Osloboditi slobodu_w
Osloboditi slobodu_w
Osloboditi slobodu_w
You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
Joseph Ratzinger<br />
BENEDIKT XVI.<br />
osloboditi<br />
<strong>slobodu</strong><br />
Kršćani pred izazovima suvremenoga<br />
društva i politike<br />
VERBUM
Joseph Ratzinger / Benedikt XVI.<br />
OSLOBODITI SLOBODU
BENEDIKT XVI.<br />
Kršćani pred izazovima suvremenoga<br />
društva i politike<br />
VERBUM
Biblioteka:<br />
Posebna izdanja 148.<br />
Urednik: mr. sc. Petar Balta<br />
Naslov izvornoga izdanja:<br />
Liberar la libertad. Fe y política en el tercer milenio<br />
© 2018 Libreria Editrice Vaticana, Città del Vaticano<br />
Copyright © 2018 Biblioteca de Autores Cristianos<br />
© Copyright za hrvatsko izdanje: Verbum, Split, 2019.<br />
Sva prava pridržana. Nijedan se dio ove knjige ne smije umnožavati, fotokopirati,<br />
reproducirati ni prenositi u bilo kakvu obliku (elektronički, mehanički<br />
i sl.) bez prethodne pisane suglasnosti nakladnika.<br />
Izvršna urednica: Lidija Piskač<br />
Prijevod: Darko Grden<br />
Lektura: Anđa Jakovljević<br />
Za nakladnika: dr. sc. Miro Radalj<br />
Knjiga je objavljena uz potporu<br />
Ministarstva kulture Republike Hrvatske<br />
i Grada Splita.<br />
ISBN 978-953-235-662-5<br />
CIP zapis dostupan u računalnome katalogu<br />
Sveučilišne knjižnice u Splitu pod brojem 171015010
PREDGOVOR<br />
PAPE FRANJE<br />
PREDGOVOR PAPE FRANJE<br />
Odnos između vjere i politike jedna je od velikih tema<br />
Josepha Ratzingera – Benedikta XVI. – koja je oduvijek<br />
u središtu njegove pozornosti te se provlači tijekom čitava<br />
njegova intelektualnoga i ljudskog puta. Izravno iskustvo<br />
nacističkoga totalitarizma navodi ga već kao mlada intelektualca<br />
na promišljanje o granicama poslušnosti državi<br />
u korist slobode poslušnosti Bogu: „Država”, piše u tomu<br />
smislu u jednomu od ponuđenih tekstova, “nije cjelokupnost<br />
ljudskoga postojanja i ne obuhvaća sve ljudsko nadanje.<br />
Čovjek i njegova nada idu onkraj ustroja države i onkraj<br />
sfere političkoga djelovanja. To ne vrijedi samo za državu<br />
koja se zove Babilon, nego za svaku državu. Država<br />
nije cjelokupnost. To rasterećuje političara te mu otvara put<br />
prema razumnoj politici. Rimska je država bila pogrješna i<br />
protukršćanska upravo zato što je željela biti totum ljudskih<br />
mogućnosti i nada. Tako se ona ovlašćuje za nešto što nije<br />
kadra biti; tako falsificira i osiromašuje čovjeka. Svojom totalitarnom<br />
laži postaje demonskom i tiranskom.“<br />
Upravo će on i na tomu temelju kasnije, uz bok sv.<br />
Ivanu Pavlu II., razraditi i ponuditi kršćansko viđenje<br />
ljudskih prava koje je kadro na teorijskoj i praktičnoj razini<br />
osporiti totalitarnu pretenziju marksističke države i<br />
ateističke ideologije na kojoj se je zasnivala; jer stvarna razlika<br />
između marksizma i kršćanstva za Ratzingera svakako<br />
ne proizlazi iz kršćaninove povlaštene pozornosti<br />
za siromašne. Ratzinger piše već sedamdesetih teološki<br />
5
PREDGOVOR PAPE FRANJE<br />
duboko i s otvorenom neposrednošću svojstvenima autentičnu<br />
pastiru: „A mi bismo sve više trebali učiti – opet<br />
ne samo teoretski, nego prožimajući time našu životnu<br />
praksu – da pored stvarne Isusove prisutnosti u Crkvi, u<br />
sakramentu, postoji i ona druga stvarna Isusova prisutnost<br />
u malenima, u pogaženima ovoga svijeta, u posljednjima<br />
u kojima želi da ga pronađemo.“ Sredinom osamdesetih<br />
godina ističe da ta razlika ne proizlazi iz nedostatka<br />
osjećaja crkvenoga učiteljstva za pravičnost i solidarnost,<br />
a time ni iz „prokazivanja nepodnošljive sablazni<br />
velikih razlika između bogatih i siromašnih – bilo da<br />
je riječ o razlikama između bogatih zemalja i siromašnih<br />
zemalja ili o razlikama između društvenih slojeva unutar<br />
istoga nacionalnog teritorija“.<br />
Dubinska razlika, primjećuje Ratzinger, naprotiv, proizlazi<br />
– još prije negoli iz marksističke pretenzije da nebo<br />
smjesti na zemlju, čovjekovo spasenje u ovostranost – iz<br />
bezdano drukčijega poimanja kako otkupljenje ima doći:<br />
„Dolazi li otkupljenje po oslobođenju od svake ovisnosti ili<br />
je jedini put koji vodi u oslobođenje posvemašnja ovisnost<br />
o ljubavi, ovisnost koja bi potom bila i istinska sloboda?“<br />
I tako nas on, preskočivši trideset godina, prati u razumijevanju<br />
naše sadašnjosti, svjedočeći o nepromijenjenoj<br />
svježini i životnosti svoje misli. Danas se zapravo, više nego<br />
ikada, ponovo nudi ista napast odbacivanja svake ovisnosti<br />
o ljubavi, osim o čovjekovoj ljubavi prema vlastitome egu,<br />
prema „‘ja’ i njegovim željama“, a u skladu s tim i opasnost<br />
da ideologija, koja niječe dubinsku sigurnost da čovjek postoji<br />
kao muško i žensko kojima je dana zadaća prenošenja<br />
života, „kolonizira“ savjesti; ideologija koja ide dotle da<br />
planski i racionalno proizvodi ljudska bića te – možda radi<br />
cilja koji smatra „dobrim“ – dotle da smatra logičnim i<br />
dopuštenim ukloniti ono što se više ne smatra stvorenim,<br />
darovanim, začetim i rođenim već proizvodom nas samih.<br />
6
PREDGOVOR PAPE FRANJE<br />
Ta prividna ljudska „prava“ koja su sva usmjerena<br />
k čovjekovu samouništenju – to je ono što nam Joseph<br />
Ratzinger snažno i učinkovito pokazuje – imaju jedan jedini<br />
zajednički nazivnik, a to je jedinstveno, veliko nijekanje:<br />
nijekanje ovisnosti o ljubavi, nijekanje da je čovjek Božje<br />
stvorenje, da ga je On iz ljubavi stvorio na svoju sliku i da<br />
čovjek za njim žudi kao što košuta žudi za izvorom vode<br />
(Ps 42). Kada se niječe ta ovisnost između stvorenja i Stvoritelja,<br />
taj odnos ljubavi, u biti se odriče istinske čovjekove<br />
veličine, bedema njegove slobode i dostojanstva.<br />
Tako obrana čovjeka i čovječnoga od ideoloških redukcija<br />
koje provodi moć danas ponovno zahtijeva da se čovjekova<br />
