera <strong>de</strong> clar <strong>de</strong>scontrol<br />
Em plau la tardor quan estic sol.”<br />
Una ca<strong>de</strong>rnera s’ha aturat a pocs metres d’ella i s’està menjant la flor<br />
d’un card. No gosa moure’s mentre la contempla i aleshores li ve al<br />
cap un bell refrany:<br />
“Setembre bufa dolçament fins que al rebost les fruites tens.”<br />
Dóna una cop d'ull al rellotge, manquen minuts per a quarts <strong>de</strong> dues,<br />
aviat dinaran tots plegats a la casa a la vora <strong>de</strong> la mar, davant <strong>de</strong> les<br />
Me<strong>de</strong>s, ja tindran les vian<strong>de</strong>s prepara<strong>de</strong>s, i <strong>de</strong>sprés <strong>de</strong> l’àpat farà, com<br />
<strong>de</strong> costum, una bona migdiada i llavors, a l’hora <strong>de</strong> la fresca, passejarà<br />
una estona amb la Irina. S’escurçarà la tarda i gairebé no soparà,<br />
però sí que estarà reunida amb tots, fins a ben tard.<br />
La canalla farà xivarri, els grans parlaran d’internet, <strong>de</strong> webs, <strong>de</strong><br />
mòbils, coses que a ella li resulten estrafolàries, paraules que no<br />
comprèn, però sentint a uns i altres ja en té prou.<br />
Aigualeix una mica els tons <strong>de</strong> verd, si més no que quedin un<br />
xic empal·lidits. Ha <strong>de</strong> tenir força cura, l’última aquarel·la li va quedar<br />
massa acolorida, semblava un plat <strong>de</strong> samfaina…<br />
X CONCURS DE RELATS BREUS ESCRITS PER GENT GRAN<br />
Cavil·lant, riu per sota el nas, tots els <strong>de</strong> casa no es cansen <strong>de</strong><br />
lloar-li les pintures, saben ben bé que quan pinta no molesta, no pot<br />
ficar-se al mig <strong>de</strong> les converses, i ells xerren amb més llibertat, estiu<br />
i hivern l’animen perquè pinti i calli. Sent a estones ganes <strong>de</strong> dir-hi<br />
la seva, Ep, nois, jo sóc una vella però no sóc beneita.<br />
* * *<br />
Una figura molt esvelta, amb una samarreta vermella, ha passat pels<br />
marges i mentre l’admirava li ha vingut al cap el George Clooney, ara<br />
per ara és l’actor que troba més maco. Abans, anys enrere, els seus<br />
preferits eren en Clark Gable i en Gary Cooper, sempre l’han tornada<br />
boja els artistes <strong>de</strong> cinema i, <strong>de</strong>s <strong>de</strong> bon principi —<strong>de</strong> pensament,<br />
eh?, <strong>de</strong> pensament—, ha fet el salt al seu home amb l’artista <strong>de</strong>l<br />
moment. Ara, a les acaballes, quan surt en Clooney, encara sent un<br />
pessigolleig, ella sap ben bé per on, que li recorda bons temps passats.<br />
Ha començat a barrejar el blau-verdós-marronós <strong>de</strong> l’aigua, acluca<br />
els ulls per distingir millor una mena d’ombres fugisseres, i sembla<br />
que <strong>de</strong>sprés aquestes hagin <strong>de</strong>saparegut.<br />
Sí ella aconseguís fer unes figures versemblants, tindrien més<br />
vida les seves obres, però mai no queda satisfeta quan intenta pintar<br />
persones o animals, i possiblement sigui fàcil.<br />
De sobte, aquella figura <strong>de</strong> l’home que s’havia amagat entre els<br />
marges emergeix amb tota claredat, ara el distingeix: és un negre fort,<br />
alt, sembla disposat a posar-se a l’aigua. Llàstima, l’ha perdut <strong>de</strong> vista.<br />
EN LAMINE<br />
Ell contempla el rellotge constantment, encara és d’hora, més tard,<br />
d’ací a una hora, tornarà a intentar connectar amb la Idrissa.<br />
Al·là és gran. Ell farà possible que parlin, tot i la gran distància<br />
que els separa. No tenen importància ni l’espai, ni la terra, ni la<br />
immensitat <strong>de</strong> l’aigua. Els seus cors estan units per uns lligams que<br />
12 13
L’UDOL QUE ARROSSEGA EL VENT<br />
no trenquen les fronteres, ni els homes. Ningú ni res no podrà<br />
separar-los, ni fronteres, ni aquelles illes tan llunyanes, les Canàries,<br />
on sens dubte arribaran en qualsevol moment la seva estimada i en<br />
Babakar, el seu germà petit.<br />
En Babakar només té divuit anys, és el sisé <strong>de</strong>ls <strong>de</strong>u germans, les<br />
petites són noies, és ell quí, sens dubte, ha vetllat per la Idrissa al<br />
llarg <strong>de</strong> la travessa <strong>de</strong> tants dies, <strong>de</strong> moltes hores, quantes n’hauran<br />
passat guaitant el cel i enyorant la terra?<br />
Mentre trepitja la sorra d’aquella platja, al seu voltant percep<br />
mira<strong>de</strong>s <strong>de</strong> rebuig.<br />
Una munió <strong>de</strong> gent s’estan estirats com llargandaixos torrant-se<br />
al sol, d’altres divertint-se amb pilotes i pales, uns nens fan castells<br />
<strong>de</strong> sorra, unes dones, amb els pits enlaire, com si <strong>de</strong>sitgessin que el<br />
sol les travessés, només tenen cobert el cap amb grans barrets i duen<br />
ulleres fosques i una mena <strong>de</strong> tira <strong>de</strong> roba cobrint-los el sexe.<br />
Natges, cuixes, pits, tot convida a passejar-hi la mirada.<br />
En Lamine prou ho sap, que ha <strong>de</strong> caminar amb el cap cot, no<br />
sigui cosa que per fer un cop d’ull a aquests pits tan bonics que té<br />
aquesta noia jove o als grans malucs d’aquella dona rossa, alguns <strong>de</strong>ls<br />
homes que les envolten li trenquin la cara.<br />
No vol conflictes, ell no en pot tenir <strong>de</strong> cap mena.<br />
Voldria fer un xut a qualsevol <strong>de</strong> les pilotes que amunt i avall <strong>de</strong><br />
la sorra llencen grans i criatures, però no gosa fer-ho.<br />
Sabedor que el seu aspecte no és el millor per fer amics,<br />
travessa apressat el camí que el durà al seu lloc preferit. Va vestit<br />
amb una túnica vermella amb espirals i cercles negres i verds,<br />
uns texans mig esparracats, tot està brut, i ell mateix sent aquella<br />
mena <strong>de</strong> pudor que s’enganxa i s’escampa arreu. La ferum <strong>de</strong>ls<br />
animals que més odia, els porcs, s’ha enganxat al seu cos, talment<br />
com una segona pell.<br />
Tot just fa mitja hora els ha donat pinso, ha passat les mànegues<br />
d’aigua pel terra <strong>de</strong> la granja, els seus peus han trepitjat merda <strong>de</strong><br />
tots colors, i tot i que se’ls ha rentat abans <strong>de</strong> posar-se les espar<strong>de</strong>-<br />
X CONCURS DE RELATS BREUS ESCRITS PER GENT GRAN<br />
nyes que aquí en diuen “<strong>de</strong> pagès”, la fortor no l’abandona, i sempre<br />
recula quan algú s’acosta, per por <strong>de</strong>l rebuig <strong>de</strong>ls altres.<br />
Continua caminant, ara <strong>de</strong>ixa la platja a la seva esquena i enfila<br />
el camí que el portarà a la <strong>de</strong>sembocadura d’aquest riu que<br />
anomenen Ter.<br />
Té dues hores <strong>de</strong> lleure abans <strong>de</strong> tornar a la granja, allà s’ha quedat<br />
en Fatou, faran vint-i-quatre hores <strong>de</strong> guàrdia, solament una estona<br />
al matí o la tarda per a cadascun d’ells tindran lliure, perquè el<br />
diumenge és el dia que l’amo els dóna més feina: neteja a fons <strong>de</strong><br />
tots els racons <strong>de</strong> les porqueres, regar, treure fulles mortes, picar la<br />
terra <strong>de</strong>l jardí, rentar i raspallar els quatre grans gossos, recollir la<br />
merda, escombrar, netejar tots els racons <strong>de</strong> la finca… i tota aquesta<br />
gran feinada <strong>de</strong>sprés d’haver recollit la fruita <strong>de</strong>l dia.<br />
És el que més li agrada fer, primer la <strong>de</strong>ls presseguers, pereres i<br />
pomeres, els braços enlaire i triar la que està per encaixar i, en acabar,<br />
arreplegar la fruita macada, la caiguda a terra, per donar-la als porcs.<br />
D’aquesta fruita, <strong>de</strong> la macada, en pot agafar tota la que vulgui, i<br />
ell s’atipa <strong>de</strong> valent, un gran tros <strong>de</strong> pa i a omplir la panxa. Fa temps<br />
que menja d’aquesta manera i poca cosa més. Fins a la nit, que, amb<br />
els quatre companys que componen el personal <strong>de</strong> la casa, cuinen<br />
arròs, un arròs sol que, a voltes, és més substanciós si tenen la sort<br />
que algun pollastre hagi mort esclafat, l’amo els el dóna per a ells.<br />
Aquell dia és festa grossa. Avui ja en tenen un d’esquarterat i ben<br />
salat, preparat per al sopar.<br />
Ha arribat a lloc, s’ha tret les espar<strong>de</strong>nyes, <strong>de</strong>sprés els pantalons,<br />
ha fet un cop d’ull als marges <strong>de</strong>l riu, no veu persones als voltants,<br />
excepte una dona molt vella que el diumenge passat també hi era,<br />
aquesta dona menuda, <strong>de</strong> cabells blancs, que es passa l’estona pinta<br />
que pintaràs. No s’atreveix a acostar-se, quan ell va marxar el<br />
diumenge passat ella encara estava entretinguda amb les seves<br />
pintures, asseguda en una cadireta.<br />
Decidit, es remulla al riu, dintre la motxilla porta roba neta. Quina<br />
<strong>de</strong>lícia sentir-se lliure dintre l’aigua, tot i que diàriament es po<strong>de</strong>n<br />
14 15
L’UDOL QUE ARROSSEGA EL VENT<br />
rentar tots els companys <strong>de</strong>sprés <strong>de</strong> feinejar, no té comparança amb<br />
avui, els diumenges a ell li agrada venir a aquest racó, contemplant<br />
uns quants estanyols i dunes esquifi<strong>de</strong>s, talment com si fos un petit,<br />
molt petit racó <strong>de</strong>l riu Casamance, el seu gran riu, allà al seu pais,<br />
al seu Senegal.<br />
S’eixuga, es vesteix i s’estira a sobre <strong>de</strong>ls joncs i contempla el cel.<br />
I mormola que ni aquest cel té comparança amb el d’allà, res no<br />
es pot comparar amb el seu país, però pensa que aviat el cel d’aquí es<br />
tornarà més blau, més meravellosa serà aquesta terra quan la Idrissa<br />
sigui aquí. I, convençut, medita que li manquen pocs dies per ser feliç.<br />
Cavil·la com van els seus contes, encara té estalvis, però mil euros,<br />
mil, els ha remès a Rufisque, a la seva ciutat, perquè el seu germà<br />
gran els donés al patró, al gran Sar, l’amo <strong>de</strong> les pasteres. Al·là el<br />
beneeixi.<br />
Aquest gran patró s’ha compromés a portar la Idrissa i en Babakar,<br />
primer fins a Ziguinchor, i, d’allà, embarcats amb quí sap quants<br />
companys més, fins a les Illes Canàries.<br />
El mateix viatge el van fer ell i quaranta companys més, Al·là els<br />
va ajudar, van arribar a les illes i els van ajudar.<br />
Les últimes noticies, el diumenge passat, eren que ja s’embarcaven,<br />
que estaven a punt <strong>de</strong> fer-ho, a la nit, quan hi haurien pocs<br />
vigilants.<br />
Aleshores, no hi ha dubte que, si han tingut sort, han passat<br />
gairebé vuit dies, ja <strong>de</strong>uen haver arribat a bon port.<br />
El seu cap només barrina i ara se sent una mica tremolós, aquesta<br />
nit no ha tancat els ulls, encaboriat li han passat les hores, ha trucat<br />
als mòbils <strong>de</strong> tots dos, cap resposta.<br />
Desesperat, com que no podia agafar el son, s’ha llevat i, al costat<br />
<strong>de</strong> les llums <strong>de</strong> vigilància <strong>de</strong> la finca, ha anat llegint sures fins a la<br />
matinada. Ha quedat esgotat, però els ulls no l’obeïen i el cervell<br />
encara menys.<br />
Ho té ben <strong>de</strong>cidit: ara, <strong>de</strong>sprés <strong>de</strong> resar, recitarà la fatiha dues<br />
vega<strong>de</strong>s i tornarà a intentar posar-se en contacte amb ells.<br />
X CONCURS DE RELATS BREUS ESCRITS PER GENT GRAN<br />
Vol estar assossegat i intentar seguir els bons consells <strong>de</strong>l mul·là,<br />
que ahir va visitar-los i que repetia una i altra vegada que no s’amoïnés<br />
tant, que podien haver passat moltes casualitats… perdre els mòbils…<br />
que la pastera hagi estat recollida per algun vaixell i no els <strong>de</strong>ixin<br />
comunicar-se amb ningú, fins que estiguin a terra ferma… que per<br />
sort ja hagin arribat a qualsevol port <strong>de</strong> les illes i que no es trobin<br />
prou bé… moltes circumstàncies, no cal pensar en la hawla. Això mai.<br />
Al·là és gran.<br />
En Lamine recorda quan ell les va passar <strong>de</strong> tots colors, primer,<br />
tants dies només veient aigua pertot arreu, <strong>de</strong>sprés, esgotat, famolenc,<br />
tremolós, quan el van recollir va viure la por que el tornessin a casa<br />
i, quan per fi el van portar a Catalunya, <strong>de</strong>sprés <strong>de</strong> dos mesos a<br />
diferents llocs, el <strong>de</strong>ixaren al mig <strong>de</strong> Barcelona, amb sis euros a la<br />
butxaca i un bon tros <strong>de</strong> pa.<br />
Els primers dies va dormir en un banc, juntament amb altres com<br />
ell. Una ONG els portava menjar, roba neta, i un matí uns bitllets <strong>de</strong><br />
tren fins a Girona.<br />
Per sort, allà els esperava altra bona gent, que ja els havia buscat<br />
feina per les masies <strong>de</strong>ls voltants. Treballava amb en Fatou, el seu<br />
amic d’infantesa, no s’havien separat mai i ara eren més que<br />
germans, dos cossos amb una sola ànima.<br />
Sovint parlaven, la seva vida era millor que al seu poble, el seu<br />
refugi millor que les barraques d’uralita <strong>de</strong>l seu pais i la gent aquí<br />
vivia molt bé. Ells, no gaire, però tot milloraria, era questió <strong>de</strong> temps,<br />
d’aci uns anys tindran papers i es repeteixen que podran anar fent i<br />
millorant sense aquesta angoixa permanent que ara els ofega.<br />
Al seu poble parla wolof, però, per sort, el seu francès és força<br />
bo, el català el mig parla i l’entén millor que el castellà, els mots<br />
catalans li sonen més dolços, una mica semblants a com pronuncien<br />
els francesos, i ara, quan tindrà la Idrissa, li dirà mots en català, ha<br />
après moltes paraules d’amor escoltant la ràdio i la tele <strong>de</strong>ls amos.<br />
I un calfred i un fort <strong>de</strong>sig s’estén pel seu cos i tot d’una, com<br />
si la tingués davant, sent un goig infinit, s’estima tant la seva Idrissa<br />
16 17
L’UDOL QUE ARROSSEGA EL VENT<br />
que, pensant en ella, els ulls se li omplen <strong>de</strong> llàgrimes i voldria tenirla<br />
fortament abraçada, només abraçada, hores, una nit, tot un dia,<br />
sense que res ni ningú no trenqués la màgia.<br />
Vindran temps millors, l’Idrissa sap molt <strong>de</strong> tot i ell ha parlat<br />
a bastament amb la mestressa i han arribat a l’acord que, quan<br />
ella vingui, tindrà feina per donar i per vendre, els avis <strong>de</strong> la casa<br />
necessiten cada dia més que els cuidin i la seva Idrissa ho farà<br />
molt bé, ella sap cuinar, cosir, és una noia molt entenimentada i<br />
segur que guanyarà diners.<br />
LA IRINA<br />
Avui, mentre preparava l’esmorzar ajudant la Farida, no podia<br />
<strong>de</strong>ixar <strong>de</strong> plorar. No gosa comentar-ho als <strong>de</strong> casa, ni tampoc ha<br />
volgut explicar-li res a aquesta dona àrab que té sis fills, n’espera<br />
un altre i treballa com una mula, a més a més tot plegat és molt<br />
vergonyós.<br />
I és que tot anava tan bé! Fins ahir. Ella es consi<strong>de</strong>rava una dona<br />
afortunada perquè el seu company, en Ramiro, era un home cabal.<br />
S’havien conegut a casa d’una compatriota, una noia que s’havia<br />
amistançat amb un pagès ben folrat d’euros i terres. Aquell home<br />
vell era un home solitari que sovint anava al club <strong>de</strong> carretera, allà<br />
l’havia coneguda i s’havia tornat boig per la Sofia, va pagar una bona<br />
picossada per ella i la tenia per a ell sol i com una reina.<br />
La Irina havia anat a passar una <strong>de</strong> les poques hores que tenia<br />
<strong>de</strong> festa aquell dilluns amb la parella, perquè ella servia les copes al<br />
mateix puticlub d’on havia sortit la Sofia.<br />
No havien estat contracta<strong>de</strong>s al seu país per fer aquelles tasques,<br />
la Irina feia els impossibles per no <strong>de</strong>ixar la barra i passar a les habitacions,<br />
però no sempre ho aconseguia i per sort per a ella aquell dia<br />
venturós havia canviat la seva sort: trobà l’amor.<br />
En Ramiro no era jove ni maco, però sí molt atent, i quan ella li<br />
va explicar que basquejava quan havia <strong>de</strong> fer serveis, que feia <strong>de</strong><br />
X CONCURS DE RELATS BREUS ESCRITS PER GENT GRAN<br />
meuca a la força, l’escoltà en silenci i, passant-li la mà pel cap, li va<br />
prometre que ben aviat es tornarien a veure.<br />
Tres anys va costar-li sortir <strong>de</strong>l bar, per fí en Ramiro pagà el <strong>de</strong>ute<br />
que ella tenia amb aquella colla d’extorsionadors i els <strong>de</strong>ixaren trànquils.<br />
Vivien a Figueres, ell tenia feines molt estranyes, sense<br />
horaris, viatges a Andorra, a França, a Barcelona, les seves explicacions<br />
eren…. avui hi sóc, <strong>de</strong>mà no, <strong>de</strong>mà passat tornaré i <strong>de</strong><br />
vega<strong>de</strong>s <strong>de</strong> nit, d’altres a ple sol, mai no sabia ella amb antel·lació<br />
com i quan anirien passant els dies.<br />
* * *<br />
Ella no s’aconformava a tantes hores <strong>de</strong> solitud i a <strong>de</strong>manar sempre<br />
diners per a qualsevol cosa, volia treballar. Al mes <strong>de</strong> maig trobà feina<br />
com a cuidadora d’una gran senyora, una família benestant, tenien<br />
una casa a Girona, una altra a la platja, era una bona tasca, ajudar<br />
una mica la Farida i tenir cura <strong>de</strong> la senyora.<br />
Per sort, la vella no era una dona emprenyadora, s’entretenia força<br />
llegint i pintant.<br />
Al principi, diàriament anava i tornava <strong>de</strong> Figueres a Girona i les<br />
nits les tenia lliures. En arribar el mes <strong>de</strong> juliol canviaren els tractes,<br />
la pagaven molt bé a canvi <strong>de</strong> treballar i dormir amb la família i<br />
només lliurar el dilluns a la tarda. En Ramiro ho havia trobat un xic<br />
massa pesat, ella l’havia convençut, li havia promès que l’any vinent<br />
no ho acceptaria.<br />
El seu secret, el seu afany <strong>de</strong> guanyar diners no l’explicava al<br />
seu home, sempre li <strong>de</strong>ia que ajudava els pares enviant-los tot el<br />
que estalviava.<br />
A la callada, aquest mes passat havia remès als seus pares siscents<br />
euros, una morterada, perquè les seves trameses acostumaven<br />
a ser <strong>de</strong> cent euros.<br />
Experimentà un goig in<strong>de</strong>scriptible en remetre una quantitat tan<br />
important, als pares els encarregà que compressin regals per a en<br />
18 19
L’UDOL QUE ARROSSEGA EL VENT<br />
Nicolai i ho van complir. La setmana passada, el seu fill estava molt<br />
cofoi: roba, joguines, llibres i mùsica. Tot un seguit d’obsequis que<br />
ella s’hagués estimat més portar-li en persona.<br />
Potser es ficaria <strong>de</strong> peus a la galleda si expliqués a en Ramiro que<br />
als disset anys ja era mare. Ell tenia una vida prou complicada. S’havia<br />
divorciat feia poc temps, la partició <strong>de</strong>ls béns <strong>de</strong> la parella havia estat<br />
problemàtica, els fills estaven emprenyats amb el pare. Havien trencat<br />
relacions. No consentia parlar <strong>de</strong> la família.<br />
Llavors es consolava dient-se a sí mateixa que no calia fer les coses<br />
a la baliga-balaga, quan ella i en Ramiro es cassesin —el jutjat els<br />
havia donat dia i hora pel novembre—, ja li explicaria que tenia un<br />
fill que aviat faria <strong>de</strong>u anys i a qui no abraçava <strong>de</strong>s que en tenia sis,<br />
i que volia anar al seu país i portar-lo aquí.<br />
Poc es pensava que el seu company també es reservava els<br />
seus secrets; aquella feina tan ben pagada, aquells horaris<br />
estranys, tot eren falòrnies.<br />
¡Quina maleïda sorpresa!<br />
Quan fora d’hores li va trucar l’amic d’en Ramiro per comunicarli<br />
que l’havien agafat pres per tràfic d’estupefaents i que era a la presó<br />
Mo<strong>de</strong>l <strong>de</strong> Barcelona, el món li caigué a sobre.<br />
No s’ho empassava, empresonat per fer <strong>de</strong> transportista amb el<br />
seu cotxe, poc ho sospitava quan el veia acompanyat d’amics i li explicava<br />
que <strong>de</strong> vega<strong>de</strong>s els portava a algun poble <strong>de</strong>ls voltants, perquè<br />
ells, pobres, no tenien vehicle.<br />
Repetia que guanyava molt, passava diners a la família, segons ell<br />
era soci d’un taller <strong>de</strong> reparacions i, ves per on, el gran negoci era<br />
ajudar a vendre i transportar droga.<br />
Mai no havia sospitat res. I ara, a qui li ho explicava, quí la<br />
creuria?<br />
Més <strong>de</strong> quatre pensarien que ella n’era còmplice.<br />
No pensava tornar al pis <strong>de</strong> Figueres, la po<strong>de</strong>n engarjolar, sense<br />
papers, o pitjor, la podrien retornar al seu país. De qualsevol <strong>de</strong> les<br />
dues maneres, està ben refotuda.<br />
X CONCURS DE RELATS BREUS ESCRITS PER GENT GRAN<br />
Els malsons d’aquesta nit encara la tenen esgarrifada. Ha<br />
sommiat que tornava a treballar <strong>de</strong> marcolfa. El lloc era brut, una<br />
gran sala i molts homes fent cua. L’encarregat d’aquell lloc tenia<br />
la cara plena <strong>de</strong> nafres, feia anar un fuet amenaçador, li <strong>de</strong>ia:<br />
“amb aquest, posa’t <strong>de</strong> quatre grapes, ara <strong>de</strong> genolls, amb l’altre<br />
obre la boca, tomba’t, si et peguen digues que a la la cara no,<br />
al cul el que vulguin, tant se val…no ploris, t’aguantes, aquest és<br />
un pixaner…aquest està carregat <strong>de</strong> manies, tu muts i a la gàbia…<br />
“I uns homes <strong>de</strong> totes mi<strong>de</strong>s i colors, suats, fent pudor <strong>de</strong> porcs<br />
senglars, s’esperaven que ella obeís a cop <strong>de</strong> fuet.<br />
Aquest matí, <strong>de</strong>sprés <strong>de</strong>l somni, amb l’estómac regirat, no havia<br />
esmorzat. No tenia esma per a res.<br />
Decidida a tot, a les clares, ara ho explicarà tot a la senyora. Ella<br />
l’ajudarà, perquè aquesta gran persona té un rostre d’àngel i sembla<br />
haver passat per aquest món fent el bé i allunyada <strong>de</strong> qualsevol<br />
<strong>de</strong>sastre.¡Quina bonastrugança que l’acompanya! Prou que un s’adona<br />
que ella és una dona afortunada. Ha nascut amb la flor al cul, no li<br />
manca <strong>de</strong> res, la seva vida ha estat un camí <strong>de</strong> roses i, com que és<br />
una gran dama, mai no aixeca la veu, però es nota que és po<strong>de</strong>rosa<br />
i culta, sap més que set bisbes.<br />
No sap com, però ha d’aconseguir que algú <strong>de</strong> la família l’acompanyi<br />
per parlar amb el jutge, l’ha <strong>de</strong> convèncer perquè doni el<br />
permís: encara que en Ramiro estigui a la presó, ha <strong>de</strong> casar-los. En<br />
