Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
<strong>BORÍTÓSZÖVEG</strong><br />
„Megrázóan szép történet egy lányról, akitől még a nevét is elvették, élete mégis azt<br />
példázza, mi tesz valakit emberré."<br />
Hyeonseo Lee Észak-Koreában, a világ egyik legkegyetlenebb diktatúrájában töltötte<br />
gyermekkorát. Egyike annak a több millió embernek, akit túszul ejtett a titkolózó,<br />
brutális kommunista rezsim. Amikor az 1990-es években lesújtott Észak-Koreára az<br />
éhínség, ráébredt, hogy egész életében agymosáson ment keresztül.<br />
Tizenhét évesen elhagyta a hazáját. Hazatérésre menekültként nem is gondolhatott,<br />
mert családjával együtt börtön és kínzás várt volna rá. Mivel életben akart maradni,<br />
Kínában telepedett le. Tizenkét év elteltével visszatért az észak-koreai határhoz, hogy<br />
egy merész küldetés során átsegítse családját Dél-Koreába.<br />
Ez a vakmerő és különleges történet bepillantást enged a világ legzártabb<br />
diktatúrájának mindennapjaiba, első kézből ad számot a történelem egyik<br />
legbrutálisabb éhínségéről, miközben megismerhetünk egy kivételes nőt, aki nem félt<br />
küzdelmesen kivívott szabadságát kockára tenni a családjáért.
A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:<br />
Originally published in English as<br />
THE GIRL WITH SEVEN NAMES<br />
A North Korean Defector’s Story<br />
Fordította Todero Anna<br />
© Hyeonseo Lee, 2013<br />
By Agreement with Pontas Literary & Film Agency,<br />
acting on behalf of the Asia Literary Agency<br />
Minden jog fenntartva.<br />
Hungarian translation © Todero Anna, 2015<br />
Magyar kiadás © 2015 Libri Könyvkiadó, Budapest<br />
A Libri Könyvkiadó az LS Kiadói Csoport tagja<br />
Borítófotó © NOMAN STUDIO<br />
Belívfotók © Breathoflifestar<br />
A szerző fotóját Hyeonseo Lee szíves engedélyével használtuk fel<br />
ISBN 978-963-310-751-5<br />
Felelős szerkesztő Haulitus Anikó<br />
Szakmai lektor Tauer Szandra<br />
Olvasószerkesztő Lovas Anna<br />
Borítóterv Tillai Tamás<br />
Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.<br />
www.ekonyv.hu
TARTALOM<br />
A szerző megjegyzése<br />
A kiadó megjegyzése<br />
Térkép 1<br />
Térkép 2<br />
ELŐSZÓ<br />
BEVEZETÉS<br />
I – A VILÁG LEGNAGYSZERŰBB ORSZÁGA<br />
1. Vonattal a hegyeken át<br />
2. Város a világ végén<br />
3. A falnak is füle van<br />
4. A fekete ruhás hölgy<br />
5. Ember a híd alatt<br />
6. A piros cipő<br />
7. A fejlődés városa<br />
8. A titkos fénykép<br />
9. Hogyan legyünk jó kommunisták?<br />
10. „A sziklás sziget”<br />
11. Az elátkozott ház<br />
12. Tragédia a hídnál<br />
13. Napfény a sötét vízen<br />
14. „A nagy szív megszűnt dobogni”<br />
15. Egy huligán barátnője<br />
16. „Mire ezt olvasod, mi öten már nem leszünk az élők sorában”<br />
17. Csangpaj fényei<br />
18. A jégen át<br />
II – A SÁRKÁNY SZÍVÉBEN<br />
19. Vendégségben An úrnál<br />
20. A kellemtlen igazság<br />
21. A kérő<br />
22. A házassági csapda<br />
23. A senjangi lány<br />
24. Megszólal a lelkiismeret<br />
25. A déliek<br />
26. A kihallgatás<br />
27. A terv<br />
28. A banda
29. Vigasztaló holdfény<br />
30. Ázsia legnagyobb, legelevenebb városa<br />
31. Előrelépés<br />
32. Hjeszani kapcsolat<br />
33. Beszélgetések a plüssmackóval<br />
34. Minho megkínzása<br />
35. Szerelem első látásra<br />
36. Irány Szöul<br />
III – UTAZÁS AZ ISMERETLENBE<br />
37. „Üdvözöljük Koreában!”<br />
38. A nők<br />
39. Az Egység Háza<br />
40. Új ismeretek<br />
41. A mitikus évre várva<br />
42. Kísértetek és harapós kutyák<br />
43. Megoldhatatlan dilemma<br />
44. Utazás az éjszakába<br />
45. Ázsia tágas ege alatt<br />
46. Laosz labirintusában<br />
47. Kerül, amibe kerül<br />
48. Az idegenek jósága<br />
49. Diplomáciai ingajárat<br />
50. Hosszú várakozás a szabadságra<br />
51. Apró csodák sorozata<br />
52. „Kész vagyok meghalni”<br />
53. Egy szabad elme szépsége<br />
EPILÓGUS<br />
Képmelléklet
A SZERZŐ MEGJEGYZÉSE<br />
Észak-Koreában maradt rokonaim és barátaim védelmében néhány nevet<br />
megváltoztattam a könyvben, és bizonyos részleteket kihagytam. Egyébiránt minden<br />
eseményt úgy írtam le, ahogy én magam emlékszem rá, vagy ahogy mások<br />
elbeszéléséből megismertem.