poslušnost usmjeri na Boga kao granicu poslušnosti<br />
prema državi. Prihvatiti taj izazov, u istinskoj epohalnoj<br />
promjeni u kojoj se danas nalazimo, znači štititi obitelj.<br />
Osim toga, već je sv. Ivan Pavao II. jako dobro shvatio presudnu<br />
važnost toga pitanja. Prozvan s pravom i „papom<br />
obitelji“, nije slučajno isticao da „budućnost čovječanstva<br />
ovisi o obitelji“ (Familiaris consortio, 86). A na tomu sam tragu<br />
i ja naglasio da je „dobrobit obitelji presudna za budućnost<br />
svijeta i Crkve“ (Amoris laetitia, 31).<br />
Stoga sam posebno radostan što mogu uvesti u ovaj<br />
svezak izabranih tekstova Josepha Ratzingera na temu<br />
„vjera i politika“. Zajedno s njegovim iznimnim Opera<br />
omnia, oni mogu ne samo pomoći svima nama razumjeti<br />
našu sadašnjost te pronaći pouzdano usmjerenje za budućnost,<br />
nego i biti istinski izvor nadahnuća za političko<br />
djelovanje koje, stavljajući u središte svoje pozornosti<br />
i svojih programa obitelj, solidarnost i pravičnost, uistinu<br />
dalekosežno gleda u budućnost.<br />
7
UMNAŽANJE PRAVA I RAZARANJE POJMA PRAVA<br />
Poglavlje 1.<br />
UMNAŽANJE PRAVA I RAZARANJE<br />
POJMA PRAVA 1<br />
Vaša je knjiga bez sumnje velik izazov suvremenoj misli,<br />
osobito pak Crkvi i teologiji. Jaz između izričaja papa<br />
19. stoljeća i novoga gledanja koje je započelo enciklikom<br />
Pacem in terris očit je i puno toga govori. On štoviše spada<br />
u srž problema kada je riječ o protivljenju Lefèbvrea<br />
i njegovih pristalica Drugomu vatikanskom koncilu. Ne<br />
osjećam se kadrim dati jasan odgovor na problematiku<br />
vaše knjige, ali volio bih tek naznačiti neka stajališta koja<br />
bi prema mojemu mišljenju mogla biti važna za daljnju<br />
raspravu.<br />
1. Tek mi je zahvaljujući vašoj knjizi postalo jasno u<br />
kolikoj mjeri s Pacem in terris započinje novo usmjerenje.<br />
Bio sam svjestan koliko je snažno bilo djelovanje na talijansku<br />
politiku u kojoj je ta enciklika dala presudan poticaj<br />
otvaranju Kršćanske demokracije (Democrazia cristiana)<br />
prema ljevici. No nisam bio svjestan koliko ona i u<br />
1<br />
Objavljujemo tekst Pape emeritusa upućen profesoru Marcellu<br />
Peri 29. rujna 2014., ljubaznim ustupkom obojice. Knjiga<br />
Marcella Pere, objavljena 2015. godine, nosi naslov: Diritti<br />
Umani e Cristianesimo. La Chiesa alla prova della modernità<br />
(Venecija, 2015.). Naslov koji smo ovdje iznad teksta pape<br />
Benedikta XVI. stavili urednički je, a preuzet je iz samoga<br />
teksta.<br />
9
OSLOBODITI SLOBODU<br />
temeljima svoje misli označava nov pristup. Ipak je, prema<br />
mojemu sjećanju, pitanje ljudskih prava tek po papi<br />
Ivanu Pavlu II. praktički zadobilo visoko mjesto u učiteljstvu<br />
i u poslijekoncilskoj teologiji. Moj je dojam da to kod<br />
svetoga pape nije toliko bio ishod refleksije (kojom on dakako<br />
nije oskudijevao), već posljedica praktičnoga iskustva.<br />
Nasuprot totalitarnoj pretenziji marksističke države<br />
i ideologije na kojoj se je ona zasnivala on je kao konkretno<br />
oružje vidio misao o ljudskim pravima koja ograničava<br />
totalitarnost države te time nudi slobodan prostor ne<br />
samo osobnoj misli nego nadasve vjeri kršćana i pravima<br />
Crkve. Sekularni oblik ljudskih prava, kako su formulirana<br />
1948. godine, očito mu se učinio racionalnom protutežom<br />
sveobuhvatnoj ideološkoj i praktičnoj pretenziji<br />
marksistički utemeljene države. Stoga je kao papa zamisao<br />
o ljudskim pravima kao moći koju diljem svijeta priznaje<br />
opći um primjenjivao protiv svih diktatura. Taj pristup<br />
sada više nije vrijedio samo za ateističke diktature,<br />
nego i za religijski utemeljene države kakve poglavito susrećemo<br />
u islamskome svijetu. Stapanju politike i religije<br />
u islamu, koje nužno ograničava <strong>slobodu</strong> drugim religijama,<br />
pa tako i kršćanima, suprotstavlja se sloboda vjeroispovijesti<br />
koja sada ispravan oblik države u kojoj se<br />
ostvaruje sloboda vjeroispovijesti, koju su kršćani od samoga<br />
početka zahtijevali, u određenoj mjeri vidi u laičkoj<br />
državi. Ivan Pavao II. je pritom bio svjestan da se nalazi<br />
čak u unutarnjemu kontinuitetu s prvom Crkvom u<br />
nastajanju. Ona se je našla pred državom koja je doduše<br />
u potpunosti poznavala vjersku snošljivost, ali je u konačnici<br />
ipak zastupala identifikaciju državne i božanske<br />
vlasti, koju kršćani nisu mogli odobriti. Kršćanska vjera,<br />
koja naviješta univerzalnu religiju za sve ljude, nužno je<br />
uključivala načelno ograničavanje državne vlasti pravom<br />
i obvezom pojedinačne savjesti. Pritom, doduše, nije bila<br />
10
UMNAŽANJE PRAVA I RAZARANJE POJMA PRAVA<br />
oblikovana misao o ljudskim pravima, nego se je radilo<br />
o tome da se čovjekova poslušnost prema Bogu suprotstavi<br />
kao granica poslušnosti prema državi. No meni se<br />
čini da nije neopravdano čovjekovu obvezu poslušnosti<br />
prema Bogu formulirati kao pravo pred državom te je bilo<br />
posve logično što je Ivan Pavao II., kršćanski relativizirajući<br />
državu, vidio <strong>slobodu</strong> poslušnosti naspram Bogu<br />
izraženu kao ljudsko pravo koje prethodi svakoj državnoj<br />
vlasti. U tomu je smislu, po mojemu mišljenju, Papa u<br />
potpunosti mogao utvrditi unutarnji kontinuitet između<br />
temeljne ideje o ljudskim pravima s kršćanskom predajom,<br />
premda se njihovi jezični i misaoni instrumenti naširoko<br />
razilaze.<br />
2. Prema mojemu shvaćanju, u nauku o čovjeku kao<br />
Božjoj slici sadržano je ono što je Kant izrazio kada je čovjeka<br />
nazvao svrhom, a ne sredstvom. Može se reći da<br />
je sadržano i to da je čovjek subjekt prava, a ne njegov<br />
objekt. U Post 9,5s. jasno dolazi do izražaja, kako se meni<br />
čini, taj temeljni sadržaj ideje o ljudskim pravima: „…i od<br />
čovjeka za njegova druga tražit ću obračun za ljudski život.<br />
Tko prolije krv čovjekovu, njegovu će krv čovjek proliti!<br />