Nicolai es mereix una vida millor, quan ella tingui la documentació<br />
en ordre podrà anar al seu país i dur-lo al seu costat.<br />
La senyora, <strong>de</strong>sprés, ho dirà al fill i potser l’adreçaran a un advocat<br />
que l’assisteixi, aquesta família es compadiran d’ella, que ha estat tan<br />
<strong>de</strong>safortunada.<br />
Solament que li aconseguisin tenir entrada lliure a la presó sense<br />
que li <strong>de</strong>manin la documentació que ella no té, ja estaria contenta.<br />
Desitjaria anar a veure en Ramiro, tot i que ell no li ha trucat, les<br />
20 21
L’UDOL QUE ARROSSEGA EL VENT<br />
notícies les sap per en Quico, un amic que sembla estar molt al<br />
corrent <strong>de</strong> tota la història.<br />
Respira fondament mentre es dirigeix a recollir la senyora, com<br />
sempre li farà un petó i mentre reculli tots els estris li anirà explicant<br />
part <strong>de</strong> la seva vida. No cal parlar <strong>de</strong>l puticlub, ni <strong>de</strong>ls primers<br />
temps a Berlin, a ningú li importen tants <strong>de</strong>talls. Més endavant, quan<br />
hagi passat un temps, com que aquesta família és po<strong>de</strong>rosa, potser<br />
la posaran dintre <strong>de</strong> la Seguretat Social, tenen magatzems <strong>de</strong> fruita,<br />
molts treballadors, no vindrà d’un.<br />
Ha arribat, comença a parlar, s’entrebanca una mica, la<br />
senyora Magda li fa repetir els mots una i altra vegada. Ha<br />
començat explicant on és en Ramiro, la veu li tremola, no sap<br />
com s’ho prendrà aquesta dama.<br />
En Lamine continua contemplant el cel, un núvol petit ha<br />
aparegut, sembla un rostre femení, li recorda el cap <strong>de</strong> la Idrissa,<br />
<strong>de</strong> cop i volta sona el seu mòbil, atabalat, abans <strong>de</strong> prémer la tecla<br />
ja crida un nom.<br />
—Idrissa, digues-me!<br />
—Lamine, ets en Lamine, oi?<br />
—Qui ets, tu?<br />
—L’Aisha, la dona <strong>de</strong> l’Alioune, el pescador <strong>de</strong> Mibour.<br />
—On ets? Per què tens el mòbil <strong>de</strong> la meva dona?<br />
—Sisplau, calma’t. Vàrem embarcar juntes, el tracte era que<br />
seríem trenta companys i ens entaforaren quaranta homes, sis dones<br />
i quatre criatures a la barca.<br />
—On sou? Està malalta la Idrissa?<br />
—Assossega’t, ara t’ho explico tot. Sis dies hem anat a la <strong>de</strong>riva.<br />
Ens asseguraren que un capità ens guiaria. Un engany, una brúixola<br />
i a córrer, dies d’amargor i un home es tornà boig, ell i dos més ens<br />
donaren molt mal viatge. Al boig el llançaren a l’aigua, ell portava la<br />
hawla. Els altres dos van morir per culpa seva.<br />
X CONCURS DE RELATS BREUS ESCRITS PER GENT GRAN<br />
—I en Babakar? Per què parles tu?<br />
—Ahir estàvem arribant a les Canàries. Una patrullera es<br />
dirigia cap a nosaltres, uns quants <strong>de</strong>ls nostres es posaren<br />
<strong>de</strong>mpeus i començaren a fer trontollar l’embarcació.<br />
—Prou, prou, digues-me què ha passat als meus.<br />
—La Idrissa i el teu germà, amb tant <strong>de</strong> moviment, van caure a<br />
l’aigua i, sense forces per a res, entumits i talment com els còdols,<br />
ells, dues dones i tres criatures s’enfonsaren.<br />
—En Babakar és molt fort, ell es <strong>de</strong>u haver salvat.<br />
—No, el teu germà ha <strong>de</strong>saparegut a les aigües, a ella l’hem<br />
recuperada, va rebre un fort cop al cap.<br />
—Aixi que la Idrissa és a l’hospital?<br />
—No, escolta’m, ho sento, ho sento molt. Ella s’està al meu costat,<br />
al dipòsit. He vingut a donar-li lùltim adéu. A la seva bossa hi havia<br />
el mòbil. Aconforma’t, Lamine, Al·là la volia amb ell. Ella viurà al<br />
paradís. Parlava <strong>de</strong> tu tot el camí, t’estimava…<br />
Aquell núvol que s’assemblava a la Idrissa tot d’una s’ha tenyit<br />
<strong>de</strong> vermell, i en Lamine, dret com un pal, sent ona<strong>de</strong>s <strong>de</strong> sang que<br />
li pugen al coll, al cap, als ulls, i la seva boca s’obre talment com una<br />
cova, la llengua l’ofega, es mossega els llavis i crida.<br />
L’udol com <strong>de</strong> bèstia ferida s’escampa pels marges, l’herba resta<br />
quieta, els ocells <strong>de</strong>ixen <strong>de</strong> picotejar els cards i alcen el vol, les<br />
granotes que<strong>de</strong>n esmorteï<strong>de</strong>s, les marietes es <strong>de</strong>sprenen <strong>de</strong> les fulles,<br />
els peixos s’enfonsen tant com po<strong>de</strong>n, rodolen les pedres, els cargols<br />
rellisquen <strong>de</strong>ls matolls…<br />
La senyora Magdalena, aterrida per aquella ululació, <strong>de</strong>splomant-se<br />
i amb els ulls oberts, mormola:<br />
—Josep, ja vinc, t’he sentit, has dit el meu nom cridant, cercantme,<br />
sóc aquí, ja vinc al teu costat, per sempre, agafa’m la mà, ara<br />
arribo, abraça’m. No tinc por.<br />
La Irina la recull abans que caigui a terra. Aterrida contempla els<br />
seus ulls esbatanats i la boca torçada, tot plegat li fa témer el pitjor.<br />
L’abraça i li posa la mà al pit. Res, no sent res.<br />
22 23
L’UDOL QUE ARROSSEGA EL VENT<br />
Una parella <strong>de</strong> joves surten corrents <strong>de</strong> darrera les dunes, ella,<br />
nua, ell posant-se el banyador, corren com les llebres.<br />
En Lamine, llençant-se sobre la sorra, continua ululant.<br />
SEGON PREMI<br />
1939<br />
Antoni Rovira Barquet<br />
Barcelona<br />
I<br />
Vint-i-sis <strong>de</strong> gener <strong>de</strong> 1939. Els carrers <strong>de</strong> Barcelona són un abeller<br />
<strong>de</strong> gent nerviosa, contenta, sobreeixida d’alegria. Cares pletòriques<br />
<strong>de</strong> satisfacció. Per les principals vies <strong>de</strong>sfilen les tropes <strong>de</strong>ls<br />
rebels, guanyadores <strong>de</strong> la contesa. Esgota<strong>de</strong>s, però amb marcada<br />
marcialitat, empeses per l’admiració que provoquen, per l’entusiasme<br />
producte <strong>de</strong>l <strong>de</strong>sig d’un final anhelat.<br />
Han alliberat la ciutat, el país, <strong>de</strong>l govern <strong>de</strong>mocràticament<br />
establert a les urnes. Han passat quatre anys <strong>de</strong> terrible guerra.<br />
Cruenta i fratricida.<br />
Els contemplen les cares rialleres, però magres i pàl·li<strong>de</strong>s,<br />
<strong>de</strong>ls qui han estat molt <strong>de</strong> temps amagats, surant com podien,<br />
en un ambient hostil, perillós. Vivint un temps en què la més<br />
petita indiscreció, la més insignificant expressió, podia ser motiu<br />
<strong>de</strong> <strong>de</strong>núncia i podia portar a fer una passejada sense retorn a<br />
l’Arrabassada.<br />
24 25
1939<br />
També trobem els conformistes. Aquells a qui tant se’ls en dóna<br />
una cosa com una altra. Els qui no han patit. Els qui, segons d’on bufa<br />
el vent, avui diuen blanc i ahir <strong>de</strong>ien negre. Són els qui no tenen i<strong>de</strong>als<br />
concrets, els qui només <strong>de</strong>sitgen viure tranquils, mani qui mani.<br />
Els qui han amagat els seus sentiments i ara, amb llibertat,<br />
amb segura impunitat, mostren les seves preferències cap als<br />
nacionalistes. Els anti<strong>de</strong>mocràtics, els convençuts i fervents<br />
admiradors <strong>de</strong>l nou règim que albiren. Però també n’hi trobem<br />
molts que, si bé ara victoregen la fi <strong>de</strong> la guerra i l’arribada <strong>de</strong><br />
l’invasor, arribarà un moment que renegaran d’allò en què van<br />
creure i que ha acabat <strong>de</strong>cebent-los.<br />
Durant la guerra els republicans més radicals, els anarquistes, els<br />
qui no creien en res que no fos en ells mateixos, van ser els qui van<br />
cometre tot tipus d’atrocitats, <strong>de</strong> vexacions, assassinats. Mataren,<br />
cremaren, <strong>de</strong>struïren, cegats unes vega<strong>de</strong>s per la cobdícia, per simples<br />
venjances, per i<strong>de</strong>es polítiques o religioses…, era igual, només era<br />
qüestió <strong>de</strong> complaure <strong>de</strong> vega<strong>de</strong>s els més baixos instints.<br />
Aquesta xusma <strong>de</strong>structora i vil va assolir l’odi i el menyspreu<br />
d’una població farta <strong>de</strong> tant <strong>de</strong> caos, <strong>de</strong>lerosa <strong>de</strong> pau i tranquil·litat,<br />
que va acabar per girar-los l’esquena. Però si aquests van ser dolents,<br />
no menys ho van ser els vencedors, anhelants <strong>de</strong> tornar el mal rebut<br />
amb un altre <strong>de</strong> pitjor, si és que hi podia haver alguna cosa més greu<br />
que la mort. No van quedar enrere a l’hora d’ajusticiar impunement<br />
els, per ells suposats, enemics <strong>de</strong> la Pàtria.<br />
No cal entrar en <strong>de</strong>talls <strong>de</strong>l perquè <strong>de</strong> l’aixecament <strong>de</strong>ls militars<br />
en contra <strong>de</strong>l govern legítimament constituït.<br />
Mentre els carrers s’omplien <strong>de</strong> gent celebrant la victòria i victorejant<br />
les tropes alliberadores, n’hi va haver que, conscients <strong>de</strong> les<br />
represàlies <strong>de</strong> què serien víctimes, sabedors <strong>de</strong>l <strong>de</strong>stí que els esperava,<br />
fugiren carretera enllà, cap a Girona i la Jonquera, cercant travessar<br />
la frontera francesa, a l’encalç <strong>de</strong> la salvació i la pau.<br />
La línia que marcaven els Pirineus era la frontera entre la vida i<br />
la mort. La corrua <strong>de</strong> gent provinent <strong>de</strong> tots els punts <strong>de</strong> la penín-<br />
X CONCURS DE RELATS BREUS ESCRITS PER GENT GRAN<br />
sula era impressionant. Durant dies i nits, travessant ciutats, pobles<br />
i viles, homes, dones i criatures, arrossegant-se pels polsosos camins,<br />
anaven a la recerca <strong>de</strong> l’exili.<br />
¿Com seria la nova vida més enllà <strong>de</strong> la Pàtria que els rebutjava?,<br />
¿què trobarien en un país <strong>de</strong>sconegut, forçosament esquerp per a<br />
aquells fugitius per raons merament polítiques? ¿Com podien veure<br />
els francesos amb bons ulls aquella allau <strong>de</strong> gent sense fortuna que,<br />
cercant aixopluc, envaïa el seu territori?<br />
Ja sabem que és un tòpic dir que les guerres són absur<strong>de</strong>s, cruels,<br />
<strong>de</strong> vega<strong>de</strong>s innecessàries. Sigui per motius polítics, religiosos o ètnics,<br />
els homes s’han <strong>de</strong> matar els uns als altres. S’ha d’humiliar el veí,<br />
s’ha <strong>de</strong> torturar per imposar les pròpies i<strong>de</strong>es, la voluntat per damunt<br />
<strong>de</strong>ls menys afavorits, <strong>de</strong>ls més dèbils. Des que el món és món l’ésser<br />
humà ha dirimit les seves diferències vessant la sang <strong>de</strong>ls enemics.<br />
Enemics creats per la cobdícia, pel pensament diferencial. Mai ningú<br />
no s’ha parat a pensar què passaria si ell estigués a l’altra banda, si<br />
en lloc <strong>de</strong> ser el vencedor fos el vençut.<br />
Tots estem posseïts <strong>de</strong> la veritat, són els altres els qui estan equivocats,<br />
i aleshores som els botxins que exterminem homes, pobles,<br />
cultures, sense importar-nos el més mínim els i<strong>de</strong>als <strong>de</strong> l’altre.<br />
Però l’home mor, mes les i<strong>de</strong>es que<strong>de</strong>n i perduren i algun dia<br />
ressorgiran <strong>de</strong> les cendres d’un foc mai totalment apagat.<br />
II<br />
Aquella nit, quan la gatzara rondaire havia donat pas al <strong>de</strong>scans i<br />
relax <strong>de</strong>ls qui havien sortit <strong>de</strong> la presó <strong>de</strong> la por i somiaven en un<br />
ordre, en un pis <strong>de</strong> l’Eixample una parella romania fent plans per al<br />
futur, i no precisament per a un futur gaire afalagador. Més aviat<br />
plagat d’incògnites, fruit d’un present neguitós i temorenc.<br />
En Pau era un xicot <strong>de</strong> vint anys acabats <strong>de</strong> fer, forta complexió,<br />
musculós, <strong>de</strong> trets angulosos, ulls foscos <strong>de</strong> mirada viva, cabells<br />
negres i llisos. Catalanista a ultrança, nacionalista, separatista, afiliat<br />
26 27
1939<br />
a la CNT <strong>de</strong>s <strong>de</strong> que havia esclatat el conflicte bèl·lic, s’havia distingit<br />
pel seu ardor col·laboracionista i havia participat en assalts i atemptats.<br />
Anticlerical nat, havia col·laborat en la crema d’esglésies, amb<br />
clara participació en <strong>de</strong>tencions i últimes passeja<strong>de</strong>s i obedient a les<br />
ordres més radicals que podia rebre.<br />
Aquest caràcter era camp abonat per obeir cegament qualsevol<br />
ordre, no es parava a pensar; el seu i<strong>de</strong>al, si en tenia algun, era establir<br />
un ordre basat en l’anarquia i la situació <strong>de</strong>l moment era camp <strong>de</strong><br />
cultiu per als seus instints, incapaç <strong>de</strong> controlar-se.<br />
Estava assegut en una escorxada cadira, recolzat a la taula esquarterada<br />
<strong>de</strong>l menjador, amb restes <strong>de</strong> menjar escampa<strong>de</strong>s pel damunt.<br />
Un miserable foc <strong>de</strong> carbó, aleshores apagat, en una <strong>de</strong>sproveïda cuina.<br />
Amb un llum opac <strong>de</strong> quinqué que mal il·luminava l’estança, creant<br />
<strong>de</strong>sfigura<strong>de</strong>s ombres d’aspecte grotesc, es trobava acompanyat <strong>de</strong> la<br />
Marta, la seva dona, una noia <strong>de</strong> només dinou anys, <strong>de</strong> cabells <strong>de</strong> color<br />
caoba, retallats per sota la nuca, <strong>de</strong> pell bruna i suau, cara <strong>de</strong> nena, ulls<br />
clars, aspecte senzill, caràcter bondadós, tot al contrari d’ell.<br />
Des que es van casar, les coses havien canviat. Anys <strong>de</strong>sprés recordaria<br />
aquell dia i tot el que en Pau havia dit, pensat i fet. Procuraria<br />
cobrir amb un vel espès tots els es<strong>de</strong>veniments d’aquells dies.<br />
No reconeixia l’home que era el seu marit.<br />
Ell li <strong>de</strong>ia.<br />
—No em queda més remei, Marta. He <strong>de</strong> fugir.<br />
Ella no parla, escolta i plora, aquells ulls altra volta vius i brillants<br />
ara romanen esmorteïts. Les llàgrimes li regalimen per les galtes<br />
envermelli<strong>de</strong>s. La ment embotada, incapaç <strong>de</strong> pensar amb claredat.<br />
Escassament feia un any que s’havien casat pel civil, vivien en un<br />
pis <strong>de</strong> lloguer <strong>de</strong> l’esquerra <strong>de</strong> l’Eixample. Malvivien <strong>de</strong> l’ajut <strong>de</strong>l<br />
comitè per serveis prestats i <strong>de</strong>l producte <strong>de</strong> les rapinyes en els pisos<br />
que impunement assaltaven. La Marta no veia amb bons ulls les activitats<br />
<strong>de</strong>l seu marit, però les havia d’acceptar davant <strong>de</strong>ls arguments<br />
precisos i concrets <strong>de</strong> l’home. Procurava per tots els mitjans mantenirse<br />
apartada <strong>de</strong> les accions d’en Pau.<br />
X CONCURS DE RELATS BREUS ESCRITS PER GENT GRAN<br />
Però, malgrat que <strong>de</strong>saprovava el seu comportament, l’estimava.<br />
Amb la por al cos, els nervis a flor <strong>de</strong> pell, sobresaltant-se<br />
davant qualsevol remor inesperat. No recuperant l’assossec fins<br />
que la calma no renaixia.<br />
Molts amics d’en Pau ja havien fugit tan aviat les tropes<br />
franquistes hagueren pres la ciutat sota el seu domini, però en Pau,<br />
no se sap per quin motiu, seguia aferrat a Barcelona. ¿Per la Marta?<br />
¿Es sentia molt segur <strong>de</strong> si mateix? ¿O perquè se li havia fet molt<br />
difícil trobar els contactes necessaris per a la fugida?.<br />
Però no, ho tenia tot estudiat i planejat. No fallaria.<br />
III<br />
Havien passat uns quants dies, ja ho tenien trot preparat per<br />
fugir aquella nit. Al toc <strong>de</strong> les dotze, quan la ciutat dorm, quan<br />
el silenci impera arreu, emparats per la foscor, amb els carrers<br />
<strong>de</strong>serts, sortirien <strong>de</strong> casa i sigil·losament es perdrien pels ombrívols<br />
carrers.<br />
Estan sols, <strong>de</strong>sperts, esperant l’hora <strong>de</strong> la marxa, quan una remor<br />
fugissera els arriba <strong>de</strong>l carrer. En Pau mira discretament per la finestra<br />
i observa com dos cotxes amb els fars apagats avancen en punt mort<br />
i s’aturen a la vorera <strong>de</strong> la seva finca.<br />
D’un <strong>de</strong>ls cotxes baixen tres individus vestits <strong>de</strong> paisà, amb gavardines<br />
grises i capells <strong>de</strong>l mateix color, <strong>de</strong> l’altre cotxe posen peu a<br />
terra quatre elements més, aquests vestits amb l’incofusible uniforme<br />
<strong>de</strong> la recentment creada Falange. Pantalons negres, camisa blava i<br />
boina vermella, abrigant-se amb una caçadora també negra i una<br />
ostentosa pistola penjada al cintó. En Pau no espera a saber on van,<br />
prou que ho sap. Apressat agafa un farcell que tenia preparat per a<br />
aquella nit. Agafa la Marta, que encara no sap el que passa, i surten<br />
<strong>de</strong>l pis esperitats. Els homes són a l’entrada, per tant la fugida no és<br />
viable per la porta principal. Pugen escales amunt i afortunadament<br />
la porta <strong>de</strong>l terrat és oberta.<br />
28 29
1939<br />
Una alenada <strong>de</strong> fred, quasi gelada, els bufeteja el rostre, arrodolint-se<br />
en els abrics corren cap a la casa veïna, gràcies a la configuració<br />
<strong>de</strong> les cases <strong>de</strong> l’Eixample van saltant <strong>de</strong> terrat en terrat sense<br />
gaire dificultat fins que troben una porta oberta. Baixen les escales<br />
amb la màxima precaució, a fi <strong>de</strong> no fer sorolls que podrien <strong>de</strong>spertar<br />
els veïns. La por, el pànic <strong>de</strong>l que pot passar si els enxampen els dóna<br />
ales, finalment arriben al carrer.<br />
El perill encara és latent.<br />
En un ressò llunyà senten crits,renecs, malediccions que<br />
<strong>de</strong>sperten el veïnat. Els set homes discuteixen a crits al carrer. Els<br />
ocells han volat <strong>de</strong>l niu.<br />
En Pau i la Marta no han parat <strong>de</strong> córrer, fugint per un<br />
passatge entre carrers, fins arribar a la cantonada <strong>de</strong> la Gran Via.<br />
L’únic pensament que els empeny és posar el màxim <strong>de</strong> terra<br />
entre ells i els perseguidors.<br />
Casualment a la vorera hi ha un cotxe aturat, la sort s’ha aliat<br />
amb els fugitius, a més està ocupat pel xofer que, amb el motor encès,<br />
fa pensar que està esperant algú.<br />
Davant la sorpresa <strong>de</strong> la Marta en Pau es treu una petita pistola<br />
<strong>de</strong> la butxaca i, amb <strong>de</strong>cisió, es dirigeix cap al conductor, que, mig<br />
adormit, es sobresalta en veure’s encanonat per l’amenaçant arma.<br />
—No et facis el valent —li diu en Pau, tot obrint la porta <strong>de</strong>l<br />
darrere i fent entrar la noia, ell la segueix sense <strong>de</strong>ixar d’apuntar l’atemorit<br />
home.<br />
En el moment que va a or<strong>de</strong>nar-li que es posi en marxa, <strong>de</strong> cua<br />
d’ull observa com dos cotxes, a alta velocitat, els ultrapassen. S’esperen.<br />
Passat el perill or<strong>de</strong>na a l’improvisat xofer que arrenqui.<br />
—Porta’ns a Sant Andreu.<br />
IV<br />
Ja fora <strong>de</strong> perill, <strong>de</strong> moment, es recullen a casa d’uns amics, però<br />
condicionats que, a primera hora, a trenc d’alba, <strong>de</strong>ci<strong>de</strong>ixen que la<br />
X CONCURS DE RELATS BREUS ESCRITS PER GENT GRAN<br />
Marta marxarà cap al poble <strong>de</strong>ls seus pares. En Pau té altres plans<br />
per a ell, obliga la dona a sortir <strong>de</strong> la ciutat. Li promet que tornarà a<br />
buscar-la, ell ha <strong>de</strong> fugir cap a França, ella no corre cap perill, el<br />
buscat és ell i el millor és separar-se.<br />
Mal convençuda, la pobra noia, junt amb tres xicotes, milicianes<br />
<strong>de</strong> la CNT, vesti<strong>de</strong>s amb robes senzilles, pròpies <strong>de</strong> les mestresses<br />
<strong>de</strong>l camp, emprenen la marxa cap al poble.<br />
Per viaranys pedregosos, enfangats, camins que surten <strong>de</strong> les rutes<br />
habituals per evitar possibles escamots que ron<strong>de</strong>n pels camins, amb<br />
els ossos baldats pel continu sotragueig <strong>de</strong> la tartana, tirada per una<br />
magra mula, <strong>de</strong>sprés d’hores <strong>de</strong> viatge, amb el cor encongit i sobresaltat<br />
a qualsevol alteració <strong>de</strong> la pau <strong>de</strong>l camí, seguint el curs <strong>de</strong> la<br />
riera, entre boscos, procurant no fer fressa, albiren a la llunyania les<br />
primeres cases <strong>de</strong>l poble.<br />
La silueta <strong>de</strong> l’església <strong>de</strong>staca per damunt <strong>de</strong> les taula<strong>de</strong>s vermelloses<br />
<strong>de</strong> les cases, però el flamant rosetó, altre temps orgull <strong>de</strong>l poble,<br />
ha <strong>de</strong>saparegut, ara l’espai que ocupava és com un ull orb, que <strong>de</strong>ixa<br />
entreveure les negrors <strong>de</strong>l seu interior cremat.<br />
És una ruïna total.<br />
Finalment, balda<strong>de</strong>s pel cansament i el fred i la gana arriben a la<br />
masia <strong>de</strong>ls pares <strong>de</strong> la Marta, el silenci és total. A l’era no hi ha més<br />
que pols i herbes, aquella alegria d’un altre temps s’esfumà.<br />
Silenciosament s’entreobre el porticó d’una finestra i un cap s’atreveix<br />
a abocar-se per damunt <strong>de</strong>l muntant <strong>de</strong> la finestra.<br />
—Marta!— crida una veu, obrint el finestral en la seva totalitat.<br />
—Mare!— crida la noia amb la veu trencada pel plor.<br />
EPÍLEG<br />
Escapolit en Pau cap a França, en parador <strong>de</strong>sconegut, la Marta resta<br />
recollida en la pau i el silenci <strong>de</strong> la masia <strong>de</strong>ls seus pares. Les amigues<br />
que la van acompanyar, <strong>de</strong>sprés d’un parell <strong>de</strong> dies <strong>de</strong> <strong>de</strong>scans per<br />
refer-se <strong>de</strong>l camí, <strong>de</strong>cidiren retornar a Barcelona.<br />
30 31
1939<br />
A l’alba <strong>de</strong>l tercer dia, quan les primeres clarors <strong>de</strong>l dia apunten<br />
per damunt les llunyanes muntanyes, les tres noies carreguen la<br />
tartana i acomiadant-se d’aquella bona gent emprenen el camí, <strong>de</strong><br />
nou a la ciutat.<br />
A la tarda d’aquell mateix dia, quan el pare <strong>de</strong> la Marta torna <strong>de</strong>l<br />
poble, on acostumava a anar per vendre alguns <strong>de</strong>ls pocs productes<br />