A KIADÓ MEGJEGYZÉSE<br />
Hyeonseo Lee nevét (ejtsd: Hjonszo I) szándékosan nem a keleti nevek magyar<br />
átírásának rendszere szerint tüntettük fel, mivel a szerző neve nemzetközileg így vált<br />
ismertté. Minden egyéb keleti név a magyar átírás szerint található a szövegben.
ELŐSZÓ<br />
2013. február 13.<br />
Long Beach, KALIFORNIA<br />
A nevem Hyeonseo Lee.<br />
Ez nem az a név, amelyet születésemkor kaptam, és nem is azok egyike, amelyeket a<br />
körülmények kényszerítettek rám életem különböző szakaszaiban. Ezt a nevet magam<br />
választottam, amikor szabad lettem. A „hyeon” (ejtsd: hjon) annyit jelent: napfény.<br />
A „seo” (ejtsd: szo) jelentése: jó szerencse. Azért esett erre a névre a választásom, mert<br />
azt akartam, hogy fényben és melegben élhessem le az életemet, és ne kelljen többé<br />
visszatérnem az árnyékba.<br />
Most egy nagy színpad kulisszái mögött állok, hallom az előadóteremből a több száz<br />
fős közönség moraját. Egy nő épp az imént kent pirosítót az arcomra, aztán mikrofont<br />
erősítettek rám. Attól félek, a mikrofonon keresztül mindenki hallja, milyen hevesen<br />
dobog a szívem. Valaki azt kérdezi, készen állok-e.<br />
– Készen állok – felelem, bár nem így érzem.<br />
Aztán a hangszórókból hallom, hogy valaki bejelenti a nevemet, és elmondja, ki<br />
vagyok.<br />
Minden idegszálam megfeszül.<br />
A színpadra lépek.<br />
Hirtelen súlytalannak érzem magam. A térdem mintha össze akarna csuklani.<br />
A reflektorok olyanok, mint a távoli napkorongok, vakító a fényük. Nem tudom<br />
kivenni az arcokat a nézőtéren.<br />
A testem mintegy magától elindul a színpad közepe felé. Lassan, egyenletesen<br />
lélegzem, nagyokat nyelek.<br />
Most először angolul kell elmesélnem a történetemet, holott még csak nemrég<br />
kezdtem tanulni ezt a nyelvet. Hosszú utat tettem meg, amíg elérkeztem eddig a<br />
pillanatig.<br />
A közönség némán figyel.<br />
Megszólalok.<br />
Hallom, hogy reszket a hangom. Mesélek a lányról, aki abban a hitben nőtt fel, hogy<br />
az ő hazája a legnagyszerűbb ország a föld kerekén, és aki hétéves korában látta az első<br />
nyilvános kivégzést. Beszélek arról az éjszakáról, amikor ez a lány a befagyott folyón át<br />
hagyta el az országot, és elmondom, milyen volt, amikor rájött – de már túl későn –,
hogy soha többé nem mehet vissza, nem láthatja a családját. Elbeszélem, mi lett a<br />
következménye ennek az éjszakának, és milyen szörnyű események történtek néhány<br />
év múlva.<br />
Kétszer is könnyek szöknek a szemembe. Egy pillanatra elhallgatok, és addig<br />
pislogok, míg el nem tűnnek.<br />
Nem olyan rendkívüli a történetem; sokan átéltek hasonlókat azok közül, akik Észak-<br />
Koreában születtek, aztán elmenekültek onnan. De érzem, hogy nagy hatással van a<br />
hallgatóságra ezen a konferencián. Döbbenten hallgatnak. Valószínűleg azt kérdezik<br />
magukban, hogyan lehetséges, hogy még ma is létezik ilyen ország.<br />
Azt pedig talán még nehezebben értenék meg, hogy én még mindig szeretem a<br />
hazámat, és nagyon hiányzik nekem. Hiányzik a téli, hóborította hegyek látványa, a<br />
petróleum és az égő szén szaga. Hiányzik az ottani gyerekkorom, apám biztonságot adó<br />
ölelése, az alvás a meleg padlón. Elégedettnek kellene lennem az új életemmel, de én<br />
még mindig az a hjeszani lány vagyok, aki tésztát szeretne enni a szüleivel a kedvenc<br />
éttermükben. Hiányzik a biciklim és a folyón túl elterülő kínai táj látványa.<br />
Ha valaki elhagyja Észak-Koreát, az nem olyan, mint ha bármely más országot<br />
hagyna el. Inkább olyan, mintha egy másik univerzumba távozna. Sosem szabadulok<br />
meg teljesen az ottani élet súlyától, bármilyen messze menjek is. A szabad világ annyi<br />