Jer na sliku Božju stvoren je čovjek!“ Čovjekova sličnost<br />
s Bogom uključuje to da je njegov život pod posebnom<br />
Božjom zaštitom – da je prije ljudskih pravnih postavki<br />
nositelj prava koje je postavio sam Bog.<br />
To je uvjerenje zadobilo presudno značenje na početku<br />
novoga vijeka kada je otkrivena Amerika. Budući da<br />
novootkriveni narodi nisu bili kršteni, pojavilo se pitanje<br />
imaju li oni ikakva prava. Pravim pravnim subjektima<br />
postajali su, prema tadašnjemu prevladavajućem mišljenju,<br />
tek po krštenju. Spoznaja da su od stvaranja bili<br />
Božja slika te da su takvima ostali i nakon istočnoga grijeha<br />
ujedno je značila da su i prije krštenja pravni subjek-<br />
11
OSLOBODITI SLOBODU<br />
ti te da smiju postaviti zahtjev za poštivanje svoje ljudskosti.<br />
Meni se čini da su ovdje bila priznata ona „ljudska<br />
prava“ koja prethode prihvaćanju kršćanske vjere i svakoj<br />
ma koliko god dobronamjernoj državnoj vlasti.<br />
Ako dobro vidim, Ivan Pavao II. svoje je zauzimanje<br />
za ljudska prava shvaćao u kontinuitetu sa stavom drevne<br />
Crkve prema rimskoj državi. Zapravo, Gospodinov je<br />
nalog da se sve narode učini njegovim učenicima uzrokovao<br />
novu situaciju u odnosu između religije i države.<br />
Do tada nije bilo religije s pretenzijom da bude univerzalna.<br />
Religija je bila bitan dio identiteta svakoga pojedinog<br />
društva. Isusov nalog ne podrazumijeva izravan zahtjev<br />
za promjenom ustroja pojedinih društava. Ali on traži da<br />
u svim društvima postoji mogućnost da se njegova poruka<br />
prihvati i da se po njoj živi. Time je ponajprije na nov<br />
način definirana bit religije: ona nije obred i obdržavanje<br />
koji u konačnici jamče identitet države. Ona je poglavito<br />
spoznaja (vjera), i to spoznaja istine. Budući da je ljudski<br />
duh stvoren s težnjom za istinom, jasno je da istina obvezuje,<br />
ali ne u smislu pozitivističke etike dužnosti, nego<br />
po svojoj biti, te da ona upravo tako i oslobađa čovjeka.<br />
Ta povezanost religije i istine uključuje pravo na <strong>slobodu</strong><br />
koje se smije promatrati u nutarnjemu kontinuitetu<br />
s istinskom jezgrom nauka o ljudskim pravima, kao što je<br />
to očito činio Ivan Pavao II.<br />
3. Vi ste s pravom Augustinovu ideju o državi i povijesti<br />
prikazali kao temeljnu te ste je postavili kao osnovu<br />
svojemu viđenju kršćanskoga nauka o državi. No možda<br />
bi i Aristotelovo viđenje zaslužilo još više pozornosti.<br />
Koliko ja mogu vidjeti, ono u crkvenoj tradiciji u srednjemu<br />
vijeku jedva da je došlo do izražaja, a osobito nakon<br />
što ga je preuzeo Marsilije Padovanski i palo u proturječje<br />
s crkvenim učiteljstvom. No tim se više za njim<br />
12
UMNAŽANJE PRAVA I RAZARANJE POJMA PRAVA<br />
posezalo od 19. stoljeća nadalje u razvoju crkvenoga socijalnog<br />
nauka. Polazi se od dvostrukoga reda – ordo naturalis<br />
(naravni red) i ordo supernaturalis (nadnaravni red)<br />
– pri čemu se ordo naturalis promatra kao u sebi potpun.<br />
Izrijekom se naglašava da je ordo supernaturalis slobodno<br />
nadodan te da je čista milost koja se ne može zahtijevati<br />
polazeći od ordo naturalis. Konstruiranjem naravnoga reda<br />
koji se ima posve racionalno shvatiti pokušalo se steći<br />
temelj za argumentaciju na kojemu bi Crkva mogla posve<br />
razumski svoje etičke stavove unositi u političku raspravu.<br />
Ispravno je u tomu viđenju to što je nakon istočnoga<br />
grijeha red stvaranja doduše ranjen, ali nije posve<br />
uništen. Promicati ono što je istinski ljudsko, ondje gdje<br />
se ne može i ne treba zahtijevati vjeru, po sebi je prikladno<br />
stajalište. Ono je u skladu sa samostalnošću stvorenoga<br />
i s unutarnjom slobodom vjere. U tomu je smislu viđenje<br />
naravnoga reda koje se naslanja na Aristotelov nauk<br />
o državi, a produbljeno je teologijom stvaranja, opravdano,<br />
pa i nužno. Dakako, ima i opasnosti:<br />
a) Vrlo se lako zaboravlja na stvarnost istočnoga grijeha<br />
i dolazi do optimizama koji su naivni te ne odgovaraju<br />
stvarnosti.<br />
b) Ako se ordo naturalis promatra kao u sebi potpuna<br />
cjelina koja nema potrebe za evanđeljem, postoji opasnost<br />
da nam se ono istinski kršćansko učini tek, u konačnici<br />
suvišnom, nadogradnjom naravne ljudskosti. Sjećam<br />
se, zapravo, da mi je jednom podnesen nacrt dokumenta<br />
na čijemu je završetku, doduše, bilo pobožnih fraza, ali<br />
za cijeloga argumentacijskog tijeka nisu se pojavili ne samo<br />
Isus Krist i njegovo evanđelje, nego ni Bog, tako da<br />
su se činili suvišnima. Kao da se je vjerovalo da se može<br />
iskonstruirati posve razumski naravni red koji potom is-<br />
13
OSLOBODITI SLOBODU<br />
pada da i nije tako razumski nužan, a s druge strane nosi<br />
sa sobom opasnost da ono tipično kršćansko potisne u<br />
područje puke sentimentalnosti. Stoga se ovdje jasno vidi<br />
granica pokušaja da se razradi u sebe zatvoreni i samodostatni<br />
ordo naturalis. O. de Lubac pokušao je u svojemu<br />
djelu Surnaturel dokazati da ni Toma Akvinski, na kojega<br />
se je pritom pozivalo, nije baš tako mislio.<br />
c) Ključni je problem takva pokušaja u tome što se sa<br />
zaboravom nauka o istočnome grijehu javlja naivno povjerenje<br />
u razum koje ne opaža stvarnu kompleksnost razumske<br />
spoznaje na etičkome polju. Drama sporenja oko<br />
naravnoga prava jasno pokazuje da se metafizička racionalnost,<br />
koja se ovdje pretpostavlja, ne nameće kao sama<br />
po sebi nužna. Meni se čini da je Kelsen imao pravo kada<br />
je u kasnijoj fazi rekao da je izvođenje obveze („Sollen“)<br />
iz bitka razumno samo onda ako je Netko u „biti“ položio<br />
„morati“. Dakako, o toj tezi po njemu nije potrebno<br />
raspravljati. Stoga mi se ipak čini da sve u konačnici ovisi<br />
o pojmu Boga. Ako Bog jest, ako Stvoritelj jest, tada i bitak<br />