<strong>de</strong> la seva horta i assabentar-se pels amics <strong>de</strong> com marxen les coses<br />
per la capital, ho va fer amb el rostre <strong>de</strong>macrat per l’angoixa i els ulls<br />
vidriosos per la humitat <strong>de</strong> les llàgrimes que pugnen per vessar.<br />
—¿Què ha passat?— fou la pregunta anguniosa <strong>de</strong> les dues dones<br />
<strong>de</strong> la casa.<br />
I la resposta va ser…<br />
—Aquest migdia, en Jep <strong>de</strong> Can Torra<strong>de</strong>s ha trobat en el bosc <strong>de</strong><br />
l’alzinar la tres noies que et van portar, filla meva, viola<strong>de</strong>s i mortes…<br />
Sembla que s’han trobat amb un escamot <strong>de</strong> soldats borratxos i…<br />
Amarada en llàgrimes, la Marta pensa en la crueltat <strong>de</strong> les guerres<br />
i maleeix els homes, principals <strong>de</strong>predadors <strong>de</strong> la pròpia espècie.<br />
¿Aquest es el preu <strong>de</strong>l principi <strong>de</strong> la Pau?<br />
TERCER PREMI<br />
Dos amics<br />
Albert Pera Segura<br />
Mataró<br />
Caminaven seguit per la sen<strong>de</strong>ra fressada per altres pelegrins.<br />
L’abat els havia permès mudar l’hàbit negre per una sarja grisa<br />
més apta pels camins polsosos i per l’avinentesa d’haver <strong>de</strong> dormir<br />
al ras més d’una vegada.<br />
Ja eren en terres hispàniques i el blat verd onejava en les planes<br />
extenses; <strong>de</strong> tant en tant els alegrava la vista l’incendi roig d’un clap<br />
<strong>de</strong> roselles. Enyoraven la ufanor <strong>de</strong> les vinyes franceses.<br />
Tots dos, Guerau i Bernat, monjos ja professos malgrat l’extrema<br />
joventut, havien estat enviats per l’abat Pere com a representants i<br />
ambaixadors <strong>de</strong> la po<strong>de</strong>rosa abadia <strong>de</strong> Cluny al pelegrinatge <strong>de</strong> Sant<br />
Jaume <strong>de</strong> Galícia, que els castellans anomenen Santiago. Corrues <strong>de</strong><br />
romeus, gent <strong>de</strong> totes condicions, s’afegien al trajecte pietós <strong>de</strong>s <strong>de</strong>ls<br />
confins més allunyats d’Europa, ja fos per re<strong>de</strong>mpció <strong>de</strong> culpes, per<br />
prometences d’agraïment o per pur fervor religiós envers qui va<br />
estendre la cristiandat fins a la fi <strong>de</strong>l món: el finis terrae.<br />
Guerau era el segon fill d’un casal <strong>de</strong> la noblesa <strong>de</strong> França, i estava<br />
tocat per l’afecció a les lletres. Coneixia i imitava els trobadors occitans,<br />
32 33
DOS AMICS<br />
i en la intimitat més estricta guardava composicions amoroses, només<br />
literàries, que li estaven prohibi<strong>de</strong>s pel seu estat eclesial. L’obediència<br />
a l’abat l’havia fet pelegrí, <strong>de</strong>ixant interromputs els treballs <strong>de</strong><br />
traducció <strong>de</strong> l’Alcorà <strong>de</strong> l’àrab al llatí que Cluny havia emprès <strong>de</strong>sprés<br />
d’aspres discussions amb els sufís <strong>de</strong> l’Islam, que s’hi oposaven. El<br />
monestir, però, assumia la responsabilitat <strong>de</strong> preservar per als segles<br />
venidors tot el saber humà conegut arreu.<br />
Bernat, entre una colla <strong>de</strong> germans, havia nascut en una gran<br />
pagesia <strong>de</strong>ls voltants <strong>de</strong> Macon, a la riba <strong>de</strong>l riu Saona, no gaire lluny<br />
<strong>de</strong> Lió. Expert coneixedor <strong>de</strong> l’agricultura i mestre en l’elaboració <strong>de</strong>l<br />
vi, creia fermament que aquest era “l’alegria <strong>de</strong>l cor <strong>de</strong>ls homes”, tal<br />
com diu la Sagrada Escriptura. Tenia el govern i la direcció <strong>de</strong>ls serfs<br />
que treballaven les possessions agràries <strong>de</strong>l convent, que no eren<br />
poques.<br />
Havien <strong>de</strong>ixat enrere Carcassona emmurallada, amb la catedral <strong>de</strong><br />
Sant Cels i Sant Nazari; Sant Serní, <strong>de</strong> Tolosa <strong>de</strong>l Llenguadoc, segona<br />
església <strong>de</strong>l món en magnitud, <strong>de</strong>sprés <strong>de</strong> Cluny. S’enorgullien <strong>de</strong><br />
pertànyer al temple més gran que existia. Havien penetrat en la<br />
Hispània <strong>de</strong>ls antics romans pel congost <strong>de</strong> Roncesvalles, on s’havien<br />
entendrit amb la contemplació <strong>de</strong> Santa Maria, jove i somrient, amb<br />
el Nen a la falda.<br />
S’allotjaven, quan podien, en monestirs cluniacencs com a casa.<br />
Ara entraven a San Millán <strong>de</strong> la Cogolla i el prior els afalagava i els<br />
retenia alguns dies perquè reposessin <strong>de</strong> les dures i llargues<br />
camina<strong>de</strong>s.<br />
Guerau hi conegué Gonzalo <strong>de</strong> Berceo, home <strong>de</strong> lletres i <strong>de</strong> poesia<br />
arredossat al monestir, que afaiçonava amb nobles accents lírics la<br />
llengua castellana, tot just sortida <strong>de</strong> l’embolcall llatí.<br />
Bernat es feia amb els pagesos i va nuar bona amistat amb un<br />
<strong>de</strong>ls capatassos que donaven ordres als bracers ajupits a la terra per<br />
extreure’n el blat omnipresent i les hortalisses <strong>de</strong>ls retalls d’horta que<br />
ça i enllà envoltaven masies, monestirs i castells, resseguint ambdues<br />
ribes <strong>de</strong>l riu Cár<strong>de</strong>na.<br />
X CONCURS DE RELATS BREUS ESCRITS PER GENT GRAN<br />
Els plaïa la pitança <strong>de</strong>l país: el formatge d’ovella, que a cada<br />
contrada tenia un gust més abellidor; el pa espès i saborós, tan<br />
diferent <strong>de</strong>l <strong>de</strong> França; el companatge, consistent en carn seca<br />
adobada amb la polsina vermella <strong>de</strong>ls pebrotets picants <strong>de</strong> la terra…<br />
Van prendre comiat per anar a Santo Domingo <strong>de</strong> la Calzada, on<br />
dinarien breument per prosseguir cap a San Juan <strong>de</strong> Ortega; pensaven<br />
arribar-hi a entrada <strong>de</strong> fosc.<br />
En la tarda clara passaven camps a punt <strong>de</strong> rossejar, un pont<br />
vell ran <strong>de</strong>l poble <strong>de</strong> teula<strong>de</strong>s rogenques, fileres <strong>de</strong> pollancres<br />
seguint una riera, i admiraven un paisatge com un tapís brodat<br />
amb se<strong>de</strong>s <strong>de</strong> colors.<br />
El prior d’Ortega els acollí generosament; es van entaular a sopar<br />
amb la comunitat. Miraven el plat <strong>de</strong> sopa fumejant, olorosa d’all i<br />
farigola i, al mig, un ou estrellat per arrodonir l’àpat.<br />
Els dos amics, abans <strong>de</strong> colgar-se, conversaven en la nit lluminosa<br />
d’estels, sota la immensitat <strong>de</strong> la franja lletosa que configura el<br />
camí <strong>de</strong> Sant Jaume:<br />
—Saps què et dic, Guerau?<br />
—Aboca.<br />
—Que el romiatge, com a aventura i <strong>de</strong>scobriment <strong>de</strong> gents i <strong>de</strong><br />
terres noves, em resulta agradable d’allò més. Només que…<br />
—Hi trobes alguna mancança?<br />
—Sí, t’ho dic clar. Hem estat ben rebuts i apeixats a bastament,<br />
però enlloc no ens ha acompanyat el glop <strong>de</strong> vi imprescindible en les<br />
taules franceses.<br />
—Ara que ho dius, a mi també, sense saber ben bé què, em<br />
faltava alguna cosa. En aquestes contra<strong>de</strong>s tan riques <strong>de</strong> blat i<br />
rama<strong>de</strong>ria, el vi és un bé tan escàs i car que només en tenen els<br />
monarques, els grans senyors feudals i, en menor proporció, els<br />
clergues per dir missa.<br />
Se’n van anar a dormir pensant si hi hauria algun remei per fer<br />
arribar amb abundància i naturalitat la beguda roja i estimulant als<br />
camps <strong>de</strong> Castella.<br />
34 35
DOS AMICS<br />
L’en<strong>de</strong>mà tornaren a petjar camins. Sovint, un ramat <strong>de</strong> moltons,<br />
seguit <strong>de</strong>l pastor, aixecava una polseguera daurada pel sol. Amb un<br />
esforç més, ja s’albirava León i, abans d’entrar-hi, es van <strong>de</strong>scalçar<br />
per <strong>de</strong>ixar-se amanyagar els peus en el corrent cristal·lí <strong>de</strong>l riu Esla,<br />
aquells pobres peus segats i encetats per les corretges <strong>de</strong> les sandàlies,<br />
suosos i inflats <strong>de</strong> tantes hores per camins no sempre planers.<br />
Ja <strong>de</strong>scansats i reanimats, sentien la satisfacció <strong>de</strong> tenir a l’abast el<br />
coronament <strong>de</strong> la gesta.<br />
Amb un parell <strong>de</strong> dies ja es plantaven a Santiago, compartint l’alegria<br />
i la <strong>de</strong>voció amb tants <strong>de</strong> pelegrins <strong>de</strong> tot el món. La tomba <strong>de</strong><br />
l’apòstol, la confessió, la celebració <strong>de</strong> l’Eucaristia, la pregària <strong>de</strong> les<br />
multituds, els núvols d’encens, els gestos <strong>de</strong> pau i benvinguda els<br />
omplien <strong>de</strong> goig, tant com la missió <strong>de</strong> manifestar al bisbe <strong>de</strong><br />
Santiago la presencia espiritual <strong>de</strong>l monestir prepon<strong>de</strong>rant i llunyà<br />
<strong>de</strong> Cluny.<br />
Tornaven a casa lleugers, com qui s’ha <strong>de</strong>slliurat d’un pes. Als<br />
ulls els brillava la joia <strong>de</strong> l’objectiu aconseguit.<br />
El rendiment <strong>de</strong>l viatge davant <strong>de</strong> l’abat Pere els va donar una<br />
aureola <strong>de</strong> prestigi reconegut per tota la comunitat.<br />
Incorporats <strong>de</strong> nou al servei <strong>de</strong> l’or<strong>de</strong>, Guerau continuà treballant fins<br />
a l’acabament en la traducció <strong>de</strong> l’Alcorà, i Bernat, estimant i conreant<br />
el bé <strong>de</strong> déu <strong>de</strong> vinyes <strong>de</strong>l domini abacial, procurant-ne el profit<br />
material i encara més, copsant-hi la imatge bíblica <strong>de</strong> la set <strong>de</strong> Déu,<br />
voluntat <strong>de</strong> tots els congregats a la vida conventual.<br />
En una <strong>de</strong> les poques estones <strong>de</strong> lleure, Guerau cercà Bernat i li<br />
digué:<br />
—Tinc un projecte que em sembla que t’agradarà.<br />
—T’escolto.<br />
—Un bon amic nostre emprèn, com nosaltres l’any passat, l’anada<br />
a Sant Jaume. Li tinc prou confiança per encomanar-li secretament<br />
una atrevida operació: tu li lliuraràs un plançó <strong>de</strong> cep perquè el doni<br />
X CONCURS DE RELATS BREUS ESCRITS PER GENT GRAN<br />
al company teu <strong>de</strong> San Millán, amb qui t’avenies tant en els afers <strong>de</strong>l<br />
camp, i ell que intenti arrelar-lo en el seu paratge.<br />
—Crec que fas santament <strong>de</strong> mantenir-ho ocult per evitar suspicàcies.<br />
Per mi, fet.<br />
—Li adjunto un pergamí amb les instruccions precises per reeixir<br />
en la difícil i primmirada pràctica d’en<strong>de</strong>gar ceps i raïms, com en la<br />
minuciosa i <strong>de</strong>licada obtenció <strong>de</strong>l vi.<br />
Des <strong>de</strong> San Millán fins a Santo Domingo la verdor <strong>de</strong> les vinyes<br />
s’estenia exuberant.<br />
Havien passat uns quants anys. L’abat Pere havia mort amb fama<br />
<strong>de</strong> beatitud, fins al punt d’ocupar un lloc en el calendari <strong>de</strong>ls sants,<br />
on quedava inscrit amb el nom <strong>de</strong> Pere, el Venerable.<br />
Guerau i Bernat, ja homes en la tardor <strong>de</strong> la vida, eren espill <strong>de</strong><br />
rectitud i saviesa per als altres monjos. Regia ara l’abat Hug, més<br />
rigorós amb la laxitud <strong>de</strong>ls costums, més atent a l’esplendor litúrgica<br />
<strong>de</strong>ls cultes, més inclinat a avaluar les ren<strong>de</strong>s <strong>de</strong>l monestir i terres<br />
adjacents.<br />
Havent cridat els dos amics a la seva presència, amb expressió<br />
severa els digué:<br />
—M’ha arribat a les oï<strong>de</strong>s que la naixent prosperitat <strong>de</strong> les vinyes<br />
riojanes, una amenaça per a la nostra preeminència, tingueu-ho<br />
present, és <strong>de</strong>guda a la vostra gestió ìntroductòria <strong>de</strong>l cultiu <strong>de</strong> la<br />
vinya allà.<br />
Ni un llamp caigut <strong>de</strong>l cel els hauria causat més basardosa<br />
sorpresa. Eren culpables, sí, <strong>de</strong>l fet, i potser també <strong>de</strong>l <strong>de</strong>sig d’un bon<br />
got <strong>de</strong> vi si mai hi tornaven. Els secrets no es guar<strong>de</strong>n mai <strong>de</strong>l tot.<br />
Calia trobar una sortida a tan inesperada acusació. Prengué la paraula<br />
Guerau, inspirat per una sobtada i<strong>de</strong>a:<br />
—Bon abat, no po<strong>de</strong>m negar la gravetat <strong>de</strong>l càrrec ni l’abast que,<br />
increïblement, ha tingut la nostra acció. Bernat i jo, <strong>de</strong> comú acord,<br />
vam ordir el pla guiats per una santa intenció: patíem per si un dia,<br />
la terra acollidora <strong>de</strong>ls pelegrinatges arribava a quedar sense ni una<br />
36 37
DOS AMICS<br />
gota <strong>de</strong>l vi que allà escasseja tant. ¿Com hauríem pogut celebrar la<br />
Santa Missa, si ens mancava l’element indispensable?<br />
L’abat va restar convençut <strong>de</strong> la bona fe <strong>de</strong>ls dos pelegrins d’antany<br />
i els acomiadà bondadosament i paternalment, encara que li quedà<br />
un mig somriure que volia dir: “No us acabo pas <strong>de</strong> creure <strong>de</strong>l tot”.<br />
Heus ací l’origen <strong>de</strong> la rivalitat entre les vinyes que ver<strong>de</strong>gen a banda<br />
i banda <strong>de</strong> la serralada pirinenca.<br />
MENCIÓ<br />
La Dolores<br />
María Rosa Fernán<strong>de</strong>z Gasa<br />
Sant Joan Despí<br />
Quan jo vaig conèixer la Dolores, feia un parell d’anys que s’havia<br />
acabat la guerra civil. Ella vivia a Terrassa i treballava a casa la<br />
Sra. Montserrat, una dona ja gran, <strong>de</strong> qui tenia cura a més <strong>de</strong> fer les<br />
feines <strong>de</strong> la casa. Guanyava un sou molt petit, però la senyora li<br />
permetia tenir el seu fill d’uns quatre anys vivint amb elles. Jo creia<br />
que era vídua <strong>de</strong> guerra, però no era així.<br />
Tal com ens vàrem anar coneixent, ja que cada dia totes dues<br />
esperàvem els nostres fills a la porta <strong>de</strong> l’escola i <strong>de</strong>sprés anàvem un<br />
bon tros juntes <strong>de</strong> camí <strong>de</strong> les nostres cases, vàrem arribar a ser<br />
bones amigues, ja que jo comprenia que estava necessitada <strong>de</strong> parlar<br />
amb una persona <strong>de</strong> la mateixa edat, encara que ella aparentava ser<br />
més gran, a causa <strong>de</strong> tot el que havia passat en la seva curta vida.<br />
De mica en mica, en agafar-me confiança em va anar explicant<br />
la seva història.<br />
La Dolores havia nascut en un llogarret d’Astúries, segons ella<br />
explicava un lloc preciós, tot verd i ple d’arbres i pastures per al bestiar,<br />
un lloc on l’únic soroll que es sentia eren les campanes <strong>de</strong> la petita<br />
38 39
LA DOLORES<br />
església quan tocaven a missa o per algun difunt, les esquelles <strong>de</strong> les<br />
vaques pasturant per la muntanya i, molt <strong>de</strong> tant en tant, en la<br />
llunyania, el soroll <strong>de</strong>l tren que passava uns pobles més enllà.<br />
La seva família eren els <strong>de</strong>scen<strong>de</strong>nts d’una casa noble, però l’únic<br />
que els quedava eren uns <strong>de</strong>sgastats escuts a la façana <strong>de</strong>l vell palau,<br />
<strong>de</strong> tants com n’hi ha per aquelles terres, I un ‘<strong>de</strong>’ que precedia el seu<br />
cognom.<br />
El pare <strong>de</strong> la Dolores, en Joan, havia pujat orfe, ja que la mare va<br />
morir <strong>de</strong> part en néixer ell i la seva germana, la Teresa; el pare no<br />
va ser capaç <strong>de</strong> sobreviure a la tragèdia i es va anar enfonsant en la<br />
tristor i va morir molt aviat.<br />
En Joan i la Teresa vivien amb un parent llunyà que els feia <strong>de</strong><br />
tutor, però, els pocs béns que tenien, aquell home no els va saber<br />
conservar, molt al contrari: dient que feien falta diners per pujar els<br />
petits germans, ho va anar venent tot i l’únic que els va quedar va<br />
ser el vell palau que queia per tot arreu i l’orgull <strong>de</strong>l seu nom.<br />
La Teresa, que era molt bonica, es va casar abans <strong>de</strong>ls divuit anys<br />
amb un ric comerciant <strong>de</strong> rom que tenia una <strong>de</strong>stil·leria a Cuba i<br />
cap allà se la va emportar, així que el Joan es va quedar sol. Llavors<br />
ja va ser l’hora d’anar a fer el soldat, cosa que en aquella època durava<br />
com a mínim tres anys. A l’exèrcit no hi va aprendre res <strong>de</strong> bo, més<br />
aviat al contrari: es va tornar violent i el seu orgull li havien segat<br />
sota els peus, ja que a l’exèrcit tots han <strong>de</strong> ser iguals. En tornar al<br />
poble va viure sol en aquella casa gran, fosca, humida, sense la més<br />
mínima comoditat, cada dia que passava s’anava tornant més solitari,<br />
no li agradava la gent <strong>de</strong>l seu poble. Va provar alguns petits negocis<br />
per po<strong>de</strong>r tirar endavant, però el seu maleït caràcter i l’orgull no el<br />
<strong>de</strong>ixaven tirar endavant.<br />
Un bon dia, el Joan, que havia anat a un poble a prop <strong>de</strong>l seu<br />
per mirar un cavall que volia comprar, va anar a dinar a un petit<br />
hostal i hi va conèixer una noia, la Maria, que hi treballava, ja<br />
que era el negoci <strong>de</strong> la seva família. El Joan se’n va enamorar i<br />
ella també d’ell.<br />
X CONCURS DE RELATS BREUS ESCRITS PER GENT GRAN<br />
Al cap <strong>de</strong> poc temps es van casar, en principi semblava que en<br />
Joan havia canviat, ella li va donar molts ànims i en sentir-se estimat<br />
tot anava bé.<br />
Amb la dot d’ella van arreglar una mica la casa, van comprar unes<br />
quantes vaques i el Joan i la Maria van anar tirant endavant, però<br />
també es van omplir <strong>de</strong> criatures, els diners no arribaven, ja que la<br />
Maria no podia treballar tant, a ell ja li sortia altra vegada el mal<br />
caràcter. Els fills havien <strong>de</strong> treballar durament quan encara no sabien<br />
cordar-se les sabates i ja els posava a fer feines que poc corresponien<br />
a la seva edat. En Joan cada vegada s’anava fent més violent, ja que<br />
ell <strong>de</strong>ia que la vida que duia no es corresponia amb la posició que<br />
ell havia d’haver tingut. Era un home amargat.<br />
La Maria aguantava amb paciència el caràcter <strong>de</strong>l marit.<br />
Però un dia es van presentar a la casa la Teresa i el cunyat, anaven<br />
tots dos fets uns senyors, ben vestits i carregats <strong>de</strong> diners, explicaven<br />
que bé que els havia anat per aquelles terres tan llunyanes, van<br />
convidar el Joan a anar cap a Cuba i van dir-li que ells l’ajudarien<br />
una temporada, perquè es pogués situar, i que quan tot anés be podria<br />
tornar a buscar la Maria i la canalla; mentrestant, que la Maria i els<br />
fills anessin tenint cura <strong>de</strong> tot per si fracassava o conservar-ho per<br />
po<strong>de</strong>r vendre-ho, quan ell ja s’hagués aposentat allà.<br />
La Maria hi va estar d’acord i així ho varen fer.<br />
A en Joan, quan va arribar a aquelles terres tan calentes, tan<br />
diferents, <strong>de</strong> la seva Astúries natal, les mulates tan provocadores el<br />
van tornar boig, es va gastar els pocs diners que va guanyar a casa<br />
<strong>de</strong>l seu cunyat en tots els vicis, joc i beguda inclosos.<br />
La Teresa veia que el seu germà cada dia anava a pitjor i amb el<br />
marit van creure que havien <strong>de</strong> parlar amb ell i li van haver <strong>de</strong> cridar<br />
l’atenció, dient-li que d’aquella forma no podia anar, que respectés la<br />
Maria, però no hi va haver res a fer, com que anava cada dia pitjor<br />
la Teresa el va convèncer que retornés a casa per estar on li corresponia,<br />
que era amb la seva família i no gastant salut i diners amb<br />
vicis que no portaven a cap bon lloc.<br />
40 41
LA DOLORES<br />
Aquell retorn va ser un veritable infern per als seus fills i per a<br />
la Maria, que aviat va tornar a quedar en estat, als nois els feia treballar<br />
com esclaus per guanyar molts diners per tornar a l’illa.<br />
En Joan explicava a la família que aquesta vegada no havia tingut<br />
sort, ja que els esclaus s’havien amotinat i els sous que volien cobrar<br />
ell no podia pagar-los i que la petita empresa que havia fet amb l’ajuda<br />
<strong>de</strong>l seu cunyat se n’havia anat en orris, però que ara ja sabria com<br />
fer-ho per tirar endavant, en Joan era un somiatruites.<br />
En Joan <strong>de</strong>mostrava que era un mal home en tots sentits, però<br />
la pitjor part se la va endur la Dolores, que en aquells moments tenia<br />
10 anys, era molt bonica i començava a <strong>de</strong>senvolupar-se, es notava<br />
que seria una noia molt maca, i el que va passar és que el pare va<br />
començar a fixar-se en ella i a forçar-la, primer només la mimava<br />
més que als altres, fins i tot els germans tenien gelosia <strong>de</strong> la nena;<br />
ella, pobra criatura, per tenir el pare content i que no la cridés ni la<br />
maltractés a cops <strong>de</strong> bastó i <strong>de</strong> cinturó a la mes mínima que no li<br />
agradés, com passava a la resta <strong>de</strong> germans, callava, creia que el pare<br />
l’estimava, amb els seus pocs anys no entenia res. Només volia que<br />
no la pegués i tenia molta vergonya, ja que intuïa que el que li feia<br />
el pare no era bo, no estava bé, però ella callava i no <strong>de</strong>ia res a ningú.<br />
Quan els germans es varen adonar <strong>de</strong>l que passava es van<br />
enfrontar amb el pare, li van dir que era un <strong>de</strong>generat, van tenir una<br />
gran baralla i llavors va ser quan la Maria es va adonar <strong>de</strong>l que passava.<br />
Ella es va fer forta i, amb l’ajuda <strong>de</strong>ls seus fills, van escriure a la<br />
Teresa, perquè l’acollís, ja que aquí no el podien suportar més i un<br />
dia podia passar una <strong>de</strong>sgràcia que pagarien tots. Van comprar un<br />
passatge per al primer vaixell que va sortir <strong>de</strong>l port <strong>de</strong> Gijón cap a<br />
l’illa <strong>de</strong> què estava tan enamorat, perquè marxés al país on ell <strong>de</strong>ia<br />
que hi havia les millors dones <strong>de</strong>l món, les més formoses i que no<br />
tenien tantes manies com les <strong>de</strong> la seva terra, que a Cuba era on ell<br />
havia passat el millor temps <strong>de</strong> la seva vida.<br />
La Maria i els seus fills van tornar a tenir calma, va ser molt dur,<br />
ja que en un poble petit les veïnes parlaven sense saber què <strong>de</strong>ien,<br />
X CONCURS DE RELATS BREUS ESCRITS PER GENT GRAN<br />
donat que, encara que en Joan no els queia bé, que una dona es<br />
separés, en aquells anys, donava peu a totes les tafaneries <strong>de</strong>l poble,<br />
tothom creia que sabia el que passava, però ningú podia creure que<br />
aquell home, a més <strong>de</strong>l mal caràcter, havia violat la seva filla durant<br />
molt <strong>de</strong> temps. Això la família sempre ho van tenir com un gran<br />
secret, ja que els feia una vergonya com si ells hi haguessin tingut<br />
alguna culpa, quan també eren unes víctimes.<br />
El viatge fins a Cuba, en aquells anys, era molt llarg, durava al<br />
voltant <strong>de</strong> tres setmanes, en Joan va tenir un principi <strong>de</strong> viatge molt<br />
dolent, va fer molt mala mar, els vòmits i la febre el van <strong>de</strong>ixar <strong>de</strong>shidratat.<br />
No era capaç <strong>de</strong> portar-se res a la boca i un dia al mati el van<br />
trobar mort a la cabina <strong>de</strong> la nau. El capità va arreglar els papers <strong>de</strong><br />
<strong>de</strong>funció i els va enviar a la família junt amb una carta <strong>de</strong> condol, el<br />
seu cos va servir per alimentar als peixos (pobres, <strong>de</strong>vien quedar<br />
enverinats).<br />
Al poble es van rebre les noticies amb gran estupor, tot el poble<br />
n’anava ple, no hi havia altre tema <strong>de</strong> conversa. Els uns planyien en<br />
Joan i els altres, que sabien com tractava els fills i la Maria, <strong>de</strong>ien:<br />
“ara sí que estaran bé, perquè són una família molt treballadora i ja<br />
sortiran endavant”.<br />
Van viure bé un parell d’anys, tots anaven a una, l’últim fill que<br />
va tenir la Maria va ser una nena, ja tenia cinc anys, era la joguina<br />
<strong>de</strong> tots i l’alegria <strong>de</strong> la casa, la Dolores ja era una noia que feia molt<br />
<strong>de</strong> goig, era tímida i mai havia sortit <strong>de</strong>l petit llogarret, els germans<br />
i la mare l’estimaven i la mimaven, perquè pogués oblidar tot el que<br />
havia patit <strong>de</strong> petita.<br />
La Dolores tenia ganes d’allunyar-se d’aquella casa que li portava<br />
tants mals records i una amiga que havia anat a treballar <strong>de</strong> minyona<br />
a Barcelona li va escriure dient-li que la germana <strong>de</strong> la casa on ella<br />
treballava necessitava una noia <strong>de</strong> confiança per treballar a casa seva<br />
i ella es va engrescar, va convèncer la mare i els germans que ella ho<br />
necessitava, que li aniria bé un canvi d’ambient, els va persuadir i va<br />
anar cap a Terrassa, que és on vivia la Sra. Montserrat.<br />
42 43
LA DOLORES<br />
Els principis van ser durs, ja que tot era molt diferent que al seu<br />
poble, però com que estava molt acostumada a treballar en condicions<br />
molt dures, la feina <strong>de</strong> la ciutat li semblava no res, aviat va<br />
aprendre a parlar en català i això també li va facilitar la seva estada<br />
a Terrassa.<br />
Només amb el fet d’obrir l’aixeta i que en ragés aigua, acostumada<br />
a anar al riu a buscar-la, tant per beure com per a la casa, a<br />
anar al riu a rentar, tant a l’estiu com a l’hivern, els terres <strong>de</strong> mosaic,<br />
la petita cambra <strong>de</strong> bany, que encara que no fos com les d’avui, era<br />
molt diferent d’haver d’anar a fer les necessitats al costat <strong>de</strong>l bestiar<br />
a la quadra, ella creia que s’havia tornat milionària, ja que el petit<br />
sou era tot per a ella.<br />
Va conèixer un noi, l’Enric, que li ho va pintar tot molt bonic; era<br />
simpàtic, afectuós, la va saber entabanar <strong>de</strong> tal forma que molt aviat<br />
es van casar A la Sra. Montserrat no li agradava gaire, ja que havia<br />
sentit a dir que era una mica baliga-balaga, la va avisar, però ella no<br />
en va fer cas.<br />
La Dolores i l’Enric van llogar un pis petitó i eren feliços, ell treballava<br />
<strong>de</strong> paleta i ella continuava treballant a hores a casa <strong>de</strong> la Sra.<br />
Montserrat.<br />
Però com que en aquest món sempre passen coses que mai no<br />
haurien <strong>de</strong> passar, resulta que els que manaven a la nació no s’entenien,<br />
fins al punt que, en un moment donat, uns quants generals <strong>de</strong><br />
l’exèrcit es varen revoltar i van donar lloc a la guerra civil més bàrbara<br />
que hagi tingut mai el nostre país.<br />
Mentrestant, a Astúries, també les coses van anar empitjorant, ja<br />
que, <strong>de</strong> mica en mica, el fills <strong>de</strong> la Maria van ser cridats a files i a<br />
la casa hi van quedar només la Maria i la seva filla petita, van haver<br />
<strong>de</strong> vendre totes les vaques menys dues que van guardar per po<strong>de</strong>r<br />
tenir llet per a elles i per criar algun ve<strong>de</strong>llet per si feia falta per enviar<br />
diners als nois.<br />
L’Enric també va haver <strong>de</strong> marxar cap a la guerra, la Dolores ja<br />
estava embarassada. Va quedar sola, ja no podia pagar el lloguer <strong>de</strong>l<br />
X CONCURS DE RELATS BREUS ESCRITS PER GENT GRAN<br />
pis, tot eren problemes, llavors la Sra. Montserrat, que l’estimava molt,<br />
li va oferir que tornés a casa seva, que, com que ella també estava sola,<br />
totes dues estarien millor, i així ho va fer, encara que la seva mare també<br />
li escrivia dient-li que tornés a Astúries, que amb ella estaria bé i<br />
almenys no els faltaria menjar, que estaria bé junt amb la seva germana,<br />
però la Dolores no ho va voler, ja que pensava que aquí estava més a<br />
prop <strong>de</strong> l’Enric i ella també estimava la Sra. Montserrat.<br />
Va tenir un nen preciós, el David, la Sra. Montserrat, que no havia<br />
tingut fills, estava amb aquest nen com si fos el seu nét i, a pesar <strong>de</strong><br />
l’escassetat <strong>de</strong> productes que hi havia en aquells anys, van anar tirant<br />
endavant.<br />
Van passar tres anys i els seus germans varen tornar a casa seva,<br />
però <strong>de</strong> l’Enric no se’n sabia res, ja feia uns sis mesos, en l’última<br />
carta que havia rebut li comunicava que passaria cap a França. Per<br />
tenir més seguretat, ell encara ni tan sols coneixia el seu fill.<br />
La Dolores patia, però, com que eren molts els homes que encara<br />
no havien tornat, estava relativament tranquil·la. Els mesos anaven<br />
passant i un dia va saber que ell s’havia quedat a França, que havia<br />
conegut una altra dona i s’havia quedat amb ella.<br />
A la Dolores li va caure el món a sobre, no comprenia per què li<br />
podia haver fet una cosa així, si sempre li <strong>de</strong>ia que l’estimava.<br />
La Maria, quan ho va saber, li va escriure dient-li que tornés a<br />
casa, que els seus germans estaven aixecant la casa altra vegada i que<br />
estaria bé, però ella ho va agrair molt,va fer un curt viatge al seu<br />
poble per po<strong>de</strong>r-se retrobar tots i que coneguessin al nen i va tornar,<br />
ella pensava que a Catalunya el seu fill tindria millor vida que al seu<br />
poble. I per po<strong>de</strong>r guanyar més diners va contractar amb una empresa<br />
que li posessin un teler en una habitació que tenien buida, i així quan<br />
la casa ja estava arreglada ella feia unes hores com tantes dones hi<br />
havia a Saba<strong>de</strong>ll i a Terrassa que tenien aquesta forma d’ajudar-se en<br />
l’economia domèstica.<br />
Un bon dia, en trobar-me la Dolores a la porta <strong>de</strong> l’escola, només<br />
veure-la vaig notar que li passava alguna cosa, i li vaig preguntar:<br />
44 45
LA DOLORES<br />
—Què et passa, que et noto nerviosa?<br />
—Ai, Fina, no te lo creuràs, el meu marit dice que vol volver (la<br />
Dolores parlava així).<br />
—Que vol tornar? Ara es recorda <strong>de</strong> tu i <strong>de</strong>l nen?<br />
—Sí, filla, diu que està enfermo, que le sap molt <strong>de</strong> pena el que nos<br />
ha fet, que me quiere.<br />
—Ai, Dolores, no et fiïs d’aquest home.<br />
—Sí, también me lo diu la Sra. Montserrat, però yo no sé què fe. Es<br />
que es el padre <strong>de</strong>l meu fill.<br />
—Però, Dolores, pensant-ho bé, si t’estimés no hauria esperat a<br />
tornar ara que està malalt.<br />
—Però, Fina, tu no crees que el nen creceria millor teniendo padre?<br />
—Jo no ho sé, però primer hauries <strong>de</strong> veure’l i estudiar una mica<br />
com el veus, no et <strong>de</strong>ixis portar només pel teu bon cor. Tu i el nen<br />
esteu bé, amb la Sra. Montserrat has trobat una bona família, vés<br />
amb compte.<br />
Però, com diu el refrany ‘Quan la carn és per al llop, ella sola s’hi<br />
tira’, <strong>de</strong>sprés d’escoltar els consells <strong>de</strong> la mare i els germans, que li<br />
van escriure una carta on li <strong>de</strong>ien que si necessitava ajuda més valia<br />
que comptés amb ells, no pas amb aquell home que l’havia abandonat<br />
per una altra, no va escoltar els consells <strong>de</strong> la Sra. Montserrat, ni els<br />
<strong>de</strong> mi mateixa i s’hi va tornar a ajuntar.<br />
També en va tenir una bona part <strong>de</strong> culpa el capellà <strong>de</strong> la seva<br />
parròquia, que li va dir que hem <strong>de</strong> perdonar, que amb qui estaria<br />
millor el seu fill que amb el pare, que ella encara era jove i podia<br />
tenir més fills i que l’església volia que els matrimonis no es<br />
separessin, ja que era pecat…<br />
Als primers mesos, com que estava malalt, tot anava bé, ella en<br />
tenia cura i seguia treballant, però quan va ser hora <strong>de</strong> començar a<br />
buscar feina, va dir que ell no volia una feina fixa, que ell ja es buscaria<br />
la vida amb negocis on guanyaria més, però el que passava és que<br />
tenia molts pardalets al cap i poques ganes <strong>de</strong> pencar fort, comprava<br />
i venia rellotges i joies <strong>de</strong> procedència poc clara, freqüentava ambients<br />
X CONCURS DE RELATS BREUS ESCRITS PER GENT GRAN<br />
molt foscos, un dia arribava a casa carregat <strong>de</strong> diners i al dia següent<br />
no en tenia ni per anar a fer un cafè, llavors li’n <strong>de</strong>manava a ella, li<br />
<strong>de</strong>ia que havia <strong>de</strong> comprar uns rellotges que eren una veritable ganga<br />
i que si ella no li’n volia donar perdria el gran negoci que podia fer,<br />
es posava com boig fins arribar a pegar-li. Al nen ni tan sols se’l<br />
mirava, no li interessava res més que els seus ‘negocis’ i els seus<br />
amics i amigues i la pobra Dolores a callar i a treballar per tirar el<br />
seu fill endavant.<br />
El David creixia, era un bon noi, <strong>de</strong> petit totes les vacances anava<br />
a passar-les a casa <strong>de</strong> l’àvia d’Astúries, allà era feliç, era amic <strong>de</strong> tots<br />
els nens <strong>de</strong>l llogarret, els oncles el mimaven, ja que coneixien el pare,<br />
allà la vida era diferent, tot el dia podia córrer pels camps, anant al<br />
riu, perseguint el bestiar, al setembre, fort i canviat, per això, la<br />
Dolores el <strong>de</strong>ixava, encara que a ella se li feien uns mesos molt llargs.<br />
Va ser un bon estudiant i aviat es va po<strong>de</strong>r col·locar a treballar<br />
en una empresa, on en molt poc temps va tenir un bon càrrec i era<br />
molt apreciat per tothom.<br />
La Dolores només pregava que trobés una bona noia i es casés<br />
perquè pogués anar a viure a un pis on no hagués <strong>de</strong> suportar al<br />
pare cada dia. Ella consi<strong>de</strong>rava que era la seva dona i havia<br />
d’aguantar, però no podia sofrir que li toqués o insultés el seu fill<br />
per menys <strong>de</strong> res.<br />
Hi va haver sort, la va trobar: una noia humil i treballadora, la<br />
Júlia, que no tenia pares i que quan es van conèixer amb la Dolores<br />
aviat es va adonar que seria la mare que no tenia.<br />
La Júlia va convèncer el David <strong>de</strong> comprar un pis gran on<br />
poguessin viure tots junts, a ella li sabia greu que la Dolores quedés<br />
sola amb aquell home que <strong>de</strong> vega<strong>de</strong>s estava tres dies sense donar<br />
senyals <strong>de</strong> vida i encara pitjor quan en donava.<br />
La Dolores va trobar, més que una filla, un suport com no havia<br />
tingut mai. La Júlia s’enfrontava al sogre, li <strong>de</strong>ia les coses clares, que<br />
si volia viure amb ells, havia d’aportar una mensualitat i que si no<br />
es trobaria el plat cap per avall, li va fer reflexionar que ja s’estava<br />
46 47
LA DOLORES<br />
fent gran i que ella no tenia manies, que el respectava perquè era el<br />
pare <strong>de</strong>l seu marit, però que d’ara en endavant havia <strong>de</strong> portar-se<br />
correctament, a la Dolores ni tocar-la i respectar-la i que així tindria<br />
cura d’ell quan li fes falta.<br />
Va fer falta molt <strong>de</strong> temps perquè l’Enric anés agafant més<br />
seriositat en la seva forma <strong>de</strong> viure, però es va adonar <strong>de</strong> la gran<br />
noia que era la Júlia i que amb ella no es jugava, era prou llest<br />
per saber que si amb el temps no volia anar a parar a les ‘hermanitas’<br />
havia <strong>de</strong> fer bondat.<br />
La Júlia no va tenir fills, però es va saber bolcar en la família.<br />
Tenia dues germanes i quatre nebots que venien molt a veure’ls, a<br />
les festes solien estar junts i aquelles criatures alegraven la casa.<br />
La Dolores va passar els millors anys <strong>de</strong> la seva vida, <strong>de</strong>s <strong>de</strong> la<br />
boda <strong>de</strong>l seu fill, ja s’ho mereixia, perquè la seva vida havia estat com<br />
una novel·la o serial <strong>de</strong> la ràdio <strong>de</strong>ls que escoltaven a la tarda, on<br />
totes les dones o eren unes dolentes o unes víctimes <strong>de</strong>ls homes que<br />
les envoltaven.<br />
L’Enric va morir d’una malaltia cruel, però no gaire llarga; la Júlia,<br />
tal com havia dit, en va tenir cura fins al final i ell va reconèixer el<br />
que valia la seva nora, l’havia arribat a estimar i respectar.<br />
La Dolores i el David vivien feliços com mai havien estat, i un<br />
bon dia la Dolores li va dir a la Júlia:<br />
—Oye, Julia, te voldria <strong>de</strong>manar un favor, que no és per a mi, sinó<br />
perquè moltes mujeres no passin per el mismo calvario que jo he passat.<br />
—I què vols que faci, què puc fer jo?<br />
—Pues he pensat que podries escribir la meva historia.<br />
—Per favor, quins acudits, com vols que jo escrigui la teva vida?<br />
Si mai he escrit res més que la llista <strong>de</strong> la compra.<br />
—Mira, quan jo te lo <strong>de</strong>mano es porque sé que ho pots hacer, així<br />
que ja pots comprar paper que <strong>de</strong>mà mismo comenzaremos, ja que ja<br />
sóc molt gran i les coses no es po<strong>de</strong>n <strong>de</strong>jar per a més endavant.<br />
La Júlia, per tenir-la contenta, així ho va fer i totes les tar<strong>de</strong>s es<br />
posaven la Dolores a recordar i la Júlia a prendre’n nota.<br />
X CONCURS DE RELATS BREUS ESCRITS PER GENT GRAN<br />
Quan en David es va adonar que allò <strong>de</strong> les memòries <strong>de</strong> la seva<br />
mare anava <strong>de</strong> veres, li va dir a la Júlia:<br />
—En comptes d’escriure-ho a maquina ho hauries <strong>de</strong> fer amb<br />
l’ordinador, ja que si tinguéssim la sort <strong>de</strong> po<strong>de</strong>r-ho ensenyar a algú<br />
seria més fàcil <strong>de</strong> fer-ne còpies.<br />
—Però és que jo l’ordinador no el sé fer anar.<br />
—És igual, jo te n’ensenyaré, ja que només per escriure és molt fàcil,<br />
veuràs com tu, que ja escrius a màquina, ho aprendràs ràpidament.<br />
—Mira, saps què et dic? que tant tu com la teva mare sempre<br />
em poseu en llibres <strong>de</strong> cavalleria.<br />
—Saps per què?, doncs perquè tant ella com jo sabem que te’n<br />
pots sortir i que tu també estaràs contenta d’haver-ho fet.<br />
—Bé, si tu me n’ensenyes ho provaré, però no ho sé, no ho sé.<br />
—Va, dona, que tu pots.<br />
I així va ser, a la Dolores no li va ser un gran dolor recordar,<br />
perquè ja eren records molt llunyans, tot el seu afany era que fos un<br />
llibre que el poguessin llegir les noies joves, que <strong>de</strong> vega<strong>de</strong>s, com ella<br />
va fer, confiaven que els homes que són una mica calaveres pel seu<br />
amor canviaran. Per po<strong>de</strong>r-los obrir els ulls a fer cas <strong>de</strong> persones amb<br />
més experiència. Fer-los veure que per compartir la vida és millor<br />
una persona que no s’hagi <strong>de</strong> canviar, perquè hi ha molt poques<br />
persones que canviïn per amor.<br />
Ella vol explicar que al seu pare no el va canviar la seva mare,<br />
que era una dona extraordinària, ni a aquests homes els canvien els<br />
fills, ni els capellans amb els seus consells, que quan un home és<br />
maltractador és perquè es creu superior, això no ho canvia ningú.<br />
La Dolores, com que ha patit tant, donaria per bons els seus<br />
patiments si servís perquè tan sols una sola dona no hagués <strong>de</strong> passar<br />
el que ella havia passat.<br />
La Júlia cada dia estava més engrescada amb la tasca que li havia<br />
encarregat la seva sogra. Quan ja feia tres mesos que treballaven en<br />
la novel·la es van assabentar que al poble veí feien un concurs <strong>de</strong><br />
novel·la curta per a dones i tant el David com la Dolores li varen dir<br />
48 49
LA DOLORES<br />
que la hi presentés, ja que posant que no guanyés hi hauria bastants<br />
persones que la llegirien i qui sap si a algú li podria cridar l’atenció<br />
i la voldria publicar, la Júlia reia i els <strong>de</strong>ia :<br />
—Esteu ben sonats, tots dos, però com que ja la po<strong>de</strong>m donar<br />
per acabada, faré les copies pertinents i l’enviaré.<br />
Varen anar passat els dies i ja s’acostava el dia 8 <strong>de</strong> març, el ‘Dia<br />
<strong>de</strong> la dona’, que és quan es sabria qui havia guanyat, durant un acte<br />
que farien al teatre la Faràndula <strong>de</strong> Saba<strong>de</strong>ll.<br />
El dia 2 <strong>de</strong> març, al migdia, va tocar el telèfon <strong>de</strong> casa <strong>de</strong> la Júlia<br />
i una veu diu:<br />
—La Sra. Júlia Montejo?<br />
—Jo mateixa, digui’m.<br />
—Miri, li truco <strong>de</strong> l’<strong>Ajuntament</strong> <strong>de</strong> Saba<strong>de</strong>ll, vostè ha escrit un<br />
relat per al concurs <strong>de</strong> novel·la curta?<br />
—Si, digui’m.<br />
—Doncs tinc el goig <strong>de</strong> convidar-la a l’acte <strong>de</strong> lliurament <strong>de</strong><br />
premis, ja que la seva obra ha estat <strong>de</strong>clarada finalista.<br />
—Què diu ara?, és veritat?, no pot ser, i quin premi tinc?<br />
—Això encara no li ho puc dir, només que és una <strong>de</strong> les finalistes<br />
i que l’esperem per felicitar-la.<br />
—Moltes gràcies, i allí estaré el dia 8 <strong>de</strong> març a les 6 <strong>de</strong> la tarda,<br />
veritat?<br />
—Això mateix, i moltes gràcies.<br />
—Moltes gràcies a vostès, adéu-siau.<br />
La Júlia penja el telèfon i corrent va a dir-ho a la Dolores:<br />
—Que hem quedat finalistes!<br />
La Dolores <strong>de</strong> moment no entén el que li diu, ja que en aquell<br />
moment no es recordava <strong>de</strong>l llibre ni <strong>de</strong> res.<br />
—Què dius?<br />
—Que han trucat <strong>de</strong> l’<strong>Ajuntament</strong> <strong>de</strong> Saba<strong>de</strong>ll que el nostre llibre<br />
ha quedat finalista.<br />
—I esto què vol dir?<br />
—Doncs que po<strong>de</strong>m tenir un premi.<br />
X CONCURS DE RELATS BREUS ESCRITS PER GENT GRAN<br />
—Bé, si donen un premi l’hauràs guanyat tu, és el teu llibre.<br />
—No, és el llibre <strong>de</strong> la Dolores, jo només he sigut la transcriptora<br />
<strong>de</strong> les teves i<strong>de</strong>es, estaria tan contenta <strong>de</strong> guanyar, per tu, pels<br />
teus sofriments i pel teu valor <strong>de</strong> voler fer un bé a les dones d’avui…,<br />
ja ho veurem, falten sols 6 dies.<br />
Quan va arribar el David, va ser el primer que li van dir, estaven<br />
les dues tan felices que va tenir por que tinguessin una <strong>de</strong>cepció, i<br />
els va dir:<br />
—No estigueu tan contentes que encara no es sap res, finalista<br />
no vol dir guanyador.<br />
—Ja ho sabem —va dir la Júlia—, però ja estem contentes<br />
d’haver arribat a la final, ja que han dit que hi havia una seixantena<br />
d’obres.<br />
Els dies van passar poc a poc, però el dia 8 al matí sogra i nora<br />
van anar a la perruqueria, van dinar d’hora i, quan va arribar el David,<br />
van marxar cap a Saba<strong>de</strong>ll. Anaven una mica massa aviat, però, com<br />
que no volien fer tard, el David els va dir que com que no sabia com<br />
estava el lloc d’aparcar més valia anar amb temps. En arribar a<br />
Saba<strong>de</strong>ll, van anar a prendre un cafè i cap a la Faràndula, allà ja<br />
tenien seients guardats per a tots els finalistes.<br />
Amb tota puntualitat, cosa entranya, va començar la festa, primer<br />
uns actors van recitar unes poesies acompanyats d’uns músics, molt<br />
senzill però molt adient per a aquell moment, <strong>de</strong>sprès l’alcal<strong>de</strong> i el<br />
regidor <strong>de</strong> Cultura van dir unes paraules i va acabar la regidora <strong>de</strong><br />
la dona, tots els parlaments curts i escaients per a l’acte.<br />
Seguidament va començar el lliurament <strong>de</strong>ls premis; com sempre,<br />
van començar per les mencions, a cada nom que es <strong>de</strong>ia, tant a la<br />
Júlia com a la Dolores els feia un salt el cor, ja en faltaven pocs, van<br />
dir el 3r premi i tampoc era el seu, i tot seguit senten: —2n premi,<br />
Júlia Montejo— ella es va aixecar com si tingués ales, estava feliç, li<br />
varen donar un petit recordatori i un talo <strong>de</strong> 300 euros, però a ella<br />
li eren igual els premis l el que comptava és que havia quedat segona,<br />
molt contenta amb el segon.<br />
50 51
LA DOLORES<br />
Li van <strong>de</strong>manar que digués unes paraules i la Júlia va dir:<br />
—Agraeixo el premi, però vull que tothom sàpiga que l’honor no<br />
és meu, és <strong>de</strong> la meva sogra, la Dolores, que ha volgut que l’escrigui<br />
perquè sigui un punt <strong>de</strong> referència per a les dones maltracta<strong>de</strong>s, per<br />
obrir-los els ulls, que no es <strong>de</strong>ixin, ja que una dona no té per què<br />
sofrir en mans d’un maltractador, així que us <strong>de</strong>mano el més fort<br />