može o njemu govoriti te čovjeka upućivati na obvezu.<br />
Ako li ne, tada se etos u konačnici svodi na pragmatičnost.<br />
Stoga sam u svojemu naviještanju i u svojim spisima<br />
uvijek ustrajao na središnjoj važnosti pitanja o Bogu.<br />
Čini mi se da je to točka u kojoj se viđenje vaše knjige<br />
i moja misao načelno slažu. Ideja ljudskih prava u konačnici<br />
je održiva samo ako je ukorijenjena u vjeri u Boga<br />
stvoritelja. Odatle zadobiva svoje granice, a ujedno i svoje<br />
utemeljenje.<br />
4. Čini mi se da u svojoj knjizi Zašto se trebamo zvati kršćanima?<br />
misao velikih liberala o Bogu drukčije vrjednujete<br />
nego u svojemu novom djelu. U vašemu novom opusu<br />
ona je, čini mi se, u biti korak ka gubitku vjere u Bo-<br />
14
UMNAŽANJE PRAVA I RAZARANJE POJMA PRAVA<br />
ga. U svojoj ste prvoj knjizi, naprotiv, za mene uvjerljivo<br />
prikazali da je europski liberalizam bez misli o Bogu nerazumljiv<br />
i nelogičan. Za oce liberalizma Bog je još uvijek<br />
bio temelj njihova pogleda na svijet i čovjeka tako da<br />
prema toj knjizi logika liberalizma čini priznavanje Boga<br />
kršćanske vjere upravo nužnim. Razumijem da su oba<br />
vrjednovanja utemeljena. S jedne se strane pojam Boga u<br />
liberalizmu odvaja od svojih biblijskih temelja te tako polako<br />
gubi svoju konkretnu snagu. S druge strane Bog za<br />
velike liberale ostaje nasušno potreban. Može se snažnije<br />
naglasiti jedna ili druga strana procesa. Mislim da je<br />
oboje potrebno spomenuti. No za mene viđenje vaše prve<br />
knjige ostaje neizostavnim, da naime liberalizam gubi<br />
svoj temelj ako ispusti Boga.<br />
5. Pojam Boga uključuje temeljni pojam čovjeka kao<br />
subjekta prava, a time utemeljuje te istodobno ograničava<br />
ideju o ljudskim pravima. Što se događa kada se pojam<br />
ljudskih prava odijeli od pojma Boga, potresno ste i uvjerljivo<br />
prikazali u svojoj knjizi. Umnažanje prava u konačnici<br />
vodi u razaranje pojma prava te završava u nihilističkome<br />
„pravu“ čovjeka da zaniječe samoga sebe – pobačaj,<br />
samoubojstvo, proizvodnja čovjeka kao stvari postaju čovjekovim<br />
pravima koja ga istodobno niječu. Tako u vašoj<br />
knjizi na uvjerljiv način biva jasno da pojam ljudskih prava<br />
odvojen od pojma Boga vodi ne samo u marginalizaciju<br />
kršćanstva, nego u konačnici u njegovo nijekanje. Ta je<br />
po mojemu mišljenju stvarna nakana vaše knjige, s obzirom<br />
na sadašnje duhovne tijekove Zapada koji sve više niječe<br />
svoj kršćanski temelj i protiv njega se okreće, od velike<br />
važnosti.<br />
Vatikan, 29. rujna 2014.<br />
Benedikt XVI.<br />
15
OSLOBODITI SLOBODU<br />
Poglavlje 2.<br />
VELIKI PETAK LJUDSKE POVIJESTI 1<br />
I.<br />
U velikim pasionskim kompozicijama Johanna Sebastiana<br />
Bacha, koje svake godine na Veliki petak slušamo<br />
s novim ganućem, tjeskobni su događaji Velikoga petka<br />
uronjeni u preobraženu i preobražavajuću ljepotu. Te pasije<br />
doduše ne govore o uskrsnuću – završavaju s Isusovim<br />
ukopom – ali u svojemu čistom dostojanstvu žive od<br />
sigurnosti Uskrsa, od sigurnosti nade koja se ne gasi ni u<br />
smrtnoj noći. U međuvremenu nam je ta utješna opuštenost<br />
vjere, koja čak nema potrebu govoriti o uskrsnuću jer<br />
u njemu živi i u njemu razmišlja, postala začuđujuće tuđom.<br />
U Muci poljskoga skladatelja Krzysztofa Pendereckoga<br />
nestao je taj nepomućeni mir zajednice vjernika koja<br />
uvijek živi od uskrsnuća. Umjesto njega u njoj se razabire<br />
izmučeni krik stradalnika u Auschwitzu; cinizam; brutalni<br />
glasovi naredaba gospodara toga pakla; revan lavež njihovih<br />
pomagača koji se na taj način žele spasiti od strahota;<br />
udarci biča bezimene, posvudašnje sile tame; beznadno<br />
jecanje umirućih.<br />
To je Veliki petak 20. stoljeća: čovjekovo je lice izrugano,<br />
popljuvano, razbijeno po drugomu čovjeku. Iz plinskih<br />
komora Auschwitza; iz razorenih sela i od izmrcva-<br />
1<br />
Izvorni naslov: „Gekreuzigt, gestorben, auferstanden. Karfeitag.<br />
(Raspet, umro i pokopan. Veliki petak.)“<br />
16
VELIKI PETAK LJUDSKE POVIJESTI<br />
rene djece u Vijetnamu; iz bijednih četvrti Indije, Afrike,<br />
Latinske Amerike; iz koncentracijskih logora komunističkoga<br />
svijeta koje nam je s potresnom prodornošću prikazao<br />
Solženjicin – odasvud nas promatra „glava sva u krvi<br />
i ranama, u boli pokrivena porugom“ 2 , s realizmom koji<br />
se ruga svakoj estetskoj preobrazbi. Ako su Kant i Hegel<br />
bili u pravu, onda je prodor prosvjetiteljstva čovjeka trebao<br />
učiniti sve slobodnijim, sve razumnijim, sve pravednijim.<br />
Umjesto toga dižu se, ničući iz njegove dubine, demoni<br />
koje smo tako revno proglašavali mrtvima te uče<br />
čovjeka da se boji vlastite moći i nemoći. Svoje moći uništenja.<br />
I svoje nemoći da pronađe sama sebe i zagospodari<br />
svojom nečovječnošću.<br />
Najstrašniji trenutak u izvještajima o Isusovoj muci<br />
zacijelo je ono mjesto kada u krajnjoj patnji križa glasno<br />
krikne: „Bože moj, Bože moj, zašto si me ostavio?“ To su<br />
riječi psalma u kojemu ispaćeni, izmrcvareni, zbog vjere<br />
izrugani Izrael izvikuje Bogu u lice svoju bol. No taj molitveni<br />
vapaj jednoga naroda kojemu je, čini se, njegovo<br />
izabranje, njegovo zajedništvo s Bogom donijelo upravo<br />
prokletstvo, poprima svu svoju sablasnost kada ga čujemo<br />
iz usta onoga koji je Božja otkupiteljska blizina među<br />
ljudima. Ako on dolazi do toga da se osjeća napušten od<br />
Boga, gdje se onda više uopće može pronaći Boga? Nije<br />
li to uistinu pomračenje povijesti, čas u kojemu se gasi<br />
svjetlo svijeta? Danas nam, međutim, odjek toga vapaja<br />
nebrojeno puta odzvanja u ušima: iz pakla koncentracijskih<br />
logora, s bojnih polja gerilskih ratova, iz bijednih četvrti<br />
izgladnjelih i beznadnih. Gdje si, Bože, i kako si mogao<br />
stvoriti takav svijet, kako možeš gledati da tvoja naj-<br />
2<br />
Iz Bachove Muke po Mateju: „O Haupt voll Blut und Wunden…“,<br />