aplaudiment per a ella, la impulsora <strong>de</strong> la meva novel·la, que per<br />
<strong>de</strong>sgràcia no és una novel·la, sinó la més pura realitat <strong>de</strong> moltes<br />
dones <strong>de</strong>l món.<br />
Al poc temps, als instituts <strong>de</strong> la comarca van <strong>de</strong>manar a la Júlia<br />
si volia fer unes conferències sobre el tema, per obrir els ulls a moltes<br />
jovenetes que es podrien veure aboca<strong>de</strong>s a patir per culpa <strong>de</strong>l que en<br />
diuen amor. O gelosia. O mentida, ja que qui estima vol la felicitat<br />
<strong>de</strong> la parella, no fer-la <strong>de</strong>sgraciada.<br />
La Dolores estava feliç i així m’ho va explicar quan la vaig anar a<br />
veure, ja que la nostra amistat, que va sorgir a la porta <strong>de</strong> l’escola<br />
<strong>de</strong>ls nostres fills, havia perdurat per sempre.<br />
MENCIÓ<br />
En<br />
traspassar<br />
els límits<br />
Salvador Obiols Gómez<br />
Vila<strong>de</strong>cans<br />
El vostre camí és traçat,<br />
<strong>de</strong> vega<strong>de</strong>s és invisible, però és aquí,<br />
no po<strong>de</strong>u saber on va,<br />
però l’heu <strong>de</strong> seguir,<br />
és la pista que mena el Creador,<br />
és l’única via que hi ha.<br />
Cap Leon Shenandoah (Indi Onondaga)<br />
Fa estona que condueixo per les ziga-zagues <strong>de</strong> la carretera que<br />
ressegueix la costa <strong>de</strong> Tramuntana <strong>de</strong> l’illa <strong>de</strong> Mallorca, sense<br />
creuar-me amb cap altre vehicle ni observar cap habitatge. Tinc la<br />
sensació d’avançar per un camí que no em mena enlloc, mentre em<br />
52 53
EN TRASPASSAR ELS LÍMITS<br />
<strong>de</strong>ixo guiar per les ratlles blanques <strong>de</strong> les ban<strong>de</strong>s, que capten els fars,<br />
per tal <strong>de</strong> no <strong>de</strong>sencaminar-me i no caure triturat per les <strong>de</strong>nts<br />
afua<strong>de</strong>s <strong>de</strong>ls gossos famolencs <strong>de</strong> la nit, que, invisibles, estan a<br />
l’espera.<br />
De sobte les llums <strong>de</strong>l cotxe il·luminen una figura amb els braços<br />
alçats en mig <strong>de</strong> la calçada. Minoro la velocitat. M’hi estic apropant<br />
i no s’aparta. No em queda cap altra alternativa que frenar <strong>de</strong> cop.<br />
Aconsegueixo aturar-me a pocs centímetres d’una dona.<br />
—Aparti’s! Està boja? Què hi fa aquí al mig? —li dic aïrat.<br />
—M’ajudi! He tingut un acci<strong>de</strong>nt! —exclama apropant-se a la<br />
finestra lateral.<br />
—L’acci<strong>de</strong>nt ha estat a punt d’ocasionar-lo vostè ara; un poc més<br />
i l’atropello.<br />
L’accent en la parla li <strong>de</strong>lata que pertany a l’illa. M’adono que està<br />
ferida, porta una incisió profunda al front que li està sagnant, té la<br />
cara <strong>de</strong>sencaixada i la pell esblanqueïda. Faig la intenció <strong>de</strong> <strong>de</strong>scendir<br />
<strong>de</strong>l cotxe, però em <strong>de</strong>tura.<br />
—No, no importa que davalli. Me podria dur? Vaig en sa mateixa<br />
direcció.<br />
—És clar que sí, pugi —comprenc que no m’hi puc negar—. Hi<br />
ha cap altre ferit? —trobo estrany trobar una dona sola en aquelles<br />
circumstàncies.<br />
—No! No hi ha ningú més.<br />
Se seu al meu costat. No sé <strong>de</strong>sxifrar la gravetat <strong>de</strong> la ferida, però<br />
puc apreciar que és important.<br />
—Cal anar a l’hospital perquè li mirin aquest trau. Potser hauríem<br />
d’avisar una ambulància…<br />
Confesso que la sang m’impressiona i fa que m’encongeixi el cor,<br />
fins l’extrem que no sé per on començar a l’hora d’ajudar o <strong>de</strong> fer<br />
quelcom.<br />
—No puc telefonar, no hi ha cobertura. A més, esperar una<br />
ambulància mos feria perdre el temps i no po<strong>de</strong>m entretenir-nos.<br />
Vostè farà més via!<br />
X CONCURS DE RELATS BREUS ESCRITS PER GENT GRAN<br />
La carretera és més aviat estreta, a l’esquerra pugen els vessants<br />
amb petits bancals limitats per marges poblats d’oliveres mil·lenàries<br />
totalment contorsiona<strong>de</strong>s que, a la llum <strong>de</strong>ls fars <strong>de</strong>l cotxe, adquireixen<br />
aspectes fantasmagòrics. A la dreta hi ha el mar <strong>de</strong>ssota d’uns<br />
<strong>de</strong>snivells imponents i grandiosos.<br />
M’adono que la dona té la mirada fixa enfront, com si s’esforcés<br />
per i<strong>de</strong>ntificar algun lloc <strong>de</strong>terminat.<br />
—No hi ha res més misteriós que la foscor. Hi ha trams que em<br />
donen la sensació d’anar dins d’un túnel. No conec gaire bé aquesta<br />
zona i menys <strong>de</strong> nit —intento improvisar una conversa, per sostreurela<br />
<strong>de</strong>l seu estat angoixós—. He vingut per veure la posta <strong>de</strong> sol <strong>de</strong>s<br />
d’aquesta banda <strong>de</strong> la costa i m’he quedat a sopar, aprofitant que la<br />
meva esposa ha anat a un concert, al Castell <strong>de</strong> Bellver, amb unes<br />
amigues. Fa <strong>de</strong>u anys, vàrem venir a Mallorca <strong>de</strong> viatges <strong>de</strong> nuvis i<br />
<strong>de</strong>s <strong>de</strong> les hores som uns <strong>de</strong>vots <strong>de</strong> l’illa i cada estiu venim a passar<br />
les vacances a Camp <strong>de</strong> Mar.<br />
L’observo <strong>de</strong> reüll i veig que no <strong>de</strong>svia la mirada <strong>de</strong> enfront <strong>de</strong> la<br />
carretera. Consi<strong>de</strong>ro absurd parlar per parlar davant d’una persona<br />
que no està escoltant. Tot i així, persisteixo aixecant més la veu.<br />
—La ferida, li fa mal?<br />
—No! No me la sent! No és la ferida el que em fa mal! Miri, seguint<br />
per avall, trobarà una bifurcació, a l’esquerra s’arriba a Vall<strong>de</strong>mosa, però<br />
no s’aturi, és millor anar directe a Palma, a s’hospital <strong>de</strong> Son Dureta.<br />
—Més o menys sé com anar-hi.<br />
M’ho repeteix una vegada més amb tota precisió <strong>de</strong> <strong>de</strong>talls, per<br />
assegurar-se que hi sabré arribar.<br />
—Se’n recordarà? No s’oblidi!<br />
—Està clar! Però si sorgeix algun dubte, m’ho podrà guiar vostè<br />
sobre la marxa —li responc.<br />
—Vagi reduint sa velocitat, ve una corba perillosa. Condueixi a<br />
poc a poc…<br />
Li faig cas, dono per suposat que <strong>de</strong>u tenir alguna raó per<br />
prevenir-me.<br />
54 55
EN TRASPASSAR ELS LÍMITS<br />
—S’aturi! Ràpid! S’acci<strong>de</strong>nt ha estat aquí! —exclama portada per<br />
una histèria que va prenent cos per moments.<br />
—Però… quin acci<strong>de</strong>nt? De quin acci<strong>de</strong>nt em parla? No he vist res.<br />
—És aquí! Vengui… —diu cridant tot baixant precipitadament <strong>de</strong>l<br />
cotxe, com posseïda per una alienació mental.<br />
Dono per suposat que ho <strong>de</strong>u haver advertit <strong>de</strong>s d’un revolt<br />
anterior i jo encaparrat amb la conducció no me n’he apercebut.<br />
O…no serà que m’està preparant una enganyifa o una trampa?<br />
He sentit casos d’estratagemes planeja<strong>de</strong>s <strong>de</strong> forma semblant i<br />
que, quan menys t’ho esperes, apareixen uns còmplices per robarte.<br />
La veritat és que no me’n fio. Però… el trau que porta al cap…<br />
això sí que és real.<br />
—És allà, miri! —m’assenyala avall—. Hem <strong>de</strong> fer via!<br />
M’apropo al vorell sense tenir-les totes. La claror <strong>de</strong> la lluna em<br />
permet veure a uns vint metres, la silueta difusa d’un cotxe encastat<br />
contra un arbre que li ha <strong>de</strong>turat la davallada, enfront d’un penyasegat.<br />
Manté els llums vermells <strong>de</strong>l darrera encesos.<br />
Un impuls congènit aparca la meva in<strong>de</strong>cisió i malfiança i em fa<br />
reaccionar. Descen<strong>de</strong>ixo amb serioses dificultats <strong>de</strong>gut al <strong>de</strong>snivell, la<br />
foscor i els obstacles. En arribar m’adono que té el motor parat i la<br />
porta <strong>de</strong>l darrera travada, en canvi la <strong>de</strong>l conductor ha quedat oberta;<br />
a l’interior no hi veig cap ocupant.<br />
—No hi ha ningú! —exclamo per tranquil·litzar a la dona.<br />
—Miri a <strong>de</strong> dins! A darrera! —em respon cridant.<br />
Passo mig cos per damunt <strong>de</strong>l seient <strong>de</strong> davant i palpo al darrera,<br />
no noto res, fins que, a punt <strong>de</strong> <strong>de</strong>sistir, les mans topen amb una<br />
cadireta que subjecta a un infant.<br />
—Hi ha una criatura, ja la tinc —li dic a la dona alçant la veu tot<br />
el que puc.<br />
—És viu? Contesti…! És viu? —pregunta amb el mateix to<br />
impacient.<br />
—Sí! Està viu! —exclamo fort, al notar-li l’escalfor <strong>de</strong>l cos i<br />
que respira.<br />
X CONCURS DE RELATS BREUS ESCRITS PER GENT GRAN<br />
Pujar rost amunt amb la criatura als braços resulta complicat i feixuc.<br />
Hi ha moments que entre el coresforç i l’esbufec, sembla que el cor<br />
m’esclati dins <strong>de</strong>l pit. Finalment amb una darrera corada, arribo a dalt.<br />
—He trobat aquesta criatura. Està viva… —dic sense quasi alè<br />
per parlar.<br />
Allà no hi ha ningú que m’escolti. Crido als quatre costat. Tan<br />
sols em responen els ocells nocturns i els grills.<br />
Crec impossible que la dona s’hagi fos. Salta a la vista que <strong>de</strong>u<br />
haver passat un altre cotxe en el darrer moment i donat la importància<br />
<strong>de</strong> la ferida, hagi optat per aturar-lo i pujar-hi, per anar ràpidament<br />
a l’hospital. No se m’acu<strong>de</strong>ix pensar altra cosa. El que no puc<br />
entendre és que un infant ferit, que li calculo poc més d’un any d’edat,<br />
hagi estat abandonat en aquelles circumstàncies. Opto per portar-lo<br />
urgentment a l’hospital.<br />
Condueixo tan ràpid com puc. Cada quilòmetre se’m fa<br />
llarguíssim. Penso en els dos acci<strong>de</strong>nts que hi han hagut en poca<br />
estona. Només faltaria que jo en tingués un també.<br />
Les indicacions que m’ha donat la dona, han resultat oportunes<br />
per anar més prest. Em <strong>de</strong>turo en front <strong>de</strong> la porta d’urgències <strong>de</strong><br />
l’hospital. Entro amb la criatura en braços. A les poques passes que<br />
avanço apareix un infermer.<br />
—Què li passa al nin? Vostè és son pare? —em pregunta tot<br />
prenent-me’l.<br />
—No! No, sóc el pare! Passava per la carretera… L’he trobat sol a<br />
l’interior d’un cotxe acci<strong>de</strong>ntat… No podia avisar… He comprés que<br />
calia portar-lo sense perdre temps.<br />
—En un cotxe acci<strong>de</strong>ntat i l’ha trobat tot sol? No hi havia ningú<br />
més? S’esperi aquí, a sa sala. Hem <strong>de</strong> veure que s’ha fet. No es mogui.<br />
Ara faré venir algú.<br />
Als pocs minuts apareix un empleat per dir-me que han avisat<br />
a la policia.<br />
—D’un cas així hem <strong>de</strong> donar part a sa policia immediatament<br />
—em diu.<br />
56 57
EN TRASPASSAR ELS LÍMITS<br />
—Fa poca estona… Ha ingressat una dona amb una ferida al<br />
front? —li consulto.<br />
—No! Perquè ho <strong>de</strong>mana? Hi havia una dona també a s’acci<strong>de</strong>nt?<br />
—No! No res… —tallo per no haver <strong>de</strong> donar explicacions—.<br />
Avisi’m quan arribi la policia.<br />
* * *<br />
Faig el relat precís i <strong>de</strong>tallat a un caporal <strong>de</strong> la Guàrdia Civil, que em<br />
<strong>de</strong>ixa parlar sense interrompre’m. Té els ulls com dos ganivets que<br />
es claven en els meus, amb una mirada freda i impertorbable.<br />
—És necessari que es acompanyi per indicar-nos el lloc exacte.<br />
—Sí, però voldria saber com es troba la criatura i telefonar a la<br />
meva esposa, per avisar-la, perquè no pateixi per la meva tardança.<br />
L’infermer em diu que l’estat <strong>de</strong> l’infant es greu… que l’estan<br />
atenent a urgències, però que se’n faran càrrec els <strong>de</strong>partaments <strong>de</strong><br />
traumatologia infantil i <strong>de</strong> cirurgia pediàtrica. Em confirma que he<br />
estat encertat en portar-lo prest, doncs, si arribo a trigar una mica<br />
més, la criatura molt probablement no se n’hagués sortit.<br />
A través <strong>de</strong>l telèfon mòbil li explico a la meva esposa el que<br />
està passant.<br />
—He ajudat a salvar la vida d’un infant. Si tinguéssim un fill,<br />
hauríem agraït que algú hagués fet el mateix per ell.<br />
Em respon que es posa en camí per fer-me costat, que<strong>de</strong>m <strong>de</strong><br />
trobar-nos, quan acabin els tràmits, a l’hospital que és on he <strong>de</strong>ixat<br />
el cotxe.<br />
Un <strong>de</strong>ls guàrdies fa el paper <strong>de</strong>l policia dur i <strong>de</strong>sconfiat.<br />
—¿Qui ens diu que no ha estat vostè qui ha provocat o ha participat<br />
en l’acci<strong>de</strong>nt i per evitar culpes i responsabilitats s’inventa aquest<br />
relat mig fantàstic mig estrambòtic?<br />
—Només faltava això… ¿Què havia <strong>de</strong> fer, <strong>de</strong>ixar la dona plantada<br />
en mig <strong>de</strong> la carretera amb el trau al cap i a la criatura morint-se a<br />
X CONCURS DE RELATS BREUS ESCRITS PER GENT GRAN<br />
l’interior <strong>de</strong>l cotxe? A mi també se’m fa difícil d’entendre-ho. Tot<br />
plegat és un malson.<br />
Arribem al lloc <strong>de</strong> l’acci<strong>de</strong>nt.<br />
—Observin, <strong>de</strong>s d’aquí es pot veure —la foscor s’ha anat <strong>de</strong>scolorint<br />
i es pot distingir millor el que ha succeït.<br />
El caporal es queda amb mi, dalt <strong>de</strong> la carretera, mentre dos<br />
guàrdies baixen a inspeccionar el cotxe. Puc veure com miren i<br />
remiren l’interior i els voltants. Amb això un <strong>de</strong>ls guàrdies torna a<br />
pujar, crida al caporal i se separen per xiuxiuejar en secret.<br />
—Vol baixar per favor? Cal que ens ajudi en una comprovació —<br />
em convida el caporal.<br />
Amb la llum clarejant me’n faig més càrrec <strong>de</strong> com d’aparatós<br />
ha estat l’acci<strong>de</strong>nt. L’altre guàrdia ens està esperant al costat <strong>de</strong> la<br />
porta <strong>de</strong>l davant, que és per on m’he introduït per extreure la criatura.<br />
M’adono que aquesta vegada no podria fer-ho, doncs la presència<br />
d’un cos mig tombat enfront <strong>de</strong>l volant, m’ho hagués impedit.<br />
—Aquest cos no hi era quan jo he entrat —els dic.<br />
—La coneix? —em pregunta el caporal.<br />
M’adono que és la dona amb un trenc profund.<br />
—Sí! És ella —responc—. És la mateixa que m’ha <strong>de</strong>turat en mig<br />
<strong>de</strong> la carretera.<br />
—I vostè assegura que aquest cos no hi era.<br />
—Clar que no hi era! Si hagués estat tal com ara, no hagués pogut<br />
entrar per treure la criatura <strong>de</strong>l darrera. Ella es trobava a la carretera…<br />
i… si estava dalt… no podia trobar-se alhora aquí i menys, morta.<br />
—El metge forense ens ho confirmarà, però és evi<strong>de</strong>nt que<br />
aquesta dona va morir a l’instant <strong>de</strong> produir-se l’acci<strong>de</strong>nt. El cop que<br />
s’ha donat al front ho fa preveure, no podia sortir-se’n d’una ferida<br />
com aquesta. Vol fer-nos creure que la va trobar viva a la carretera i<br />
que aquí en el cotxe no hi era, quan en realitat va morir en el primer<br />
moment <strong>de</strong> xocar contra l’arbre. És un incaut si es creu que algú s’ho<br />
pot empassar —em diu el guàrdia que fa el paper d’home dur i<br />
<strong>de</strong>sconfiat.<br />
58 59
EN TRASPASSAR ELS LÍMITS<br />
* * *<br />
Mentre, el cel s’ha anat il·luminant lentament per damunt les<br />
muntanyes. Els penya-segats sorgeixen alts i majestuosos <strong>de</strong><br />
l’aigua meravellosament acolorida, prenent formes gegantines i<br />
estranyes. A pocs metres els policies van fent la seva tasca amb<br />
precisió i parsimònia. Han aparegut altres persones. Estic absent<br />
<strong>de</strong>l que fan, sols noto que <strong>de</strong> tant en tant parlen entre ells i<br />
m’observen <strong>de</strong> reüll.<br />
No sé com <strong>de</strong>scab<strong>de</strong>llar l’embolic d’incògnites i qüestions poc<br />
clares que m’han succeït aquesta nit. Per fer front al foscam <strong>de</strong> la<br />
incertesa, <strong>de</strong>ixo que els ulls m’obrin pas pels camins que dibuixen la<br />
llum, les corrents marines i les petites naus, damunt la superfície <strong>de</strong><br />
l’aigua. M’aferro a aquest moment per tirar endavant, sense allunyarme<br />
<strong>de</strong> la realitat.<br />
El caporal <strong>de</strong> la Guàrdia Civil ve fins on em trobo.<br />
—Quin contrast, la nit que he passat amb aquest <strong>de</strong>spertar —li<br />
dic per justificar el meu embadaliment davant aquell espectacle<br />
impressionant que escenifica la natura.<br />
—Cal gaudir d’uns moments tan esplèndids i brillants com<br />
els que ens ofereixen aquesta llum i aquest mar —exclama situant<br />
la seva alta silueta damunt la roca—. Aquí…, aquí i en quasi tota<br />
aquesta illa, el paisatge, és una font <strong>de</strong> poesia i <strong>de</strong> riquesa,<br />
podríem dir que harmonitza la utilitat amb la bellesa. A poca<br />
distància d’aquí, hi ha un mirador damunt <strong>de</strong> Sa Foradada, a<br />
l’hora baixa un voldria que el temps s’aturés i que aquella llum<br />
perdurés per sempre. Vinc d’un poble petit <strong>de</strong> l’interior <strong>de</strong> la<br />
península, quan em van <strong>de</strong>stinar aquí em sentia angoixat, però<br />
poc a poc el paisatge va anar influint en mi <strong>de</strong> tal forma que<br />
l’ànima es va convertir en un estat <strong>de</strong>l paisatge.<br />
Em sorprèn que aquell personatge que aparentava ser impertorbable,<br />
mostri aquell grau <strong>de</strong> sensibilitat. En veure que el miro <strong>de</strong>sconcertat<br />
prossegueix.<br />
X CONCURS DE RELATS BREUS ESCRITS PER GENT GRAN<br />
—La vida és prou bonica, com per no abandonar-la. Cal viure<br />
intensament el bons moments, mentre són bons. Qui ens diu que<br />
en mig d’una corba no po<strong>de</strong>m trobar la fi <strong>de</strong> tot?<br />
—La fi? Tenim i<strong>de</strong>a <strong>de</strong> si la mort és la fi? Realment la dona… va<br />
posar el seu punt i final en el moment <strong>de</strong> precipitar-se fins aquí?<br />
Serà que tenia una raó per continuar vivint uns instants més? —li<br />
responc—. A partir d’avui em preguntaré si coneixem quan morim<br />
i si morim realment. Se m’han obert uns interrogants que possiblement<br />
no sabré tancar mentre visqui —al dir-li això, fem una llarga<br />
pausa els dos, fins que reprenc el fil <strong>de</strong> la conversa—. Desconec quina<br />
finalitat pot tenir una prova com aquesta, però és evi<strong>de</strong>nt que en posa<br />
en situació <strong>de</strong> <strong>de</strong>scobrir que ens pot arribar a quedar una porta oberta,<br />
més enllà <strong>de</strong> la mort.<br />
—Cal que ens acompanyi fins el lloc <strong>de</strong> la carretera, on diu que<br />
va trobar-se amb la dona.<br />
D’immediat ens posem en marxa. No resulta complicat retrobarlo.<br />
Les empremtes <strong>de</strong>ixa<strong>de</strong>s amb les ro<strong>de</strong>s al frenar i unes gotes <strong>de</strong><br />
sang escampa<strong>de</strong>s pel terra, ho testimonien.<br />
—Des d’aquí fins el lloc on va produir-se l’acci<strong>de</strong>nt, hi ha uns dos<br />
quilòmetres <strong>de</strong> distància. Resulta incomprensible… La dona no podia<br />
<strong>de</strong>splaçar-se amb la ferida mortal que s’havia fet —el caporal no <strong>de</strong>ixa<br />
<strong>de</strong> mirar unes gotes <strong>de</strong> sang que apareixen al sòl, sense saber la causa<br />
i l’origen—. Comprendrà que hem d’obrir un atestat, per tant hem<br />
d’analitzar-ho tot seguint les lleis <strong>de</strong>l raonament rigorós, posant una<br />
visió clara a l’enteniment, talment que no doni lloc a dubtes. Hem<br />
<strong>de</strong> conèixer el perquè i el com ha passat l’acci<strong>de</strong>nt. Tots els indicis<br />
indiquen que la causa es <strong>de</strong>guda a una distracció o un accés <strong>de</strong><br />
velocitat. Però a continuació s’es<strong>de</strong>vé l’escenari que vostè ha vist i en<br />
el qual ha participat i això s’aparta <strong>de</strong> l’argumentació lògica. Un agent<br />
ha donat un cop d’ull al seu cotxe que ha <strong>de</strong>ixat aparcat davant <strong>de</strong><br />
l’hospital i ha trobat taques <strong>de</strong> sang en el seient <strong>de</strong>l costat <strong>de</strong>l<br />
conductor. Tot fa pensar que coincidirà amb la sang <strong>de</strong> la dona i amb<br />
aquesta que hi ha al mig <strong>de</strong> la carretera, els tècnics ens ho confir-<br />
60 61
EN TRASPASSAR ELS LÍMITS<br />
maran. Si es així donarà suport al que vostè ens ha dit. Malgrat que<br />
la seva <strong>de</strong>claració ens posa en la situació <strong>de</strong> no trobar unes raons que<br />
expliquin o justifiquin d’una forma fàcil d’entendre o <strong>de</strong> discernir, a<br />
l’hora <strong>de</strong> <strong>de</strong>ixar-ho plasmat com una garantia pels seus caràcters, per<br />
les circumstàncies que hi concorren, en un acte oficial o una formalitat<br />
legal.<br />
—S’ha trobat mai en un altre cas semblant? —no puc entendre<br />
el que està passant i perquè a mi.<br />
—Ens trobem davant d’un succés que està més enllà <strong>de</strong> la<br />
realitat <strong>de</strong>l món sensible o <strong>de</strong> la natura, i més encara, <strong>de</strong>ls<br />
principis i <strong>de</strong>ls atributs <strong>de</strong> l’ésser humà. Un succés que sobrepassa<br />
la nostra experiència. Aquests cas ha donat com a resultat<br />
un es<strong>de</strong>veniment positiu, s’ha salvat una vida i… vostè ha<br />
col·laborat a fer-ho possible. Això és el més important, al marge<br />
<strong>de</strong> cabòries o misteris.<br />
—S’ha assabentat <strong>de</strong> qui eren la dona i el nen? —li pregunto.<br />
—La dona residia en una urbanització prop d’Andratx, es <strong>de</strong>ia<br />
Catalina. Sols coneixem que vivia sola amb el seu fill, en Tomeu.<br />
Haurem d’esbrinar com s’ha quedat, ara, la pobre criatura. ¿Algú se<br />
n’haurà <strong>de</strong> fer càrrec, sigui un familiar, si és que en té, i sinó les<br />
institucions? Caldrà que ens acompanyi a la caserna <strong>de</strong> Palma, hem<br />
<strong>de</strong> fer l’atestat i li hem <strong>de</strong> prendre <strong>de</strong>claració.<br />
—He <strong>de</strong> dir-ho tal qual? Resultarà complicat d’explicar i molt més<br />
<strong>de</strong> fer-ho creure davant <strong>de</strong> segons qui… —li responc.<br />
El policia somriu i amb mira amb un cert aire <strong>de</strong> complicitat.<br />
* * *<br />
Al final, el que semblava molt enrevessat i difícil, no ho ha estat tant.<br />
—No intentem entendre-ho a través <strong>de</strong> les lleis <strong>de</strong>l raciocini<br />
—diu el caporal <strong>de</strong> la Guardia Civil <strong>de</strong>sprés d’haver-li signat la<br />
<strong>de</strong>claració—. Hem <strong>de</strong> contemplar-ho amb ulls tolerants davant els<br />
secrets obscurs i incomprensibles. Els éssers humans no estem<br />
X CONCURS DE RELATS BREUS ESCRITS PER GENT GRAN<br />
preparats per trobar una explicació a tot. De vega<strong>de</strong>s estem<br />
obligats a <strong>de</strong>ixar-nos guiar per les veus que sorgeixen <strong>de</strong> les parts<br />
més pregones <strong>de</strong> l’ànima.<br />
—Aquesta nit no l’oblidaré mai —li responc—. M’he adonat que<br />
estem concebuts per conduir per la carretera <strong>de</strong> la vida, entre corbes<br />
i revolts difícils i perillosos; i que tenim una ratlla a cada banda, que<br />
ens senyala els límits. Quan es traspassen aquests límits, no coneixem<br />
què hi ha més enllà.<br />
En el moment d’acomiadar-me li <strong>de</strong>mano un favor.<br />
—Li agrairia que em tingués al corrent <strong>de</strong> la situació en que queda<br />
en Tomeu. Si s’hagués <strong>de</strong> fer alguna cosa… Voldria ajudar-lo… Abans<br />
que se’n facin càrrec les institucions…<br />
M’han acompanyat fins a l’hospital, on la meva esposa m’està<br />
esperant. L’he pogut tranquil·litzar prèviament per telèfon. Li explico<br />
amb tota mena <strong>de</strong> <strong>de</strong>talls el que m’ha passat.<br />
—Has fet el que havies <strong>de</strong> fer —em diu ella—. Són situacions<br />
que tenen com a finalitat posar-nos a prova <strong>de</strong> com reaccionem<br />
enfront <strong>de</strong>ls drets i <strong>de</strong> les obligacions que tenim envers als altres<br />
i <strong>de</strong> cara a la nostra pròpia consciència. Te n’adones que la sang<br />
no t’ha paralitzat i que has sabut sobreposar-te per treure les<br />
forces que tenies amaga<strong>de</strong>s? M’han <strong>de</strong>ixat veure al nen un instant,<br />
el tindran uns dies en observació i el pujaran a la planta on se’l<br />
podrà visitar. Se’n sortirà i m’ha dit el metge que ha estat gràcies<br />
a que l’has portat ràpidament.<br />
—Gràcies a mi? No! No ha estat gràcies a mi —responc—.<br />
Qui la salvat a en Tomeu ha estat la seva mare i els metges i<br />
infermeres que m’han tingut cura. Jo només he estat un intermediari,<br />
diguem-ne el transportista; un que passava casualment<br />
en el lloc i en el moment precís. Tot i així, tinc la impressió…per<br />
no dir el convenciment, que aquesta nit no ha estat res <strong>de</strong>l tot<br />
casual. Ha servit com una prova que m’ha posat en situació <strong>de</strong><br />
veure la llum. M’he adonat que entre les coses invisibles es po<strong>de</strong>n<br />
arribar a <strong>de</strong>scobrir moltes certeses.<br />
62 63
EN TRASPASSAR ELS LÍMITS<br />
Pel camí <strong>de</strong> retorn a l’apartament, la meva esposa Mercè em diu.<br />
—El que has conegut d’aquesta dona, ens quedarà com una<br />
imatge <strong>de</strong> la seva vida i el seu fill en serà un testimoni. Aquest serà<br />
un record que ens acompanyarà sempre.<br />
* * *<br />
Cada any, en la mateixa data i a la posta <strong>de</strong> sol, la Mercè, en Tomeu<br />
i jo, <strong>de</strong>ixem un ram <strong>de</strong> flors al lloc <strong>de</strong> l’acci<strong>de</strong>nt. En Tomeu en arribar<br />
al costat <strong>de</strong> l’arbre on va produir-se l’acci<strong>de</strong>nt mortal <strong>de</strong> la seva mare,<br />
se li dibuixa una expressió tendre, com si estigués rebent un afalac<br />
o una carícia. Intueixo que hi ha una causa misteriosa. Tal vegada es<br />
<strong>de</strong>u a una presència màgica, que només ell pot observar i percebre.<br />
Tinc la sensació que els ocells i els arbres s’alegren <strong>de</strong> veure’ns i<br />
que la bola <strong>de</strong> foc que cau damunt <strong>de</strong>l ventre <strong>de</strong> les aigües, <strong>de</strong>stina<br />
el seu darrer raig <strong>de</strong> llum a il·luminar el nostre cor, per fer-nos<br />
comprendre que el cel i la terra són en nosaltres.<br />
MENCIÓ<br />
Éramos<br />
dos niños<br />
Juliana García García<br />
<strong>Cornellà</strong> <strong>de</strong> Llobregat<br />
Éramos dos niños, Jordi y yo, Nuria, y nos conocíamos <strong>de</strong>s<strong>de</strong><br />
niños. Mi padre trabajaba <strong>de</strong> encargado en la finca <strong>de</strong> su<br />
abuelo. Era más bien… <strong>de</strong> todo un poco: repartía el trabajo a los<br />
peones <strong>de</strong> la finca, pagaba sus nóminas, escuchaba sus problemas<br />
que mi padre transmitía al dueño, les daba la respuesta siempre<br />
un poco más suave para tratar <strong>de</strong> que el problema se resolviera y<br />
fuese beneficioso para ambas partes, ayudaba a or<strong>de</strong>ñar las vacas,<br />
era el chofer, el que recibía las visitas, el que recogía el correo y<br />
llevaba una lista como las amas <strong>de</strong> casa: pasar por la farmacia, la<br />
tintorería, por el taller mecánico, que vinieran a revisar la cal<strong>de</strong>ra<br />
<strong>de</strong> la calefacción, pedir día en el <strong>de</strong>ntista, recoger las camisas <strong>de</strong>l<br />
señor, llevarme a la escuela <strong>de</strong> la ciudad <strong>de</strong> Berga ya que la masía<br />
estaba en Sal<strong>de</strong>s cerca <strong>de</strong>l Pedraforca…<br />
64 65
ÉRAMOS DOS NIÑOS<br />
Bueno, mi padre era un todo terreno como diríamos en esta época,<br />
hacía <strong>de</strong> todo y servía para todo. Era atento, servicial, discreto, trabajador,<br />
tenía buenos modales y era muy educado. Sabía cortar una<br />
discusión si en alguna ocasión, había algún altercado con alguien <strong>de</strong><br />
la casa o <strong>de</strong> fuera, y poner paz, y que todo quedase claro y sin futuros<br />
comentarios malintencionados por ninguna <strong>de</strong> ambas partes. Por su<br />
modo <strong>de</strong> ser a veces había personas que le pedían consejo en algunas<br />
situaciones en que tenían que tomar una <strong>de</strong>cisión y no estaban<br />
seguros <strong>de</strong> cómo actuar, no siempre mi padre les podía aclarar el<br />
tema porque hay cosas tan íntimas y personales que nadie <strong>de</strong>be<br />
meterse ni opinar.<br />
Cuando yo nací, Jordi tenía cuatro años. Sus padres vivían en<br />
Barcelona y sus abuelos ya estaban jubilados. El Señor Oriol<br />
Cánovas, <strong>de</strong>cía que ya había <strong>de</strong>jado el trabajo, pero no pasaba<br />
semana que no viajara a Barcelona. Tenían piso puesto y en<br />
invierno pasaban temporadas dando gran<strong>de</strong>s fiestas para amigos<br />
y colegas <strong>de</strong>l trabajo. Al señor le gustaba estar al día en los últimos<br />
a<strong>de</strong>lantos <strong>de</strong> la ciencia, para él la biología había sido su existencia,<br />
y lo seguía siendo. Le llegaban libros con lo último que se había<br />
<strong>de</strong>scubierto, sobre el tema en cualquier punto <strong>de</strong>l mundo y sobre<br />
todo en América, la cuna <strong>de</strong> las ciencias.<br />
Mi madre me ha contado infinidad <strong>de</strong> veces, la reacción <strong>de</strong> Jordi<br />
al nacer yo. Aquel ser tan pequeño, con el cual el quería jugar y no<br />
lo permitían ni tocar, ¡sólo mirar! Y cuando mi madre lo hacía<br />
sentarse y me ponía en sus rodillas, se sentía tan responsable <strong>de</strong> no<br />
hacerme daño que ni se movía y cuando me <strong>de</strong>jaba se iba corriendo<br />
y gritando:<br />
—¡He tenido a Nuria en brazos¡ Yaya, que sí, que es verdad. Me<br />
la ha <strong>de</strong>jado Laura y le he dado muchos besos, pero sin apretar. Dice<br />
Laura que no se pue<strong>de</strong> apretar, porque tiene la cabecita muy blandita.<br />
¿Yaya yo también tenía la cabeza blanda cuando era un bebé como<br />
Nuria?— dijo muy emocionado.<br />
—Sí, cariño, todos los niños <strong>de</strong> pequeños son así como Nuria.<br />
X CONCURS DE RELATS BREUS ESCRITS PER GENT GRAN<br />
—¿Y por qué me dice el yayo que tengo la cabeza más dura que<br />
una piedra cuando me explica algo que no entiendo?<br />
—Bueno, las personas mayores a veces <strong>de</strong>cimos cosas así, pero<br />
no tienen ninguna importancia. Tú ya sabes que los dos te queremos<br />
muchísimo, que llenas nuestras vidas y que cuando estás aquí con<br />
nosotros, el tiempo pasa tan rápido que parece que los días vuelen<br />
—contestó su abuela cariñosamente.<br />
Mis primeros pasos los di <strong>de</strong> la mano <strong>de</strong> Jordi. Aquella mano protectora,<br />
que por muy lejos que estuviera en muchas ocasiones <strong>de</strong> la vida,<br />
en mi pensamiento la sentía próxima y presta para socorrerme.<br />
Una tar<strong>de</strong> en la que los dos estábamos cansados <strong>de</strong> hacer <strong>de</strong>beres<br />
y estábamos aburridos nos mandaron a coger manzanas. Yo tenía<br />
seis años y él aún no había cumplido los diez. Llevábamos una cesta<br />
<strong>de</strong> mimbre con dos asas.<br />
—Coged <strong>de</strong> las más maduras, porque si no, no se pue<strong>de</strong>n comer<br />
porque están muy duras —dijo mi madre.<br />
Los manzanos estaban cerca <strong>de</strong> la casa, en el mismo jardín, en<br />
una zona don<strong>de</strong> estaban los árboles frutales: manzanos, perales,<br />
membrillos, ciruelos y algún otro que ahora no recuerdo.<br />
—¿Cómo sabremos si están maduras? —preguntó Jordi sin<br />
obtener respuesta por mi parte.<br />
Él tocaba con la mano las que alcanzaba <strong>de</strong>s<strong>de</strong> el suelo y <strong>de</strong>cía:<br />
—¡Pero si todas están duras!<br />
—¿Y por qué no las probamos para saber si están maduras o no?<br />
—propuse inocentemente.<br />
—¡Buena i<strong>de</strong>a! —exclamó mi compañero <strong>de</strong> juegos.<br />
Jordi mordía una y me la daba a probar. Si yo la aceptaba, a la<br />
cesta. Y volvimos a casa con una cesta <strong>de</strong> manzanas todas mordidas.<br />
Cuando mi madre vio la cesta no sabía si reírse o reñirnos. La<br />
cogió y nos dijo fuéramos tras ella. Cuando la señora Montserrat, la<br />
abuela <strong>de</strong> Jordi, vio la cesta se puso a reír <strong>de</strong> tal manera que incluso<br />
le caían las lágrimas. Cuando le pasó nos abrazó a los dos al mismo<br />
tiempo. Nos apretó junto a su pecho y nos dijo:<br />
66 67
ÉRAMOS DOS NIÑOS<br />
—Vaya un par <strong>de</strong> hortelanos estáis hechos. ¿Vosotros habéis visto<br />
alguna vez que alguien <strong>de</strong> una manzana mordida a otra persona?<br />
—No, pero ¿cómo podíamos saber si estaban maduras si tocándolas<br />
están todas duras?, Nuria ¿a que todas están muy buenas?<br />
—Y tan buenas los dos. Los dos las hemos probado.<br />
Todos se rieron, pero no nos riñeron.<br />
—Esta noche se las das a los cerdos —dijo la abuela <strong>de</strong> Jordi a<br />
mi madre.<br />
Pero mi madre dijo que las haría en compota, porque eran buenísimas.<br />
Al día siguiente cuando volvimos <strong>de</strong>l cole, encima <strong>de</strong> la mesa <strong>de</strong><br />
la cocina había una fila <strong>de</strong> tarritos <strong>de</strong> confitura <strong>de</strong> manzana. Cuando<br />
pregunté a mi madre que qué era me dijo:<br />
—Las manzanas <strong>de</strong> ayer.<br />
Tengo otro recuerdo. Ya habían pasado dos o tres años <strong>de</strong>l episodio<br />
<strong>de</strong> las manzanas, cuando un día me dijo mi padre:<br />
—Tienes que ir al molino y preguntas a Pedro si ya está molido<br />
el trigo que llevaron el lunes, porque tenemos que recoger la harina.<br />
—¡Vale, voy a llamar a Jordi para que venga conmigo! —exclamé.<br />
—Espera un momento —añadió mi padre—. Tengo que <strong>de</strong>cirte<br />
algo que tenía que haberte dicho hace tiempo, pero ahora ya tienes<br />
nueve años y lo enten<strong>de</strong>rás mejor. Ya sé que Jordi y tú sois como dos<br />
hermanos <strong>de</strong>s<strong>de</strong> que naciste; siempre que está en la masía sois<br />
inseparables, pero ya tienes que darte cuenta que es el hijo <strong>de</strong>l señor<br />
y nieto <strong>de</strong>l dueño, y nosotros sólo somos unos empleados <strong>de</strong> su casa<br />
y les <strong>de</strong>bemos un respeto. No po<strong>de</strong>mos sentirnos igual a ellos.<br />
Siempre han habido criados y señores y eso existirá por muchas leyes<br />
nuevas que salgan: “el que paga manda”. Así es que ves haciéndote<br />
a la i<strong>de</strong>a que él siempre será el señor.<br />
—Pero papa, si sólo somos dos niños y yo creo que cuando tengamos<br />
20 ó 30 años seguiremos siendo igual, no podremos vernos diferentes<br />
a como nos hemos visto siempre; pero si tú quieres que vaya y le diga<br />
“Señor Jordi, pue<strong>de</strong> hacer el favor <strong>de</strong> acompañarme al molino”…<br />
X CONCURS DE RELATS BREUS ESCRITS PER GENT GRAN<br />
No pu<strong>de</strong> aguantarme la risa, mi padre se enfadó conmigo por<br />
primera vez en su vida.<br />
A veces parece que el <strong>de</strong>stino te va poniendo pruebas que marcan<br />
tu <strong>de</strong>stino por toda tu vida. Habíamos ido al molino muchísimas<br />
veces, pero esa tar<strong>de</strong> un <strong>de</strong>scubrimiento nos habría <strong>de</strong> unir si era<br />
posible, aún más <strong>de</strong> lo que lo habíamos estado nunca. El molino no<br />
estaba lejos, pero el camino tenía una curva muy pronunciada que<br />
lo ocultaba Entonces antes <strong>de</strong> tomar la curva Jordi dijo:<br />
—Oye, ¿y si fuéramos a través <strong>de</strong>l bosque? Creo que cortaríamos<br />
mucho camino.<br />
Y así lo hicimos. Cuando habíamos andado 10 ó 12 minutos encontramos<br />
un montículo <strong>de</strong> vegetación muy espesa y él, que era curioso<br />
por naturaleza, cogió una rama <strong>de</strong> pino seca que había al pie <strong>de</strong> un<br />
árbol y empezó a hurgar en la maleza, y cada vez se hundía más, hasta<br />
que quedó al <strong>de</strong>scubierto la entrada <strong>de</strong> una cueva. Nos quedamos<br />
sorprendidos. Me dijo que no me acercara hasta que él me llamara.<br />
Entró y al poco rato me llamó. Me acerqué y la sorpresa fue inmensa.<br />
Si se bajaba un poco, había como un círculo bastante gran<strong>de</strong> y en el<br />
centro una roca <strong>de</strong> un metro y medio <strong>de</strong> altura, más o menos, cubierta<br />
<strong>de</strong> musgo, líquenes, salamandras y horripilantes insectos.<br />
—Voy a subir a ver qué se ve <strong>de</strong>s<strong>de</strong> arriba —comentó mi amigo<br />
<strong>de</strong>l alma.<br />
Cuando llegó lanzó un grito <strong>de</strong> exclamación. Bajó y me tomó <strong>de</strong><br />
la mano. Noté como su mano era fuerte y po<strong>de</strong>rosa para ser <strong>de</strong> un<br />
niño <strong>de</strong> 12 años. La verdad es que siempre había sido muy <strong>de</strong>sarrollado.<br />
Cuando llegamos arriba, mi exclamación no tenía comparación<br />
con la suya. Era algo hermosísimo. El sol se filtraba por entre las<br />
ramas <strong>de</strong> los árboles como por las vidrieras <strong>de</strong> un iglesia y yo escalé.<br />
¡Parecía un templo¡<br />
—Haremos un juramento, y este será “nuestro sagrado templo”.<br />
No se lo diremos a nadie. A ver a ti que te parece qué frases<br />
podríamos poner como juramento o contraseña —dijo Jordi con todo<br />
el entusiasmo <strong>de</strong>l mundo.<br />
68 69
ÉRAMOS DOS NIÑOS<br />
Yo como tenía en mente lo que mi padre me había dicho esa<br />
tar<strong>de</strong>, <strong>de</strong> que no éramos iguales, dije:<br />
—Juraremos que siempre seremos iguales.<br />
—Y que nada ni nadie, ni siquiera la distancia, nos separará<br />
—añadió.<br />
Nos tomamos <strong>de</strong> las manos, subiéndolas hacia los rayos <strong>de</strong>l sol<br />
rayos <strong>de</strong>l sol que traspasaba las ramas <strong>de</strong> los árboles y a dúo, la voz<br />
en grito, dijimos nuestro juramento.<br />
Espontáneamente nos abrazamos. Bajamos <strong>de</strong> la resbaladiza roca<br />
con cuidado.<br />
Salimos y cubrimos la entrada tratando que quedara lo más<br />
disimulada posible.<br />
Cuando salimos <strong>de</strong> la cueva fuimos hacia el molino corriendo,<br />
porque nos habíamos entretenido <strong>de</strong>masiado en nuestro recién adquirido<br />
templo.<br />
Aquella noche no dormimos ninguno <strong>de</strong> los dos. Cada uno por<br />
su lado, inventamos todas las fantasías <strong>de</strong>l mundo que nuestras<br />
juveniles mentes, o más bien infantiles fueron, capaces <strong>de</strong> soñar.<br />
A la mañana siguiente nos esperaba una sorpresa que <strong>de</strong>jaba<br />
todos nuestros planes <strong>de</strong> la noche para otro momento, <strong>de</strong>bido a su<br />
urgencia. Mi padre me llamó y me dijo que fuera a llamar a Jordi,<br />
que nos esperaba en el corral para que viéramos una cosa.<br />
Toda extrañada fui a llamarle y cuando me preguntó <strong>de</strong> qué<br />
se trataba, yo no pu<strong>de</strong> respon<strong>de</strong>r. Al llegar al corral, ¡cual no sería<br />
nuestra sorpresa!, el animal al que nosotros siempre llamábamos<br />
“el tonto”, y que era un cerda, estaba estirada cuan larga era<br />
ro<strong>de</strong>ada, <strong>de</strong> una camada <strong>de</strong> cerditos todos <strong>de</strong> color rosa, que<br />
habían nacido aquella noche, y la madre en esta postura mostraba<br />
a sus pequeños sus ubres llenas, con dos hileras <strong>de</strong> pezoncitos<br />
rosados <strong>de</strong> don<strong>de</strong> ellos extraían el <strong>de</strong>licioso néctar <strong>de</strong> vida que<br />
como madre les ofrecía. Los pequeñuelos, se empujaban, se<br />
peleaban buscando su botoncito. Cuando todos se acomodaron<br />
era como un bella estampa <strong>de</strong> amor maternal.<br />
X CONCURS DE RELATS BREUS ESCRITS PER GENT GRAN<br />
A partir <strong>de</strong> ese día nunca más le llamamos “el tonto”. Lo llamábamos<br />
así, porque siempre hacía lo mismo, olisqueaba por el corral,<br />
comiéndose todo lo comestible e incomestible que encontraba. No<br />
reaccionaba si le gritábamos, ni si le tirábamos una piedra, ni cuando<br />
le tocábamos con un palo. Nada, que parecía eso, tonto, pero con la<br />
actitud <strong>de</strong> este día nos robó el corazón.<br />
Los <strong>de</strong>más animales <strong>de</strong>l corral, pues cada uno tenía su pose; las<br />
gallinas pizpiretas picoteando aquí y allá, <strong>de</strong> vez en cuando lanzaban<br />
un cacareo; el gallo, dueño y señor <strong>de</strong>l gallinero, se paseaba altivo y<br />
elegante con su plumaje dorado, casi rojizo diría yo, y con su cresta<br />
alta y roja, y su corbata plegada sobre su pechuga inflada <strong>de</strong> orgullo,<br />
daba picotazos en las cabezas <strong>de</strong> las gallinas, al pasar junto a ellas,<br />
como si fuera el propietario <strong>de</strong> todo.<br />
Los conejitos le huían por temor a su pico. Nosotros íbamos todos<br />
los días a ver los cerditos que crecían muy <strong>de</strong>prisa, y cuando pasaron<br />
unos cuantos meses los alejaron <strong>de</strong> su madre. A nosotros nos pareció<br />
un terrible injusticia, pero los mayores dijeron que era lo a<strong>de</strong>cuado<br />
para que aprendieran a valerse por si mismos.<br />
Y ante los adultos nosotros no sabíamos nada, y menos sobre un<br />
tema tan complejo como es la alimentación <strong>de</strong> los animales.<br />
Por la tar<strong>de</strong> fuimos a nuestro “templo sagrado” como habíamos<br />
planeado por la mañana. Me preguntó si se me había ocurrido algo<br />
nuevo o diferente <strong>de</strong> lo que habíamos pensado el día anterior.<br />
Repetimos el juramento y él añadió:<br />
—Cuando yo esté lejos y te encuentres sola o triste, vendrás<br />
aquí y sentirás mi presencia, porque mi espíritu o mi alma, o<br />
como quieras llamarlo, siempre escuchará tu mensaje.<br />
Yo, oyéndole hablar me di cuenta que nos estábamos haciendo<br />
mayores.<br />
Terminó el verano tan <strong>de</strong> prisa…; fue todo tan rápido para mí,<br />
que yo creía que todo había sido un sueño. Sólo veía a un niño con<br />
la cara pegada al cristal <strong>de</strong> la parte trasera <strong>de</strong>l coche, y que con él se<br />
alejaba la alegría <strong>de</strong> tantos días vividos juntos, con tanto cariño y tanta<br />
70 71
ÉRAMOS DOS NIÑOS<br />
ilusión, y su dulce camara<strong>de</strong>ría. No éramos hermanos ni siquiera<br />
familia, al contrario, según mi padre era una falta <strong>de</strong> respeto por mi<br />
parte, por tomarme tanta libertad con el nieto <strong>de</strong>l amo, con el que<br />
un día seria el dueño, <strong>de</strong> todo aquello. No le entraba en la cabeza<br />
que simplemente éramos niños que no sabíamos <strong>de</strong> clases ni distinciones,<br />
que lo único que queríamos era estar juntos, jugar, reírnos,<br />
ser cómplices en nuestras travesuras, saber guardar los secretos que<br />
juntos <strong>de</strong>scubríamos. Él no podía enten<strong>de</strong>r tanta tristeza en mi<br />
comportamiento, porque Jordi se hubiese ido.<br />
Cuando empezaron las clases para mí fue el mayor <strong>de</strong> los<br />
consuelos. Allí podía disimular mi tristeza. Estaban los compañeros<br />
<strong>de</strong> colegio, salíamos al recreo, teníamos <strong>de</strong>beres que hacer … Nunca<br />
agra<strong>de</strong>cí tanto como ese curso que empezasen las clases. Pero <strong>de</strong>ntro<br />
<strong>de</strong> mí tenía como un hueco vacío que no se llenaba con nada.<br />
Mientras las tar<strong>de</strong>s otoñales seguían siendo claras, yo me escapaba<br />
y me iba a nuestro “templo”. Era como si Jordi me llamase. No quería<br />
que mis padres notaran mi ausencia. Llegaba, subía a la roca, estiraba<br />
los brazos hacia arriba y gritaba su nombre y la contraseña, y corría<br />
a casa lo más rápido que me permitían mis piernas,<br />
Cuando llegó Navidad yo lo esperaba, pero sus padres llamaron<br />
para <strong>de</strong>cir que no vendrían, y los señores, o sea sus abuelos, se fueron<br />
a Barcelona a pasar las Navida<strong>de</strong>s y parte <strong>de</strong>l invierno.<br />
Cuando Jordi llamaba siempre hablábamos. Me preguntaba<br />
cómo me iban las clases, si me lo pasaba bien, me preguntaba<br />
por nuestro “templo sagrado”, nos <strong>de</strong>cíamos las ganas enormes<br />
que teníamos <strong>de</strong> vernos. En una ocasión le encontré triste, le<br />
pregunté qué le pasaba y me dijo que sus padres habían pedido<br />
plaza en unos laboratorios <strong>de</strong> investigación muy importantes en<br />