nap. prev.<br />
17
OSLOBODITI SLOBODU<br />
nedužnija stvorenja najgore trpe – kao ovce koje vode na<br />
klanje, a da ni usta ne mogu otvoriti.<br />
Staro Jobovo pitanje poprimilo je oštrinu kao nikada<br />
prije. Ono ponekad, istina, poprima arogantan ton te<br />
u pozadini daje naslutiti zlobno zadovoljstvo; kada, primjerice,<br />
studentski časopisi samouvjereno objavljuju ono<br />
što im je prethodno uliveno u glavu: da se u svijetu koji<br />
je trebao naučiti imena Auschwitz i Vijetnam više ne može<br />
ozbiljno govoriti o „dobrome“ Bogu. No neautentični<br />
tonovi, kojih ima i previše, ne dokidaju autentičnost pitanja<br />
– u našemu času povijesti čini se da smo svi upravo<br />
preseljeni u onaj trenutak Isusove muke u kojemu se ona<br />
usredotočuje na poziv Ocu upomoć: Bože moj, Bože moj,<br />
zašto si me ostavio?<br />
Što se tu ima reći? U osnovi riječ je o pitanju koje se riječima<br />
i argumentacijom ne može riješiti jer seže u dubinu<br />
koju um sam i riječi koje on oblikuje ne mogu izmjeriti:<br />
neuspjeh Jobovih prijatelja nužna je sudbina svih koji<br />
vjeruju da umnim mislima i riječima mogu pozitivno<br />
ili negativno riješiti to pitanje. Može ga se samo izdržati,<br />
propatiti – s Onim i kod Onoga koji ga je za sve nas i<br />
sa svima nama propatio. Oholo uvjerenje da je ono riješeno<br />
– bilo u smislu đačkih časopisa, bilo u smislu teološke<br />
apologetike – može samo promašiti ono suštinsko. U<br />
svakom slučaju, moguće je iznijeti nekoliko poticaja. Kao<br />
prvo, valjalo bi primijetiti da Isus ne konstatira Božju odsutnost,<br />
nego je pretvara u molitvu. Želimo li Veliki petak<br />
20. stoljeća ucijepiti u Isusov Veliki petak, tada moramo<br />
nevoljni vapaj stoljeća uvrstiti u poziv Ocu da pritekne<br />
upomoć, tj. preobraziti ga u molitvu Bogu koji je ipak<br />
blizu. No tu bi se odmah moglo nastaviti promišljati i reći:<br />
Može li se iskrena srca moliti dok se god ništa nije učinilo<br />
da bi se obrisalo krv izudaranima, da bi se otrle njihove<br />
suze? Nije li Veronikina gesta najmanje što se tre-<br />
18
VELIKI PETAK LJUDSKE POVIJESTI<br />
ba dogoditi da bi se uopće smjelo govoriti o molitvi? Može<br />
li se uopće moliti samo usnama ili se to uvijek tiče čitava<br />
čovjeka?<br />
No zadovoljimo se tom opaskom kako bismo mogli<br />
promisliti o još jednoj: Isus je uistinu ušao u bijedu<br />
osuđenih dok mi – barem većina nas – ipak sve to samo<br />
gledamo te smo više ili manje uživljeni promatrači<br />
užasa ovoga stoljeća. No i promatranje ima izvjesnu težinu.<br />
Zanimljivo je, naime, da do tvrdnje kako sada ne<br />
može biti Boga, dakle do potpuna nestanka Boga, dolaze<br />
uglavnom promatrači užasa, oni koji iz fotelje svojega<br />
blagostanja gledaju strahotu te nastoje dati svoj udio i time<br />
užas odagnati od sebe tako što kažu: Ako se ovakve<br />
stvari događaju, onda Boga nema. Kod onih koji su sami<br />
uronjeni u užase učinak je nerijetko suprotan: upravo u<br />
njima otkrivaju Boga. Molitva se u ovome svijetu nije prestala<br />
uzdizati iz užarenih peći spaljenih, ali je kod promatrača<br />
užasa nije bilo. Nije slučajno da je upravo onaj<br />
narod koji je u povijesti najviše bio proklet patnjom, koji<br />
je bio najviše udaran i bijedan, čiji „Auschwitz“ nije trajao<br />
tek od 1940. do 1945., postao narodom koji je spoznao<br />
Boga i učinio ga vidljivim u svijetu. I nije slučajno što je<br />
upravo najteže izudarani čovjek, najveći patnik – Isus iz<br />
Nazareta – bio i ostao objaviteljem, štoviše objavom Boga.<br />
I nije slučajno što vjera u Boga dolazi po glavi punoj<br />
rana i krvi, po Raspetome, dok ateizam pronalazi svojega<br />
oca u Epikuru – u svijetu sitih promatrača.<br />
Ovdje se iznenada nameće neugodna i za nas neposredno<br />
prijeteća ozbiljnost Isusove riječi koju najčešće guramo<br />
u stranu kao neprikladnu: Lakše je devi kroz uši<br />
iglene nego bogatašu u kraljevstvo Božje – pri čemu bogataš<br />
označava nekoga kojemu dobro ide, koji je zasićen<br />
blagostanjem, a patnju poznaje samo s televizije. Ne želimo<br />
olako pristupiti toj riječi koja nas upravo na Veliki<br />
19
OSLOBODITI SLOBODU<br />
petak želi opomenuti. Svakako, ne trebamo i ne smijemo<br />
sami na sebe navlačiti patnju i nevolju. Veliki petak određuje<br />
Bog kada i gdje on to želi. A mi bismo sve više trebali<br />
učiti – opet ne samo teoretski, nego prožimajući time<br />
svoju životnu praksu – da pored stvarne Isusove prisutnosti<br />
u Crkvi, u sakramentu, postoji i ona druga stvarna<br />
Isusova prisutnost u malenima, u pogaženima ovoga svijeta,<br />
u posljednjima u kojima želi da ga pronađemo. To u<br />
nutrini prihvatiti ključni je zahtjev s kojim nas Veliki petak<br />
iz godine u godinu suočava.<br />
20<br />
II.<br />
Slika raspetoga Isusa koja je u središtu liturgije Velikoga<br />
petka očituje svu ozbiljnost ljudske bijede, ljudske izgubljenosti,<br />
ljudskoga grijeha. Ipak, tijekom stoljeća crkvene<br />
povijesti uvijek je se iznova doživljava kao sliku utjehe i<br />
nade. Oltar u Isenheimu, djelo Matthiasa Grünewalda koje<br />
predstavlja možda najpotresniju sliku raspeća u kršćanstvu<br />
uopće, nalazio se je u samostanu antonijanaca u kojemu<br />
su se njegovali ljudi pogođeni teškim epidemijama koje<br />
su harale Zapadom u kasnomu srednjem vijeku. Raspeti<br />
je prikazan kao jedan od njih, prekriven najjezivijim znamenjem<br />
onoga doba, kužnim plikovima, po čitavu tijelu.<br />
Na njemu se zaista ostvarila proročka riječ da je na sebe<br />
primio naše modrice. Pred tom su se slikom molili monasi<br />
i njihovi bolesnici, pronalazeći utjehu u spoznaji da u Kristu<br />
Bog s njima pati. Po toj su slici spoznavali da se baš po<br />
svojoj bolesti poistovjećuju s Kristom koji se je kao Udarani<br />
sjedinio sa svima udaranima ovoga svijeta. U vlastitomu<br />
su križu otkrivali prisutnost Raspetoga te su znali da<br />