América y se les habían concedido a los dos. Si las circunstancias<br />
no cambiaban, prepararían el traslado para ese verano y<br />
probablemente en vacaciones no vendrían.<br />
Tanto él como yo, estábamos <strong>de</strong>silusionados, con el nuevo acontecimiento.<br />
Era algo que ni siquiera hubiéramos ni imaginado. No<br />
X CONCURS DE RELATS BREUS ESCRITS PER GENT GRAN<br />
vernos en tanto tiempo nos pareció el mayor disgusto <strong>de</strong> nuestras<br />
vidas. Pero en aquel momento estábamos muy lejos <strong>de</strong> saber lo larga<br />
que sería nuestra separación.<br />
Sabíamos por sus abuelos que todos estaban bien. Des<strong>de</strong> que sus<br />
hijos y nietos se habían marchado, viajaban más que nunca. Cuando<br />
volvían siempre me traían algún <strong>de</strong>talle <strong>de</strong> parte <strong>de</strong> Jordi. Yo lo recibía<br />
con alegría, pero no era suficiente para mi corazón. Aquello no llenaba<br />
su vacío.<br />
Él, según sus abuelos, era un estudiante excelente, su carrera y<br />
su entrega a los estudios era toda su vid. Sus profesores mandaban<br />
los grupos mas cualificados a dar conferencias a otros países, y él casi<br />
siempre era uno <strong>de</strong> ellos. Yo también seguía mis estudios. En ellos<br />
había entregado mi ilusión, mi vida y mi tiempo.<br />
En una ocasión nos llevaron a Barcelona a varios grupos <strong>de</strong><br />
estudiantes universitarios, para asistir a una conferencia muy acreditada<br />
<strong>de</strong> doctores proce<strong>de</strong>ntes <strong>de</strong> América. Fue en el poli<strong>de</strong>portivo <strong>de</strong><br />
Sant Jordi, en Montjuïc. Los <strong>de</strong> nuestro grupo estábamos lejísimos<br />
<strong>de</strong> la tarima don<strong>de</strong> estaban los conferenciantes, pero gracias a las<br />
nuevas técnicas y a las pantallas gigantes veíamos a las personas <strong>de</strong>l<br />
estrado. Si aquel día no me morí es porque soy inmortal. Allí estaba<br />
Jordi, alto, guapo, moreno, maravilloso, el hombre <strong>de</strong> mi vida y <strong>de</strong><br />
mis sueños.<br />
Apenas terminó la conferencia me puse <strong>de</strong> pie y empecé a buscar<br />
la salida. Entre empujones, codazos y por favores, recorrí aquellos<br />
interminables pasillos. Cuando llegué a lo alto <strong>de</strong> la escalera vi como<br />
los coches que esperaban a los profesores se ponían en marcha hacía<br />
la Plaza <strong>de</strong> España. Las lágrimas me cegaban, no quería que mis<br />
compañeros me vieran en aquel estado. Me alejé <strong>de</strong> la salida pero<br />
sin per<strong>de</strong>r <strong>de</strong> vista el autocar que nos llevaría <strong>de</strong> vuelta a casa. Cuando<br />
mis compañeros empezaron a subir, me puse la última para po<strong>de</strong>r<br />
estar lo mas atrás posible y así estar en la parte que menos ocupada<br />
estuviese para no tener que dar explicaciones <strong>de</strong> mi aspecto. Cuando<br />
llegué a casa mis padres me esperaban levantados. Me preguntaron<br />
72 73
ÉRAMOS DOS NIÑOS<br />
que tal había ido todo y sin dar <strong>de</strong>masiadas explicaciones dije que<br />
bien, pero que estaba mareada y me fui a la cama.<br />
Toda la noche estuve pensando y preguntándome lo mismo:<br />
“cómo podía hacerme esto, venir a Barcelona y no avisarme, e<br />
irse sin pasar a verme <strong>de</strong>spués <strong>de</strong> tanto tiempo”. Yo apenas si le<br />
conocí. Se fue siendo un muchacho y ahora era un hombre, ¡un<br />
hombre maravilloso!, el hombre <strong>de</strong> mi vida y <strong>de</strong> mis sueños. Al<br />
día siguiente me levanté pronto. Era sábado, no tenía clase ni<br />
nada que hacer. Desayuné con mis padres. Hablamos <strong>de</strong> la conferencia,<br />
pero yo no mencioné a Jordi para nada. Apenas podía<br />
tragar bocado. Dije que salía a estirar las piernas y mi padre me<br />
dijo que me acercara al molino a ver si el lunes podían ir los<br />
hombres a recoger la harina. Salí <strong>de</strong> casa y casi eché a correr. Fui<br />
directamente a nuestro “sagrado templo”. Subí directamente a la<br />
roca cegada por las lágrimas. Estuve un rato llorando <strong>de</strong>sesperadamente.<br />
Después levanté los brazos como cuando hacíamos<br />
nuestro juramento. Grité su nombre con sonidos <strong>de</strong>sgarrados por<br />
las lágrimas y con un inmenso dolor en el corazón. Y entonces<br />
una voz <strong>de</strong>s<strong>de</strong> abajo me llamo: “¡Nuria, mi amor, estoy aquí. Soy<br />
yo”! Al mirar abajo no caí al suelo, porque sus brazos me<br />
recogieron en el aire. Me estrechó contra su pecho con tanta<br />
fuerza que casi me hacía daño. Besó mis cabellos, mis ojos, mi<br />
frente y mi boca. Me daba vueltas entre sus brazos. Cuando me<br />
<strong>de</strong>jó en el suelo dijo:<br />
—He venido a por ti, ¿si tú me quieres claro?<br />
—¿Qué pregunta es esa? En toda mi vida he querido a nadie mas<br />
que a ti, creo que nací para ti y seré tuya o no seré <strong>de</strong> nadie.<br />
Nos casamos a los tres meses <strong>de</strong> aquel maravilloso encuentro<br />
y tengo que <strong>de</strong>cir que todos los días <strong>de</strong> nuestra vida juntos han<br />
sido fantásticos.<br />
Él quiso cumplir todo el protocolo, no por él si no por mí, porque<br />
yo nunca pensara que él no estaba orgulloso <strong>de</strong> mí, <strong>de</strong> la persona a<br />
la que había amado toda su vida.<br />
X CONCURS DE RELATS BREUS ESCRITS PER GENT GRAN<br />
Se mandaron invitaciones para la petición <strong>de</strong> mano a todas las<br />
personas, familiares y amigos <strong>de</strong> ambas partes. Fue la fiesta más<br />
bonita que jamás pu<strong>de</strong> imaginar.<br />
Hubiera preferido una boda más sencilla, pero Jordi quiso que no<br />
faltara ni un <strong>de</strong>talle. Decía, y sigue diciendo, que no hay nada ni<br />
nadie que se merezca más que yo todo lo mejor <strong>de</strong>l mundo.<br />
Nuestro matrimonio no sorprendió a nadie, ni a familiares, ni a<br />
amigos; todos sabían el amor que había habido entre nosotros <strong>de</strong>s<strong>de</strong><br />
niños.<br />
Nuestros pensamientos y nuestros sentimientos están tan intensamente<br />
unidos como un bello encaje, <strong>de</strong> gripurt o <strong>de</strong> bolillos, tan<br />
entrelazados que a veces sentados uno junto al otro, con las manos<br />
cogidas me pregunta:<br />
—¿Te acuerdas aquella vez que pasamos el río por que queríamos<br />
conocer a los vecinos <strong>de</strong> la finca <strong>de</strong> al lado?<br />
—¿Ay sí! Me pasaste sobre tus hombros, porque yo tenía miedo<br />
<strong>de</strong>l agua.<br />
Y nos abrazamos con nuestros viejos recuerdos, y nuestras<br />
innumerables travesuras.<br />
En este mes cumpliremos cincuenta años <strong>de</strong> matrimonio y nuestros<br />
besos y nuestros abrazos siguen siendo tan dulces y amorosos como<br />
los <strong>de</strong> nuestro reencuentro en aquel “sagrado templo”.<br />
Ahora tenemos tres hijos estupendos y cinco nietos, que son<br />
nuestro más preciado tesoro.<br />
74 75
MENCIÓ<br />
Posa-li,<br />
posa-te’l<br />
Montserrat Mulet Pérez<br />
Barcelona<br />
AMANDA REYES “LA RÍOS”<br />
EL DIARI DE LA LAURA I EL SIDA<br />
La Meritxell va recórrer amb tristesa i probablement per última<br />
vegada la mirada per aquella casa <strong>de</strong> Cubelles, un poble <strong>de</strong>l Garraf<br />
conegut per ser el bressol <strong>de</strong>l pallasso Xarlie Rivel. Ella era filla<br />
d’aquest poble i d’aquesta casa, encara que feia vuit o nou anys, no<br />
ho recordava exactament, que l’havia <strong>de</strong>ixada. Recordava al seu pare<br />
que estava <strong>de</strong>sesperat amb ella per que treia un suspens darrere l’altre.<br />
A ella el que li agradava era cantar i per acabar d’embolicar la troca<br />
li agradava “la copla” o sigui la cançó espanyola. Als pares tan catalans<br />
tots dos, això els costava <strong>de</strong> pair. Era una admiradora incondicional<br />
<strong>de</strong> la Lola Flores, la Pantoja, la Jurado, fins i tot imitava a les més<br />
77
POSA-LI, POSA-TE’L<br />
antigues, Concha Piquer, Marujita Diaz, Estrellita Castro, Carmen<br />
Sevilla etc. etc.<br />
Una germana <strong>de</strong> la Dora —la seva mare— estava casada amb un<br />
andalús i vivia a Dos Hermanas (Sevilla). Com la Dora esperava un<br />
altre fill va venir a passar uns dies a Catalunya per estar a prop <strong>de</strong><br />
la seva germana a l’hora <strong>de</strong>l part i conèixer el nou membre <strong>de</strong> la<br />
família. Li va fer gràcia l’afició <strong>de</strong> la seva neboda tan poc usual entre<br />
la gent catalana i que tot val a dir-ho cantava força bé. Els va proposar<br />
a la seva germana i al seu cunyat d’emportar-se-la una temporada a<br />
Andalusia. Ella no tenia fills i es podia permetre pagar-li una escola<br />
per perfeccionar la seva veu, i qui sap? Igual la noia valia, ves a saber…<br />
Als pares els va costar molt d’acceptar la proposició, però tan van<br />
insistir la Meritxell i la tieta que van acabar cedint sense estar massa<br />
segurs si feien bé o no.<br />
Quan va néixer la nena —doncs va ser una nena i es va dir Laura<br />
—van fer camí cap Andalusia.<br />
Ara els pares ja no la podien veure ni la seva germana tampoc, tots<br />
tres eren morts, la seva germana feia molt pocs dies havien mort amb<br />
disset anys, els pares ja feia un parell <strong>de</strong> mesos que havien mort en<br />
un acci<strong>de</strong>nt <strong>de</strong> cotxe. Per això havia vingut ella a Catalunya on no<br />
havia estat <strong>de</strong>s <strong>de</strong> la mort <strong>de</strong>ls pares, per a fer-se càrrec <strong>de</strong> l’enterrament<br />
<strong>de</strong> la Laura i posar la casa <strong>de</strong> Cubelles a la venta, encara que<br />
li sabia greu per que aquella casa era com un llibre <strong>de</strong> records <strong>de</strong> la<br />
seva infància, però el que estava clar és que ella no podia venir quasi<br />
mai, amb prou feines parava en el pis que tenia a Madrid. Llogar-la<br />
tampoc volia, s’estimava més <strong>de</strong>sfer-se <strong>de</strong>ls records que tan sols li<br />
produirien tristesa. Tampoc volia res <strong>de</strong> la casa, tan sols volia agafar<br />
una fotografia <strong>de</strong>ls pares amb ella i la Laura que em sembla que era<br />
la única que s’havien fet junts, no era res estrany per que ella només<br />
venia esporàdicament a Cubelles, pels Nadal o festes molt senyala<strong>de</strong>s<br />
i això, si podia excusar-se d’actuar, que no sempre era així. També<br />
X CONCURS DE RELATS BREUS ESCRITS PER GENT GRAN<br />
s’enduria el diari íntim <strong>de</strong> la Laura, amb la seva germana quasi no<br />
es coneixien, s’havien vist en tan poques ocasions… Volia saber com<br />
s’havia <strong>de</strong>senvolupat la seva curta vida i la seva malaltia. Hi havia<br />
dues coses que la Meritxell no havia oblidat la seva terra, la seva<br />
família i la llengua catalana. Mentre feia tractes amb la gent <strong>de</strong> la<br />
immobiliària pensava…<br />
Que pensarien els seus admiradors (per que ara ja era una cantant<br />
consagrada) si sabien que Amanda Reyes tan famosa i tan espanyola<br />
ella amb tanta gràcia per moure els farbalans <strong>de</strong>ls seus vestits, actuant<br />
a les millors sales <strong>de</strong> festes i als millors teatres <strong>de</strong>l món, es <strong>de</strong>ia<br />
Meritxell i era catalana? Oprimia contra el seu pit el diari <strong>de</strong> la seva<br />
germana amb un somriure tot i dient-se: Paradoxes <strong>de</strong> la vida…<br />
EL DIARI DE LA LAURA<br />
JUNY 1998<br />
Avui compleixo quinze anys, les amigues <strong>de</strong> l’institut m’han regalat<br />
aquest diari que m’ha fet molta il·lusió. Aquí podré escriure el que<br />
verta<strong>de</strong>rament penso sense embuts. Amb els pares no puc parlar <strong>de</strong><br />
segons que, no és per que siguin molt vells però tenen una mentalitat<br />
molt diferent a la meva i la Meritxell, la meva germana, viu a<br />
Madrid i com és artista sempre està per aquests móns <strong>de</strong> Déu. Hi<br />
parlo molt per telèfon, però telefònicament no pots parlar segons<br />
quines coses. A més quan ella va marxar cap a Sevilla jo era una cria<br />
i no hi hagut entre nosaltres la suficient complicitat per parlar amb<br />
ella <strong>de</strong> coses íntimes, com per exemple <strong>de</strong> sexe.<br />
Amb el meu diari si que ho faré.<br />
JUNY 1998<br />
No falten gaires dies per acabar el curs, he tret molt bones notes, els<br />
pares estan contentíssims…. Pel que fa als estudis no tinc cap mena<br />
<strong>de</strong> problema, la Meritxell era tan mal estudiant que no s’acaben <strong>de</strong><br />
78 79
POSA-LI, POSA-TE’L<br />
creure que a mi se’m doni tan bé, ja se sap, a la vida cadascú serveix<br />
pel que serveix. Ella és una artista sensacional i jo no se cantar ni<br />
nadales.<br />
Estic una mica “mosca” les meves amigues <strong>de</strong> “l’insti” em tenen<br />
angoixada, segons elles totes han fet l’amor menys jo i estan donantme<br />
la “tabarra” que ho he <strong>de</strong> provar. Jo no sóc com elles, per fer<br />
l’amor necessito estar enamorada i no ho estic. No puc posar-me<br />
davant <strong>de</strong> qualsevol xicot i proposar-li d’anar al llit, no estan bé <strong>de</strong>l<br />
cap!! Però està vist que s’han proposat no <strong>de</strong>ixar-me en pau pel que<br />
fa a aquest tema. Fins i tot han fet apostes!! Segons elles abans<br />
d’acabar el curs <strong>de</strong>ixaré <strong>de</strong> ser verge. Que pesa<strong>de</strong>s! Estan molt equivoca<strong>de</strong>s!!<br />
El sexe <strong>de</strong>u anar acompanyat <strong>de</strong>l amor… Elles se’n riuen <strong>de</strong><br />
mi quan els dic això…<br />
JUNY 1998<br />
Avui m’ho he passat molt bé. Hem anat amb les amigues a Barcelona<br />
a ballar. Jo no havia anat mai a cap discoteca i als pares no els<br />
ha fet cap gràcia, però donant-me no sé pas quants consells al final<br />
m’han <strong>de</strong>ixat que hi anés.<br />
He fet amistat tot i ballant amb un xicot molt ferm, es diu Lluís,<br />
és ros i té uns ulls verds preciosos, parlant és molt dolç. Hem estat<br />
junts tota la tarda i <strong>de</strong>sprés ha vingut amb nosaltres fins l’estació, ha<br />
fet broma amb totes les meves amigues però no <strong>de</strong>ixava <strong>de</strong> mirarme<br />
a mi. Ell també havia d’agafar el tren, tampoc és <strong>de</strong> Barcelona<br />
viu a Mataró. Ens ha fet gràcia que som un <strong>de</strong> cada banda <strong>de</strong> la costa,<br />
ell <strong>de</strong>l Maresme, jo <strong>de</strong>l Garraf, m’ha dit que per això ens havíem<br />
caigut bé, els dos som fills <strong>de</strong> vora mar.<br />
De tornada a casa les amigues no han parat <strong>de</strong> fer-me la guitza.<br />
—Laura ja has lligat!! Guanyarem l’aposta!! Tastaràs home abans<br />
<strong>de</strong> fi <strong>de</strong> curs!!<br />
No saben el que es diuen però no puc negar que el Lluís és un<br />
home força interessant….<br />
X CONCURS DE RELATS BREUS ESCRITS PER GENT GRAN<br />
JUNY 1998<br />
Déu, em sembla que perdré l’aposta! Com li vaig dir al Lluís que no<br />
ens trobaríem més a la “disco” per que a casa no els feia gràcia que<br />
hi anés, ha pujat dues o tres vega<strong>de</strong>s a Cubelles. Ens compenetrem<br />
molt bé, és carinyós i no es passa mai <strong>de</strong> la ratlla, però un dia una<br />
apretada <strong>de</strong> mans, l’altre una carícia, fins i tot ens hem fet un petó<br />
a la boca. No se que em passa quan estic amb ell però perdo la noció<br />
<strong>de</strong>l temps i <strong>de</strong>l lloc on sóc. No estaré enamorant-me? Hem quedat<br />
que pujarà el dia <strong>de</strong> la revetlla <strong>de</strong> Sant Joan i anirem a sopar a una<br />
pizzeria que hi ha al Prat <strong>de</strong> Vilanova. Als pares els diré que vaig<br />
amb les amigues però hi anirem sols, elles m’ajudaran a mentir i al<br />
que faci falta, amb tal <strong>de</strong> guanyar l’aposta!!<br />
JUNY 1998<br />
No he pogut resistir-me! No he pogut! Hem sopat a la pizzeria tal<br />
com havíem quedat. Després hem anat a prendre una copa a un bar<br />
<strong>de</strong> la platja. M’ha dit que m’estimava, m’ha omplert <strong>de</strong> petons, m’ha<br />
proposat <strong>de</strong> seure a la sorra a vora el mar a veure els focs artificials<br />
<strong>de</strong> Vilanova. M’ha semblat una bona i<strong>de</strong>a i ha estat allà on entre<br />
petons i carícies ha passat el que havia <strong>de</strong> passar… Les meves amigues<br />
m’han guanyat l’aposta, no ben bé <strong>de</strong>l tot per que el curs s’ha acabat<br />
ja fa tres dies però diran que tan fa dos dies més o menys. Em sento<br />
feliç, l’amor és meravellós sobretot si el fas amb la persona estimada.<br />
Em sento com més adulta, més madura… Si els pares ho saberen els<br />
hi agafaria un “patatús”.<br />
JULIOL 1998<br />
Estem enamorats, ens hem vist un munt <strong>de</strong> vega<strong>de</strong>s i estem bé junts,<br />
però intueixo que el Lluís està preocupat per algun motiu, encara que<br />
ell diu que són manies meves. A mi m’agradaria presentar-lo als pares,<br />
però ell diu que jo sóc molt jove i els preocuparia aquesta situació.<br />
80 81
POSA-LI, POSA-TE’L<br />
Fa un parell <strong>de</strong> setmanes que no em trobo massa bé. Estic una<br />
mica espantada, el Lluís té molt compte quan fem l’amor però jo<br />
sempre tinc por <strong>de</strong> quedar embarassada. Sé tan poca cosa sobre el<br />
sexe… El que m’expliquen les amigues… I poca cosa més.<br />
JULIOL 1998<br />
No estic embarassada! M’ha baixat la menstruació! Quin <strong>de</strong>scans… Però<br />
no sé que em passa, no em trobo bé tinc arca<strong>de</strong>s tot sovint, suors,<br />
esgarrifances, en una paraula, mal cos. La mare diu que això ho fa la<br />
calor tan forta que fa aquest estiu i que jo estic fent un canvi hormonal.<br />
AGOST 1998<br />
Si hi ha algú a la vida que <strong>de</strong>sitgi la mort, aquesta sóc jo. Déu meu,<br />
per què em fas aquestes coses? Sóc molt <strong>de</strong>sgraciada i no puc explicarho<br />
a ningú. Les amigues es farien un fart <strong>de</strong> riure a la meva salut,<br />
als pares els donaria un disgust molt gran… Com voldria en aquests<br />
moments tenir al meu costat la Meritxell, ella em comprendria…<br />
Avui ha vingut el Lluís a Cubelles i molt seriós (jo ja fa dies que<br />
el veig amoïnat) m’ha dit:<br />
—Laura hem <strong>de</strong> parlar, això nostre s’ha d’acabar abans que sigui<br />
massa tard. Per mi ha estat un goig fer l’amor amb tu m’ho he passat<br />
com mai, però veig que tu que al cap i a la fi ets una criatura estàs<br />
enamorant-te <strong>de</strong> mi i no puc consentir-ho. Apart <strong>de</strong> la disparitat entre<br />
la teva edat i la meva hi ha una cosa que no t’he dit i que verta<strong>de</strong>rament<br />
ens separa, jo tinc la Sida i em preocupa que últimament tinguis<br />
varies molèsties, estic espantat, puc haver fet una putada amb tu. Jo<br />
sabia el que hi havia, perdona’m Laura he estat un insensat fent veure<br />
que no passava res. Si t’hagués encomanat la malaltia no m’ho perdonaria<br />
mai. Per favor perdona’m. T’acompanyaré a fer-te una analítica<br />
complerta, vull anar-me’n tranquil <strong>de</strong>l teu costat, i això nostre s’haurà<br />
acabat. Tan per tu com per mi serà dolorós, però tu ets molt jove<br />
X CONCURS DE RELATS BREUS ESCRITS PER GENT GRAN<br />
coneixeràs una altra persona que t’estimi i amb el temps oblidaràs<br />
aquesta història…<br />
M’ho ha dit així, tot seguit, <strong>de</strong> carrereta, sense respirar mentre a<br />
mi les cames em flaquejaven i el cor no em cabia dintre el pit.<br />
—Per favor Lluís no m’ho pots fer això, si em <strong>de</strong>ixes em moriré. No<br />
m’importa que tinguis la Sida, la tindrem tots dos, jo t’estimo, si em<br />
<strong>de</strong>ixes no ho podré pair, que més dóna morir-se <strong>de</strong> la Sida que d’amor?<br />
—Està <strong>de</strong>cidit i no em faré enrere, no m’ho facis més difícil. Ja he<br />
<strong>de</strong>manat hora al meu metge per fer-te l’anàlisi, el dijous vinent vindré<br />
a buscar-te i t’acompanyaré. Perdona’m, ha estat bonic mentre a durat…<br />
Ha girat cua i ha marxat <strong>de</strong>ixant-me feta un plor, tan <strong>de</strong> bo no<br />
estigui equivocat i m’hagi encomanat la Sida!! El que més <strong>de</strong>sitjo en<br />
aquests moments és morir-me!!<br />
AGOST 1998<br />
Avui hem anat a fer-me l’analítica, vaig acceptar anar amb ell pensant<br />
que possiblement al llarg d’aquests quatre dies es repensaria sobre<br />
lo <strong>de</strong> <strong>de</strong>ixar la nostra relació, apart no tenia altra opció, per que, com<br />
els plantejava als pares el problema que tenia al damunt? Pel que fa<br />
al nostre trencament <strong>de</strong> parella, no ha canviat <strong>de</strong> manera <strong>de</strong> pensar,<br />
ha estat molt afectuós amb mi però distant, fred i sobretot molt<br />
preocupat. De tota manera hem sortit amb els mateixos dubtes que<br />
hem entrat, fins d’aquí <strong>de</strong>u dies no sabrem el resultat <strong>de</strong> l’anàlisi.<br />
M’ha promès que m’acompanyarà i si es presenta algun problema<br />
parlarà amb els pares. Estic segura que no m’estimava com jo a ell,<br />
quan estic al seu costat tota jo tremolo, en canvi ell, es comporta com<br />
si no haguéssim estat mai res més que dos bons amics.<br />
La vida és ingrata amb mi. A les meves amigues no els podré<br />
perdonar mai aquella maleïda aposta que no hauria d’haver acceptat.<br />
Per que vaig anar jo a la discoteca? Per que vaig mentir als pares i<br />
vaig anar a sopar amb ell al Prat <strong>de</strong> Vilanova? He <strong>de</strong> parlar amb algú<br />
<strong>de</strong> tot el que m’està passant.<br />
82 83
POSA-LI, POSA-TE’L<br />
Escriuré a la Meritxell i li explicaré tot, és amb l’única persona<br />
que puc confiar en aquests moments… Si, ho faré.<br />
AGOST 1998<br />
La Meritxell s’ha presentat a Cubelles sense avisar, dient que venia a<br />
passar uns dies amb la família. No ha dit res davant <strong>de</strong>ls pares però<br />
ha esperat quan han sortit a comprar per emprendrem.<br />
—Però criatura <strong>de</strong> Déu, que has fet? Com se t’acut fornicar sense<br />
prendre precaucions? I si has agafat la Sida? Com ha pogut aquest<br />
malparit abusar d’una criatura sense experiència com tu? No vull que<br />
el vegis més, ho sents? A buscar el resultat <strong>de</strong> les proves ja t’hi<br />
acompanyaré jo i que s’encomani a Déu si en sap, per que si t’ha<br />
encomanat alguna cosa faré servir tots els medis al meu abast per<br />