ih Krist nosi u njihovoj nevolji, preobražavajući njihov po-
VELIKI PETAK LJUDSKE POVIJESTI<br />
nor u bezdan vječnoga milosrđa. Njegov su križ doživljavali<br />
kao svoje otkupljenje.<br />
Danas su mnogi zapali u duboko nepovjerenje prema<br />
takvu razumijevanju otkupljenja. Nakon Karla Marxa u<br />
nebeskoj utjesi nakon zemaljske suzne doline prepoznaju<br />
lažnu utjehu koja ništa ne popravlja, nego ovjekovječuje<br />
bijedu svijeta, čime u konačnici pomaže onima kojima<br />
nastoje održati postojeće stanje. Umjesto uspavljivanja<br />
utjehom oni traže promjenu koja će ukloniti patnju i<br />
tako izbaviti nas od nje: ne otkupljenje po patnji već otkupljenje<br />
od patnje – tako glasi parola. Ne čekati božansku<br />
pomoć, nego je zadaća očovječenje čovjeka po čovjeku.<br />
Ovdje bi se naravno odmah moglo prigovoriti da su<br />
alternative o kojima se govori lažne. Naime, antonijanci<br />
u Kristovu križu očito nisu vidjeli izgovor koji bi ih oslobodio<br />
od aktivna pružanja ciljane i organizirane pomoći.<br />
S 369 bolnica u Europi izgradili su mrežu pomoći u kojoj<br />
je Kristov križ bio shvaćen kao konkretan poziv da u patnicima<br />
pronalaze Krista i da liječe njegovo ranjeno tijelo<br />
– dakle da mijenjaju svijet i da dokidaju patnju. I može<br />
se postaviti pitanje postoji li danas, uza sve velike riječi o<br />
humanosti i humanizaciji koje možemo čuti, sličan stvarni<br />
poticaj na služenje i pomaganje kakav je tada postojao.<br />
Ponekad imamo osjećaj da se želimo iskupiti od zadaće<br />
koja nam je postala odveć mrskom tako što o njoj puno<br />
i lijepo govorimo. U svakom slučaju, već danas dobrim<br />
dijelom živimo od toga što iz siromašnijih naroda unajmljujemo<br />
ljude koji služe jer je u našemu narodu impuls<br />
služenja odveć oslabio. Međutim, valja se zapitati koliko<br />
dugo društveni organizam može živjeti ako mu zakaže<br />
ključni organ koji se teško može dugoročno nadomjestiti<br />
transplantacijom.<br />
U tomu pogledu naše će pitanje upravo na području<br />
nužnoga ljudskog djelovanja oko oblikovanja i mijenjanja<br />
21
OSLOBODITI SLOBODU<br />
svijeta izgledati bitno drukčije nego što izgleda u pojednostavljenim<br />
suprotstavljanjima koja su danas u modi.<br />
No time još nismo dali odgovor na cijelo pitanje o kojemu<br />
se ovdje radi. Naime, antonijanci su zapravo, u skladu<br />
s kršćanskim credom, naviještali i prakticirali ne samo<br />
otkupljenje od križa, nego i otkupljenje po križu. Time je<br />
dotaknuta dimenzija ljudskoga postojanja koja nam danas<br />
sve više izmiče, ali koja je bit i srž kršćanstva te se<br />
tek po njoj može razumjeti kršćansko djelovanje u ovome<br />
svijetu i za ovaj svijet.<br />
Kako ju je moguće vidjeti? Nastojat ću je naznačiti tako<br />
što ću uputiti na razvoj slike o križu kod jednoga suvremenog<br />
umjetnika koji je kao nekršćanin ipak bio sve<br />
više vezan likom Raspetoga te je sve više dopirao do njegove<br />
biti: Marca Chagalla. Raspeti se je kod njega prvi<br />
put pojavio u ranome djelu 1912. godine. Tu ga umjetnik,<br />
gledano iz perspektive čitave kompozicije, vidi kao dijete.<br />
Raspeti izražava patnju nedužnih, nedužnu patnju u<br />
ovome svijetu koja je upravo kao takva znak nade. Tada<br />
Raspeti iščezava na punih 25 godina iz Chagallova djela<br />
te se ponovno javlja tek 1937. godine, s drukčijim, dubljim<br />
značenjem.<br />
Današnji triptih raspeća ima zanimljiva preteču, riječ<br />
je o trodijelnoj slici koju je Chagall kasnije uništio, ali još<br />
uvijek postoji njezina uljna skica u boji. Naslov slike glasi<br />
Revolucija. Na lijevoj se strani vidi mnoštvo u pokretu koje<br />
maše crvenim zastavama i rukuje oružjem – taj dio slike<br />
prikazuje revoluciju. Desna strana prikazuje slike mira<br />
i radosti: sunce – ljubav – glazba. To znači: plod revolucije<br />
bit će promijenjeni, otkupljeni, sretni svijet. U sredini<br />
vidimo čovjeka koji, povezujući dvije strane, izvodi<br />
stoj na ruci. Nema sumnje da se tu otvoreno mislilo na<br />
Lenjina koji općenito simbolizira revoluciju u kojoj dolje<br />
postaje gore, lijevo postaje desno te u kojoj se doga-<br />
22
VELIKI PETAK LJUDSKE POVIJESTI<br />
đa onaj potpuni obrat koji znači novi svijet. To nas navodi<br />
na pomisao o jednomu gnostičkom tekstu iz vremena<br />
kada je nastajalo kršćanstvo u kojemu se kaže da Adam,<br />
tj. ljudsko biće, stoji na glavi te tako mijenja odnos između<br />
gore i dolje, lijevoga i desnoga: potpuno redefiniranje<br />
vrjednota – revolucija – nužno je da bi čovjeka i svijet<br />
učinilo ispravnima. Tu bi se Chagallovu sliku u izvjesnu<br />
smislu moglo nazvati oltarom političke teologije; kao<br />
što je daleke 1917. godine očekivao spasenje od ruske revolucije,<br />
tako je nakon prvoga razočaranja drugi put položio<br />
nadu u francusku vladu Nacionalne fronte iz 1937.<br />
godine.<br />
To što je uništio sliku pokazuje da je drugi put, a ovoga<br />
puta zauvijek, pokopao nadu. Triptih je ponovno napravio,<br />
koristeći istu strukturu: desno je slika nadolazećega<br />
spasenja – koje je sada čišće i jednoznačnije nego prije,<br />
a lijevo je svijet u komešanju, sada dakako više prožet<br />
patnjom negoli borbom, a nad njim lebdi Raspeti. Ključna<br />
promjena, koja i jednoj i drugoj strani daje novo značenje,<br />
nalazi se u sredini: na mjesto simbola revolucije i njezine<br />
opojne nade došao je lik Raspetoga u nesrazmjernim<br />
dimenzijama. Rabin koji je prije – predstavljajući Stari zavjet,<br />
Izrael – povlađujući sjedio na Lenjinovoj strani, sada<br />
se nalazi pod nogama Raspetoga. Nada Izraela, nada svijeta<br />
više nije Lenjin nego Raspeti.<br />
Nije nužno istražiti pitanje u kojoj se je mjeri Chagall<br />
uopće želio osobno približiti ovoj nakani da na kršćanski<br />
način tumači Stari zavjet, povijest, ljudsko bivstvovanje.<br />
Tko vidi obje slike jednu pokraj druge, može, posve neovisno<br />
o tome pitanju, iz njih iščitati ključnu kršćansku poruku.<br />
Spasenje svijeta u konačnici ne dolazi po promjeni<br />
svijeta, po apsolutizaciji i pobožanstvenjenju politike. Na<br />
promjeni svijeta potrebno je neprestano raditi: trijezno,<br />
realno, strpljivo, ljudski. No u čovjeku postoje zahtjev i<br />
23
OSLOBODITI SLOBODU<br />
pitanje koji idu onkraj svega što politika i gospodarstvo<br />
mogu postići. Na njih je moguće odgovoriti samo s raspetim<br />
Kristom, s čovjekom u kojemu naša patnja počiva<br />
u Božjemu srcu, u vječnoj ljubavi. Jer za njom čovjek žudi<br />
i bez nje uza sva moguća i potrebna poboljšanja ostaje<br />
apsurdan eksperiment. Utjeha koja dolazi od Onoga koji<br />
je na sebe preuzeo naše modrice i danas je nužna, štoviše<br />
upravo danas. On je zapravo jedina utjeha koja ne zavarava.<br />
Dao Bog da se naše oči i srca uzdignu k toj utjesi;<br />
da u njoj živimo i da budemo kadri prenositi je na druge;<br />
da posred Velikoga petka naše povijesti prihvatimo vazmeno<br />
otajstvo Kristova Velikoga petka te da u njemu budemo<br />
otkupljeni.<br />
24
OTKUPLJENJE – VIŠE OD PUKE FRAZE?<br />
Poglavlje 3.<br />
OTKUPLJENJE – VIŠE OD<br />
PUKE FRAZE?<br />
Otkupljenje je jedan od središnjih pojmova kršćanske<br />
vjere. No ujedno je i jedna od riječi koje su najviše ispražnjene<br />
od vlastitoga značenja. Čak i vjernicima već teško<br />
pada pronaći iza nje neku stvarnost. Usporede li muku<br />
svojega svakodnevnog života, njegove borbe, strahove<br />
i neizvjesnosti s kršćanskom porukom, često im se čini gotovo<br />
nemogućim prepoznati otkupljenje kao nešto stvarno.<br />
Osim toga, pomutilo se značenje riječi koje na tomu području<br />
koristi predaja vjere: zadovoljština, zagovaranje, žrtva<br />
– sve to više ne očituje pravu povezanost s iskustvima<br />
i uvidima današnjega života. Prošlo je više od 50 godina<br />
otkako je wroclavski (tada njem. Breslau) katolički teolog<br />
Joseph Wittig formulirao taj osjećaj tako da su ga mnogi,<br />
zbog njegove prirodnosti i otvorenosti, doživjeli kao pravo<br />
oslobođenje. Tom je prilikom pripovijedao kako su im kao<br />
školarcima objašnjavali nauk o otkupljenju te kako su učili<br />
pjesmu: „Utješeni smo, utješeni – jer smo otkupljeni.“ 1 No<br />
pobožnu idilu, koja zapravo nikome ništa ne kaže, prekinulo<br />
je drsko pitanje jednoga malog učenika: od čega smo<br />
to zapravo otkupljeni. Odgovor je glasio: od grijeha. No<br />
malo zabadalo nije bilo zadovoljno odgovorom, jer se sav<br />
vjeronauk bavi grijehom od kojega, nakon svega, uopće<br />
nismo otkupljeni i slobodni. Odgovor koji je tada uslijedio<br />
1<br />
Njem. „Getröst, getröst, wir sind erlöst“, nap. prev.<br />
25
OSLOBODITI SLOBODU<br />
odveo je čitav sustav u kaos: Grijeh možemo ispovjediti i<br />
zadobiti oproštenje – objašnjeno je malcu. Uslijedilo je njegovo<br />
posljednje protupitanje na koje više nije bilo odgovora:<br />
Nije li nas Krist, smatra on, radije trebao osloboditi od<br />
ispovijedi nego od grijeha?<br />
Općenito, ovakva je šala još uvijek bezazlena. Kod<br />
Wittiga njezin je cilj bio samo dovesti do življenja kršćanstva<br />
bez grča, do većega pouzdanja i otvorenosti. No iza<br />
nje se dakako krije nešto dublje. Javlja se, naime, osjećaj<br />
da trebamo biti otkupljeni ne po kršćanstvu, nego od kršćanstva;<br />
da nas zapravo kršćanstvo sputava u slobodi te<br />
da se zemlja slobode može pojaviti tek onda kada konačno<br />
budu pokidane kršćanske uvjetovanosti. U nadama<br />
koje su tinjale nakon Drugoga vatikanskog koncila i na<br />
njemu bila je na djelu vrlo slična kombinacija motiva. I tu<br />
je, u početku, očekivanje jednostavnijega, otvorenijega i<br />
manje regulirana kršćanstva davao krila nadi da će se tako<br />
ponovno moći osjetiti zapretena radost evanđelja. No<br />
ubrzo se je pokazalo da se nakon labavljenja dogme i nakon<br />
odreknuća od ispovijedi ni izdaleka ne nazire obećana<br />
zemlja radosne slobode otkupljenih, već prije bezvodna<br />
pustinja koja biva to sablasnijom što se dublje u nju<br />
zalazi. Krajobraz koji se otvara kristalno je logički jasno,<br />
kao što dolikuje galskome duhu, ocrtao Jean-Paul Sartre.<br />
On je već napravio zadnji korak na putovanju u kojemu<br />
se napušta kršćanska tradicija: za nj je jasno da je Bog ona<br />
krajnja čovjekova prisila svih prisila; u odbacivanju sputavajućih<br />
veza ono presudno tako se dugo ne će dogoditi<br />
dok se čovjek ne riješi te spone. Božje nepostojanje – kaže<br />
on – uvjet je ljudskoj slobodi jer kada bi bilo Boga, tada bi<br />
po njemu unaprijed bio zacrtan prostor ljudskoga postojanja,<br />
a poslušnost bi neizbježno bila temeljna odrednica<br />
našega života. Samo ako Boga nema, ništa nije unaprijed<br />
zadano; tada nema ideje o čovjeku kao stvorenju, nema<br />
26
OTKUPLJENJE – VIŠE OD PUKE FRAZE?<br />
čovjekove biti koja bi unaprijed određivala tko ili što on<br />
jest ili treba biti. Time on stvarno biva potpuno slobodan.<br />
Što će tko podrazumijevati pod „biti čovjek“, to svatko<br />
sam za sebe mora pronaći i nikakvo ga mjerilo u tome ne<br />
ograničava. „Čovjek je ono što od sebe napravi“ – tako je<br />
francuski mislilac formulirao srž svoje filozofije slobode.<br />
No ta je potpuna sloboda upravo suprotnost otkupljenju:<br />
čovjek je najnesretnije biće koje za sebe ne zna tko je, radi<br />
čega je stvoreno, što sa sobom treba činiti. U oceanu ničega<br />
on tek treba osmisliti što želi biti jer to što ne postoji<br />
ideja o njemu – to ujedno naravno znači da nema smisla.<br />
Sloboda od Boga je po samoj logici i sloboda od smisla,<br />
besmisao. Sloboda koju Sartre otkriva zapravo je čovjekovo<br />
prokletstvo: životinje koje jednostavno jesu ono<br />
što jesu – sretne su; čovjek koji sam sebe tek treba napraviti<br />
– to je pakao; on je pakao, sam sebi i drugima.<br />
Ovdje se valja prisjetiti polazišne točke kod Wittiga ili<br />
pak riječi koja se nalazi u pismu Kurta Tucholskoga jednoj<br />