ensorrar-lo. Fill <strong>de</strong> puta!! Cabró!!<br />
—Calma’t Meritxell —li he dit jo— no vull que li facis cap mal,<br />
la culpa ha estat més meva que no pas d’ell.<br />
—No diguis bajana<strong>de</strong>s ell és un home bregat i tu una noia jove<br />
i innocent, <strong>de</strong>sgraciat!! Fastigós!! Maleït sigui!!<br />
—Jo me’l estimo. Ja veuràs com no tinc res, ja ho veuràs.<br />
—Val més que sigui així, val més…<br />
AGOST 1998<br />
Ja tenim els resultats, el metge ha estat clar i <strong>de</strong>terminant, encara que<br />
jo no he entès pas res, mai havia sentit paraules tan estranyes: VIH,<br />
febre i sudoració, a<strong>de</strong>nopaties, odinofagia, erupció cútanea altragias i<br />
mialgias, trombopenia, leucopenia, diarrea, cefalea, transaminassas,<br />
anorexia, hepato o esplenomegalia. Quin horror!! Tot això no tinc i<strong>de</strong>a<br />
que vol dir, el que si m’ha quedat clar és que tinc la Sida. I jo em<br />
pregunto: Per que no po<strong>de</strong>m el Lluís i jo viure o morir junts si tots<br />
dos tenim el mateix? Es clar que ell un cop a sabut que la Meritxell<br />
era a Catalunya (jo li vaig dir que li havia explicat tot el que em passava<br />
X CONCURS DE RELATS BREUS ESCRITS PER GENT GRAN<br />
i ella m’havia dit que m’acompanyaria a buscar els resultats) no ha<br />
donat més senyals <strong>de</strong> vida. Jo per ell només he estat un amor d’estiu,<br />
algú amb qui passar-s’ho bé una estona, està molt clar.<br />
El doctor ens ha explicat a la Meritxell i a mi que la Sida és ni<br />
més ni menys que un <strong>de</strong>sgast <strong>de</strong>l cos. Últimament s’ha progressat<br />
molt sobre aquesta malaltia i l’administració d’antirretrovirals afavoreix<br />
la supervivència <strong>de</strong>l malalt. Tot és qüestió <strong>de</strong> posar-se en mans<br />
<strong>de</strong> facultatius entesos en la matèria i cuidar-se <strong>de</strong> per vida.<br />
La Meritxell abnegada en plors recordava molt bé com havia anat<br />
tot el que seguia, que era ben poca cosa el diari quedava interromput<br />
en aquesta data per que la Laura ja havia perdut les ganes<br />
fins i tot d’escriure…<br />
Recordava que havien acordat no dir res als pares, no calia<br />
preocupar-los <strong>de</strong> moment. Com que el curs escolar ja havia finalitzat,<br />
s’enduria la seva germana a Madrid i la posaria en mans <strong>de</strong>ls millors<br />
especialistes, ella gràcies a Déu, es podia permetre el luxe <strong>de</strong> córrer<br />
amb totes les <strong>de</strong>speses. Als pares no els semblaria res estrany que<br />
s’emportés la menuda a passar unes vacances a Madrid.<br />
La Laura la <strong>de</strong>ixava fer, estava tan <strong>de</strong>senganyada que tan li feia<br />
una cosa com una altra. No podia oblidar-se <strong>de</strong>l Lluís, pensava més<br />
en ell que no pas en curar-se.<br />
Va ser precisament quan portaven unes setmanes a Madrid que<br />
els pares van planejar un viatge <strong>de</strong> fi <strong>de</strong> setmana per fer-les una visita,<br />
amb la fatal <strong>de</strong>sgràcia que el autocar en el que viatjaven va bolcar en<br />
un aqüeducte i van morir set persones, entre elles els pares <strong>de</strong> les<br />
nostres protagonistes.<br />
Això va ser la gota que va fer vessar el got pel que feia a la Laura.<br />
Per la Meritxell també va ser un cop dur, però ella era una dona forta<br />
i no havia estat tan apegada als pares com la seva germana.<br />
Arrel <strong>de</strong>l trist succés la Laura va perdre totes les ganes <strong>de</strong> viure,<br />
la malaltia anava minant-la cada vegada més. Els metges estaven<br />
84 85
POSA-LI, POSA-TE’L<br />
amoïnats per que no responia al tractament, els preocupava haver<br />
d’afegir a la Sida una <strong>de</strong>pressió.<br />
Poc a poquet es va anar acabant i un dia plujós i trist va morir,<br />
<strong>de</strong>ixant a la Meritxell en la més profunda <strong>de</strong>solació. Però ella era forta,<br />
la seva feina que ella la comparava amb la <strong>de</strong>ls pallassos, alegres per<br />
fora i morts <strong>de</strong> tristesa per dins, l’ajudaria a superar la tragèdia <strong>de</strong> la<br />
seva família.<br />
Es va cuidar <strong>de</strong> comprar un nínxol al cementiri <strong>de</strong> Cubelles, petit<br />
però bonic i va fer portar els cossos <strong>de</strong>ls seus éssers volguts on sempre<br />
havien estat, al Garraf.<br />
EPÍLEG<br />
“La Ríos” va visitar el petit cementiri <strong>de</strong> Cubelles sempre tan carregat<br />
<strong>de</strong> flors per acomiadar-se <strong>de</strong> el que <strong>de</strong>ixava en, tota la seva família, i<br />
amb llàgrimes <strong>de</strong> condol pels pares que havien mort tots dos relativament<br />
joves, i per la Laura importa a la flor <strong>de</strong> la vida d’una manera<br />
tan injusta, i entre oracions els va prometre als pares que al seu nínxol<br />
no faltarien mai les flors encara que ella estès lluny i a la Laura que<br />
per respecte a ella, no faria res contra el maleït Lluís, encara que ella<br />
creia que mereixia la presó per que podia haver evitat tot el mal que<br />
havia fet tan sols usant preservatius. Per donar-se un plaer havia<br />
<strong>de</strong>strossat la vida d’una adolescent i <strong>de</strong> tota una família.<br />
També es va fer una promesa a si mateixa: no faria ni una<br />
sola actuació més on no fes servir la seva gràcia personal a l’escenari<br />
per fer-s’ho venir bé treure el tema i aconsellar sobretot a la<br />
joventut que tinguessin molt en compte el famós slogan:<br />
PÓNSELO, PONTELO. S’ho aprendria en tots els idiomes <strong>de</strong>l<br />
món. Es <strong>de</strong>dicaria en cor i ànima a que cap més Lluís trunqués<br />
la vida <strong>de</strong> cap joveneta inexperta.<br />
MENCIÓ<br />
El crucigramista<br />
Luis González Soto<br />
Barcelona<br />
Todos conocemos a alguien que, sin haber abierto jamás un libro<br />
ni asistido a ninguna escuela, intenta hacerse pasar por médico<br />
renombrado, literato célebre, militar <strong>de</strong> alta graduación abogado<br />
famoso. Es éste un tipo muy corriente en la fauna <strong>de</strong> las gran<strong>de</strong>s<br />
ciuda<strong>de</strong>s y suele encontrársele sobre todo en los bares nocturnos,<br />
don<strong>de</strong> la escasez <strong>de</strong> luz y la abundancia <strong>de</strong> libaciones dan una sólida<br />
apariencia <strong>de</strong> veracidad a cualquier historia, por disparatada e inconsistente<br />
que ésta sea.<br />
Pero yo, la verdad, nunca me había encontrado con nadie que<br />
blasonara <strong>de</strong> ser obrero parado… No artista celebérrimo ni músico<br />
prestigioso, sino, simplemente, obrero parado. Conozco a muchos <strong>de</strong><br />
ellos que se lamenta con razón <strong>de</strong> su mala suerte y abominan <strong>de</strong> la<br />
sociedad cruel que les ha puesto en tal situación, pero jamás me había<br />
86 87
EL CRUCIGRAMISTA<br />
tropezado con un hombre que, públicamente, con orgullo e incluso<br />
a costa <strong>de</strong> gran<strong>de</strong>s sacrificios, se <strong>de</strong>clarase obrero parado —sin serlo—<br />
exhibiendo por todas partes su condición <strong>de</strong> tal, como si tratara <strong>de</strong><br />
un título alcanzado tras duro trabajo.<br />
Porque yo, señores, sí que he sido, allá por los años ochenta<br />
<strong>de</strong>l siglo veinte un obrero parado, aunque nunca me haya ufanado<br />
<strong>de</strong> mi condición; un obrero sin trabajo que tenía la obligación <strong>de</strong><br />
acudir a las colas <strong>de</strong> la oficina <strong>de</strong> empleo para sellar su carnet<br />
varias veces al año y a la cola <strong>de</strong>l Banco para cobrar el subsidio<br />
cada primero <strong>de</strong> mes. Colas y más colas, interminables colas para<br />
llegar por fin a una ventanilla don<strong>de</strong> un empleado solitario trabaja<br />
atendiendo a trescientos <strong>de</strong>sempleados que no trabajan, sudando<br />
a mares para controlar aquella masa <strong>de</strong> personas que le hacen<br />
trabajar a él sin <strong>de</strong>scanso.<br />
Pues bien, yo os aseguro que la situación <strong>de</strong> parado no es nada<br />
envidiable. Se le <strong>de</strong>rrumba a uno su mundo interior, y los valores<br />
morales en los que siempre había creído, sobre los que había<br />
cimentado su vida, pier<strong>de</strong>n <strong>de</strong> pronto toda su aparente gran<strong>de</strong>za…<br />
Y palabras como dignidad, vergüenza, amor propio o caballerosidad<br />
se convierten <strong>de</strong> la noche a la mañana en vocablos sin<br />
sentido, porque, ¿cómo tener dignidad si se carece <strong>de</strong> dinero?<br />
¿cómo alar<strong>de</strong>ar <strong>de</strong> integridad moral si necesito una llenar el<br />
estómago <strong>de</strong> la forma que sea?<br />
Es muy bonito, y muy sencillo, rebelarse ante las injusticias<br />
cuando se ha almorzado bien y se tiene asegurada la cena, cuando a<br />
uno le respalda la tranquilidad <strong>de</strong> un trabajo seguro y bien remunerado…<br />
Pero cuando te encuentras solo y abandonado en el peldaño<br />
más bajo <strong>de</strong> la escala social —sobre todo si no cobras ni un miserable<br />
subsidio— lo urgente es comer y satisfacer las necesida<strong>de</strong>s más<br />
perentorias, aunque sea a costa <strong>de</strong> per<strong>de</strong>r orgullo, dignidad y <strong>de</strong>más<br />
zarandajas puestas <strong>de</strong> moda por los ricos… Porque para el necesitado,<br />
la dignidad o la honra<strong>de</strong>z son lujos caros que no se pue<strong>de</strong> permitir<br />
si no quiere morirse <strong>de</strong> hambre en un rincón.<br />
X CONCURS DE RELATS BREUS ESCRITS PER GENT GRAN<br />
Bueno, pues fue allí, en la ominosa cola <strong>de</strong> los parados, don<strong>de</strong><br />
me encontré, allá por los años ochenta, al personaje <strong>de</strong> que voy a<br />
hablaros. Cuando llegué, la enorme serpiente humana había ocupado<br />
ya totalmente la acera que ro<strong>de</strong>aba el edificio y se perdía calle abajo<br />
hasta dar la vuelta a la manzana. Me coloqué tras el último colista,<br />
un hombrecillo afable que me recibió con una sonrisa, y me dispuse<br />
a matar el tiempo leyendo una novela que me había traído <strong>de</strong> casa<br />
para que la espera no se me hiciera tan larga; pero poco a poco,<br />
ganado por el curioso aspecto <strong>de</strong> la gente que me ro<strong>de</strong>aba, fui<br />
perdiendo interés por la lectura y me <strong>de</strong>diqué a observar las<br />
peregrinas cosas que estaban sucediendo a mi alre<strong>de</strong>dor.<br />
Es realmente admirable la facilidad con que la gente agobiada por<br />
un problema común llega a conectar entre sí. Acá y allá, a lo largo<br />
<strong>de</strong> la cola, se habían formado ya unos grupitos que comentaban sus<br />
asuntos estorbándose unos a otros en la relación <strong>de</strong> sus cuitas<br />
laborales. Cuatro o cinco metros más a<strong>de</strong>lante una mujer joven muy<br />
repintada, que llevaba un niño en su cochecito, charlaba con un<br />
individuo rechoncho y pequeñajo que gesticulaba con energía balanceando<br />
su cuerpecillo sobres sus cortas piernas, mientras tres o cuatro<br />
personas más intentaban en vano intervenir en la conversación. Más<br />
abajo, un mocetón con tipo <strong>de</strong> estibador portuario vociferaba<br />
exponiendo a los colistas sus conflictos esenciales… Y cerca <strong>de</strong> mí,<br />
una chica con aspecto <strong>de</strong> sufragista en crisis, cara macilenta, ojos<br />
hundidos y peinada a la moda <strong>de</strong>l siglo XIX, recomendaba paciencia<br />
y resignación a un grupo <strong>de</strong> mujeres que le escuchaban con<br />
atención…<br />
Una <strong>de</strong> las veces, al volverme para abarcar en u totalidad el espectáculo,<br />
me encontré con los ojillos <strong>de</strong>l hombre colocado <strong>de</strong>lante <strong>de</strong><br />
mí, que me estaba mirando con mucha curiosidad intentando llamar<br />
mi atención. El fulano sacó un paquete <strong>de</strong> tabaco ofreciéndome un<br />
cigarrillo y ante mi cortés negativa encendió el suyo con un mechero<br />
que parecía <strong>de</strong> oro. Y entonces reparé en la chocante indumentaria<br />
<strong>de</strong> aquel individuo; porque, a pesar <strong>de</strong> que su traje estaba raído y<br />
88 89
EL CRUCIGRAMISTA<br />
sucio, se apreciaba a simple vista que estaba cortado por un buen<br />
sastre, sus zapatos, aunque <strong>de</strong>sportillados y rozados en las punteras,<br />
parecían también fabricados a mano, y su corbata, ajada y llena <strong>de</strong><br />
manchas, <strong>de</strong>notaba su origen italiano por la ostentosa etiqueta que<br />
lucía y por la seda natural <strong>de</strong> que estaba hecha.<br />
El singular personaje, al darse cuenta <strong>de</strong> que le estaba observando<br />
me <strong>de</strong>dicó una amistosa sonrisa rompiendo a hablar <strong>de</strong> pronto, con<br />
una voz clara y profunda que no parecía guardar relación con su<br />
escasa estatura.<br />
—¡Pues sí, señor —me dijo— ya veo que a usted también le<br />
extraña, como a tantos, el contraste que hay entre mi vestimenta y<br />
este lugar don<strong>de</strong> nos encontramos! Si me lo permite, le voy a explicar<br />
el motivo por el que me veo aquí, <strong>de</strong>spués <strong>de</strong> haber disfrutado <strong>de</strong><br />
una situación <strong>de</strong> relativo <strong>de</strong>sahogo durante muchos años.<br />
—Mire usted —continuó— yo estoy parado por culpa <strong>de</strong> un<br />
maldito crucigrama, simplemente por eso, por haber resuelto un<br />
crucigrama antes que mi jefe.<br />
Debí poner cara <strong>de</strong> extrañeza al oír tan peregrina afirmación,<br />
porque el hombre sonrió y, <strong>de</strong>spués <strong>de</strong> dar otra calada a su cigarrillo<br />
y mirarme con socarronería continuó su perorata:<br />
—Está parado por haber resuelto un crucigrama, sí señor, y para<br />
que vea que no le miento le voy a contar una historia que le parecerá<br />
increíble, pero que es verda<strong>de</strong>ra <strong>de</strong> cabo a rabo. Yo he trabajado, sabe<br />
usted, en una empresa importante don<strong>de</strong> llegué a la categoría <strong>de</strong> jefe<br />
<strong>de</strong> sección gracias al interés que siempre he puesto en el cumplimiento<br />
<strong>de</strong> mis obligaciones. Mi último ascenso me reportó un sustancioso<br />
aumento <strong>de</strong> sueldo, a la vez que la consecución <strong>de</strong> ciertas<br />
ventajas laborales <strong>de</strong> las que me sentía muy orgulloso, pero entre mis<br />
nuevas obligaciones había una que se me hacía muy penosa: cada<br />
día, antes <strong>de</strong> las diez <strong>de</strong> la mañana, <strong>de</strong>bía pasarme por el <strong>de</strong>spacho<br />
<strong>de</strong>l director para informarle <strong>de</strong>l funcionamiento <strong>de</strong> mi sección y<br />
escuchar —<strong>de</strong>spués <strong>de</strong> largo rato <strong>de</strong> espera— los consejitos, plácemes<br />
o regañinas <strong>de</strong> aquel fulano tuviera a bien endilgarme. Yo entraba<br />
X CONCURS DE RELATS BREUS ESCRITS PER GENT GRAN<br />
<strong>de</strong>spacito, con mucha timi<strong>de</strong>z, en el <strong>de</strong>spacho <strong>de</strong>l prepotente personaje<br />
y me colocaba <strong>de</strong>lante <strong>de</strong> su mesa esperanto que se dignara<br />
levantar la cabeza y se apercibiera <strong>de</strong> mi presencia, cosa que no<br />
ocurría hasta que el individuo terminaba <strong>de</strong> leer su periódico.<br />
—Durante bastante tiempo conseguí entretener aquellos humillantes<br />
minutos <strong>de</strong> espera contemplando la <strong>de</strong>coración <strong>de</strong> la oficina,<br />
pero al fin llegó ésta a serme tan familiar que terminé por odiar las<br />
marinas que colgaban sobre el archivador <strong>de</strong> la correspon<strong>de</strong>ncia, el<br />
retrato <strong>de</strong>l Fundador colocado en lugar preeminente y la pomposa<br />
escribanía <strong>de</strong> cuero repujado que se exhibía, impoluta, sobre la mesa<br />
<strong>de</strong>l mal educado jerarca… Hasta que un día, cansado ya <strong>de</strong> mirar las<br />
mismas cosas, me atreví a observar lo que hacía mi superior y vi que<br />
estaba inclinado sobre su periódico, manejando un magnífico<br />
bolígrafo <strong>de</strong> oro con el que trataba <strong>de</strong> solucionar un crucigrama ya<br />
casi terminado. Atisbando con discreción, acerté a distinguir que<br />
solamente faltaba colocar la palabra que correspondía al n o 2—<br />
horizontal— cuya <strong>de</strong>finición <strong>de</strong>cía: “falto <strong>de</strong> entendimiento,<br />
imbécil…”<br />
—De pronto, unos enormes <strong>de</strong>seos <strong>de</strong> participar en la tarea <strong>de</strong><br />
apo<strong>de</strong>raron <strong>de</strong> mí, pero conseguí refrenar mis impulsos conscientes<br />
<strong>de</strong>l peligro que corría mi carrera profesional si yo… Pero, en fin, la<br />
carne es débil y la mía es una carne que jamás ha podido resistir la<br />
tentación que sobre ella ejerce un crucigrama sin terminar. Aguardé<br />
un rato aguantándome las ganas, pero al final, sin pensármelo mucho,<br />
me arrojé sobre el prócer, le arrebaté casi a la fuerza su dorado bolígrafo<br />
y escribí sobre la casilla en blanco la palabra solicitada: IDIOTA.<br />
Mi interlocutor interrumpió su perorata porque —ahora lo<br />
recuerdo con claridad— la cola pareció moverse un poco y él se<br />
dispuso a a<strong>de</strong>lantar unos pasos, pero trastabilló en algún agujero<br />
<strong>de</strong> la acera y se agarró con fuerza a los faldones <strong>de</strong> mi chaqueta<br />
para no darse un batacazo sobre el duro pavimento. Tras disculparse<br />
por su torpeza y <strong>de</strong>sarrugarme la americana, comenzó a<br />
registrar sus bolsillos hasta dar con un paquete <strong>de</strong> cigarrillos que<br />
90 91
EL CRUCIGRAMISTA<br />
arrojó al comprobar que estaba completamente vacío. Su sonrisa<br />
había <strong>de</strong>saparecido y <strong>de</strong>spués <strong>de</strong> hacer unas cuantas muecas <strong>de</strong><br />
<strong>de</strong>sagrado me dijo:<br />
—Mire usted, amigo, me he quedado sin tabaco y yo no puedo<br />
estar sin un cigarrillo entre los <strong>de</strong>dos. Guár<strong>de</strong>me el sitio en la cola<br />
que voy a acercarme al estanco… <strong>de</strong>spués continuaré contándole la<br />
historia <strong>de</strong> mis <strong>de</strong>sventuras. No tardaré mucho.<br />
A mí, la verdad, me extrañó un poco el nerviosismo <strong>de</strong> aquel<br />
hombre, que hasta entonces había dado muestras <strong>de</strong> un temperamento<br />
equilibrado, pero achaqué sus prisas al “mono” tabaqueril y<br />
me dispuse a seguir con la lectura <strong>de</strong> mi novela. Tanto me enfrasqué<br />
en las aventuras <strong>de</strong>l valiente protagonista que cuando quise darme<br />
cuenta me tocaba ya el turno, por lo que eché una mirada a la calle<br />
para ver si aparecía el crucigramista y al no verlo por sitio alguno<br />
entregué mi carnet al funcionario, que se limitó a comprobar unos<br />
datos, teclear en su or<strong>de</strong>nador y estampillar sin más los documentos<br />
presentados.<br />
Contento <strong>de</strong> haber terminado con tan engorrosa obligación me<br />
dirigí a la parada <strong>de</strong>l autobús pensando en el fulano <strong>de</strong>l traje raído<br />
y la corbata <strong>de</strong> seda. Se me hacía difícil compren<strong>de</strong>r que un<br />
hombre así, al parecer culto y educado, se <strong>de</strong>dicara a frecuentar<br />
las colas haciéndose pasar por obrero parado. Porque no había<br />
duda <strong>de</strong> que aquel pintoresco individuo tenía muy poco que ver<br />
con subsidios <strong>de</strong> <strong>de</strong>sempleo, <strong>de</strong>mandas <strong>de</strong> trabajo ni garambainas<br />
por el estilo, y que su obsesiva monomanía le obligaba a ir<br />
contando la historia <strong>de</strong>l crucigrama a todo el que estuviera<br />
dispuesto a escucharla.<br />
Cuando llegó el autobús me dispuse a tomarlo, sonriendo todavía<br />
al recordar la comedia que me había endosado el sujeto <strong>de</strong> la cola,<br />
pero la sonrisa se terminó cuando comprobé asustado que me faltaba<br />
la cartera.<br />
¡Me faltaba la cartera, don<strong>de</strong> llevaba las diez mil pesetas que había<br />
ahorrado con tanto esfuerzo…!<br />
X CONCURS DE RELATS BREUS ESCRITS PER GENT GRAN<br />
Registré uno por uno todos mis bolsillos, y ya resignado con mi<br />
negra suerte volví a bajar <strong>de</strong>l coche para empren<strong>de</strong>r a pie el regreso<br />
a casa, anonadado por la <strong>de</strong>sgracia que acababa <strong>de</strong> suce<strong>de</strong>rme.<br />
Durante el camino fui recordando en secuencias todos los sucesos<br />
<strong>de</strong>l día, tratando <strong>de</strong> aclarar en qué momento podía haber perdido mi<br />
cartera o en qué lugar me la habrían robado… ¿Tal vez en el autobús,<br />
lleno hasta los topes? ¿En el bar don<strong>de</strong> tomé café? ¿En la calle, antes<br />
<strong>de</strong> llegar a la oficina <strong>de</strong> empleo?…<br />
Diez o doce días <strong>de</strong>spués <strong>de</strong> haberme ocurrido tan infausto suceso<br />
recibí un paquetito enviado por correo y al abrirlo apareció mi cartera<br />
con todos sus documentos, fotografías y tarjetas <strong>de</strong> visita, pero sin<br />
las diez mil pesetas <strong>de</strong> que antes era <strong>de</strong>positaria. Y en uno <strong>de</strong> sus<br />
compartimentos hallé un papelito que <strong>de</strong>cía:<br />
“Estimado amigo: Le doy las gracias por la atención prestada a<br />
mis cuitas laborales, así como por las diez mil pesetas que ha tenido<br />
a bien regalarme. Si es usted aficionado a los crucigramas vaya<br />
buscando una palabra <strong>de</strong> seis letras cuyo significado es: “falto <strong>de</strong><br />
entendimiento, imbécil”.<br />
Aunque han transcurrido ya muchos años <strong>de</strong>s<strong>de</strong> entonces, me<br />
gustaría volver a ver al hombrecillo <strong>de</strong>l crucigrama para felicitarle —<br />
a pesar <strong>de</strong> lo mal que me trataba en su misiva— por la maestría<br />
<strong>de</strong>mostrada en sus faenas robatorias.<br />
Porque me había <strong>de</strong>jado tan convencido <strong>de</strong> su simplicidad, que<br />
jamás se me hubiera ocurrido culparle <strong>de</strong> la <strong>de</strong>saparición <strong>de</strong> mi cartera.<br />
92 93