katolikinji. Žena koja je napisala pismo u kojemu se<br />
zgraža nad njegovim podrugljivim ophođenjem s nečim<br />
što je njoj uzvišeno i sveto pokušala ga je dovesti do točke<br />
u kojoj se kršćanska poruka nužno mora ticati i njega.<br />
Uputila ga je na, po njezinu mišljenju, praiskonsku i neizbježnu<br />
ljudsku temu otkupljenja te je rekla: „Ta to se tiče<br />
svih.“ No Tucholsky se nije dao izbaciti iz sigurnosti svojega<br />
ironičnog mišljenja. Posve je ravnodušno odgovorio:<br />
„Vi ste se zacijelo već morali naviknuti da ima vrlo zadovoljnih<br />
pogana kojih se to ne tiče […]. U meni nema ničega<br />
što treba biti otkupljeno. Tu krivnju ne osjećam, možda<br />
neku drugu […]. Uopće me se ne tiče. Nimalo.“ 2 Ostavimo<br />
sada postrani to što je za Tucholskoga poganstvo<br />
ubrzo nakon toga izgubilo osjećaj zadovoljstva; razlog to-<br />
2<br />
Tucholsky, Briefe an eine Katholikin, 62.<br />
27
OSLOBODITI SLOBODU<br />
me mogao bi se kriti u posve izvanjskome razvoju događaja.<br />
Kod Sartrea se je, naprotiv, unutarnje putovanje poganstva,<br />
izlazak iz prisila vjere i Crkve u potpunu „<strong>slobodu</strong>“<br />
protegnulo do krajnje moguće granice, i gle: sloboda<br />
od Boga pokazala se je kao čovjekov pakao što se,<br />
zanimljivo je, točno poklapa sa starom definicijom pakla.<br />
No možda je Sartreu samo nedostajao pravi program koji<br />
bi toj slobodi dao smisao? Zacijelo nije slučajno što je u<br />
goloj izloženosti u pustinji ništavila naišao na onoga koji<br />
je sto godina ranije snovao slične misli te ih je razradio<br />
u program čovjekova oslobođenja. Kod Karla Marxa nalazimo<br />
rečenice: „Biće važi kao samostalno tek kada stoji<br />
na vlastitim nogama, a na vlastitim nogama stoji čim svoje<br />
postojanje zahvaljuje samome sebi (…). Čovjek koji živi<br />
od milosti nekoga drugog smatra se ovisnim bićem. Moj<br />
život nužno ima temelj izvan sebe ako nije moje vlastito<br />
stvorenje.“ 3 Argumentacija koju Marx ovdje primjenjuje<br />
kako bi razvio svoj temeljni pogled na čovjekovo oslobođenje<br />
i spasenje posve je razumljiva: Ako očekujem otkupljenje<br />
od nekoga drugog, ovisan sam. Ako sam pak ovisan,<br />
nisam slobodan. Ako sam neslobodan, izložen sam<br />
neizvjesnosti. Ta sam ne mogu učiniti ono što je presudno;<br />
hoće li to drugi učiniti, nije u mojim rukama – to može<br />
i izostati. Ako sam neslobodan i u neizvjesnosti, tada<br />
sam neotkupljen. Stoga se mora učiniti ono ključno da bi<br />
se prebrodila svaka ovisnost. Oslobođenje od svake ovisnosti<br />
– u srži oslobođenje od čekanja na Boga – mora stoga<br />
biti srž svake teorije otkupljenja koja time sama po sebi<br />
pokazuje putove otkupiteljskoj praksi i u njih se pretvara.<br />
3<br />
Marx, Manuskripte, 544ss.<br />
28
SADRŽAJ<br />
SADRŽAJ<br />
PREDGOVOR PAPE FRANJE. ....................5<br />
Poglavlje 1.<br />
UMNAŽANJE PRAVA I RAZARANJE<br />
POJMA PRAVA .................................9<br />
Poglavlje 2.<br />
VELIKI PETAK LJUDSKE POVIJESTI .............16<br />
Poglavlje 3.<br />
OTKUPLJENJE – VIŠE OD PUKE FRAZE? ........25<br />
Poglavlje 4.<br />
POLITIKA I ISTINA.<br />
ISUS PRED PILATOM ..........................37<br />
Poglavlje 5.<br />
AUGUSTINOVA RASPRAVA S POLITIČKOM<br />
TEOLOGIJOM RIMA ...........................52<br />
Poglavlje 6.<br />
KRŠĆANI PRED IZAZOVOM<br />
TOTALITARIZAMA. ...........................78<br />
Poglavlje 7.<br />
ISTINA, VRJEDNOTE, MOĆ.<br />
DODIRNE TOČKE PLURALISTIČKOGA<br />
DRUŠTVA ....................................84<br />
Poglavlje 8.<br />
ETIČKI TEMELJI POLITIČKIH IZBORA .........137<br />
229
SADRŽAJ<br />
Poglavlje 9.<br />
AFIRMACIJA PRAVA I BORBA<br />
PROTIV NEPRAVDE ..........................144<br />
Poglavlje 10.<br />
BLAGO MIROTVORCIMA .....................153<br />
Poglavlje 11.<br />
RAZUM I VJERA KAO TEMELJ<br />
ZAJEDNIČKE ETIKE ..........................166<br />
Poglavlje 12.<br />
POSTOJI LI BOG? .............................180<br />
230
Nakladnik:<br />
VERBUM d.o.o.<br />
Sinjska 2, 21000 Split<br />
Tel.: 021/340-260, fax: 021/340-270<br />
E-mail: naklada@verbum.hr<br />
www.verbum.hr<br />
Tisak:<br />
Grafički zavod Hrvatske<br />
Tiskano u studenom 2019.
Papa emeritus Benedikt XVI. u ovoj značajnoj knjizi intrigantna naslova<br />
<strong>Osloboditi</strong> <strong>slobodu</strong> progovara o suvremenoj kulturi i društvu te izazovima<br />
koje oni stavljaju pred svakoga kršćanina. Joseph Ratzinger je iz<br />
teološke, filozofske i povijesne pozicije istraživao pitanja o politici, čovjeku<br />
i vjeri u knjigama, govorima i homilijama tijekom desetljeća svojega<br />
djelovanja - od razdoblja kada je bio profesor teologije do mandata<br />
predstojnika Kongregacije za nauk vjere te kao papa Benedikt XVI. Sada<br />
su njegova najznačajnija promišljanja o političkim i društvenim temama<br />
sabrana u ovoj knjizi za koju je predgovor napisao papa Franjo.<br />
Ratzinger u ovoj knjizi daje jasne smjernice za ispravno mišljenje i<br />
djelovanje kršćana u društvu, pokazujući da bez utemeljenja u vjeri politika<br />
i društvo mogu izgubiti smisao i svoj put.<br />
„Za kršćane ponovno vrijedi ono što je rečeno za izraelske<br />
patrijarhe: oni su stranci i pridošlice jer teže za budućom<br />
domovinom (usp. Heb 11,13–16).<br />
Takvi se tekstovi već odavno ne navode rado jer se čini da<br />
čovjeka otuđuju od zemlje, da ga odvraćaju od njegove<br />
zadaće u svijetu, koja je i politička zadaća. (…) nebo ostavimo<br />
vrapcima, govorio je Bertolt Brecht. Mi se brinimo za<br />
zemlju i činimo je ugodnom za stanovanje. (…)<br />
Nada u nebo nije usmjerena protiv vjernosti zemlji, ona je<br />
nada i za zemlju. Nadajući se onomu većem i konačnom<br />
mi kršćani smijemo i moramo unositi nadu i u ovo prolazno<br />
i privremeno, u političku dimenziju i svijet državnih<br />
institucija.“<br />
ISBN 978-953-235-662-5<br />
VERBUM 9 789532 356625<br />
140 kn www.verbum.hr