nehézséget tartogat – még azoknak is, akik elképzelhetetlen szenvedéseken mentek<br />
keresztül Észak-Koreában, és a pokolból szabadultak –, hogy sokan nemigen tudnak<br />
megállapodni, rátalálni a boldogságra. Néhányan fel is adják, és visszatérnek abba a<br />
sötétségbe, mint ahogy engem is sokszor kísértett ez a gondolat.<br />
Az igazság azonban az, hogy nem mehetek vissza. Álmodozhatok a szabad Észak-<br />
Koreáról, de az ország csaknem hetven évvel a megalapítása után is ugyanolyan zárt és<br />
kegyetlen, amilyen mindig is volt. Mire eljön az az idő, amikor biztonságban<br />
visszatérhetek, már minden valószínűség szerint idegen leszek a saját hazámban.<br />
Most, hogy újraolvastam ezt az írást, megértettem, hogy ez az öntudatra ébredésem<br />
története, egy hosszú és nehézségekkel teli felnőtté válásé. A végére beletörődtem,<br />
hogy észak-koreai disszidensként kívülálló vagyok a világban. Száműzött. Bármennyire<br />
is igyekszem beilleszkedni a dél-koreai társadalomba, úgy érzem, sosem fognak<br />
teljesen befogadni. És ami még fontosabb, én sem fogom dél-koreainak tartani magam.<br />
Túl későn érkeztem, huszonnyolc évesen. Identitásproblémám legegyszerűbb<br />
megoldása, ha azt mondom magamról, koreai vagyok, de ilyen ország nincs. Korea<br />
nevű állam nem létezik.<br />
Szeretnék megszabadulni észak-koreai identitásomtól, eltüntetni magamról minden<br />
nyomát. De nem vagyok képes rá. Nem tudom pontosan, miért van így, de gyanítom,
azért, mert boldog gyerekkorom volt. Gyerekként, amikor szép lassan felfedezzük a<br />
környező világot, szükségét érezzük, hogy a családnál nagyobb közösség tagjai<br />
legyünk, hogy egy nemzethez tartozzunk. A következő lépés, hogy világpolgárként az<br />
emberiséggel azonosulunk. De az én esetemben ez a fejlődési folyamat megszakadt.<br />
Úgy nőttem fel, hogy szinte semmit sem tudtam a külső világról, mindent a rendszer<br />
szemüvegén át szemléltem. Miután eljöttem, csak fokozatosan ébredtem rá, hogy a<br />
hazámat mindenhol a gonosz birodalmának tartják. De évekkel ezelőtt, amikor az<br />
identitásom formálódott, még nem tudtam ezt. Normálisnak tartottam az észak-koreai<br />
életet. Csak idővel, messziről nézve találtam furcsának az ország szokásait és vezetőit.<br />
Ezért hát azt kell mondanom, hogy Észak-Korea a hazám. És szeretem a hazámat. De<br />
arra vágyom, hogy jó hellyé váljon. A hazám a családomat jelenti, és azt a sok jó<br />
embert, akit ott megismertem. Mi sem természetesebb, mint hogy él bennem a<br />
hazaszeretet.<br />
Ez az én történetem. Remélem, bepillantást nyújt abba a világba, ahonnan<br />
elmenekültem. Remélem, bátorítást ad azoknak, akik hozzám hasonlóan nehezen<br />
tudnak beilleszkedni egy olyan életbe, amelyet korábban el sem tudtak volna képzelni.<br />
Remélem, hogy a világ végre felfigyel rájuk, és cselekvésre szánja el magát.
BEVEZETÉS<br />
Anyám sírására ébredtem. Minho, az öcsém, ott aludt a földön mellettem. A következő<br />
pillanatban apánk rontott be a szobába, és azt ordította:<br />
– Ébredjetek!<br />
Karunknál fogva kirángatott minket a helyiségből. Anyám sikoltozva követte. Este<br />
volt, már majdnem teljesen besötétedett. Egyetlen felhő sem volt az égen. Minho<br />
álmosságtól kábultan lépkedett. Az utcára érve hátrafordultunk, és láttuk, hogy fekete,<br />
olajos füst száll fel a konyhaablakunkból, a külső falat pedig sötét lángok nyaldossák.<br />
Legnagyobb csodálkozásomra apám visszarohant a házba.<br />
Valami furcsa robajt hallottunk, mintha szélroham zúgott volna el mellettünk. A tető<br />
egyik oldala beomlott, és hatalmas, narancssárga krizantémra emlékeztető tűzgolyó<br />
repült a levegőbe, megvilágítva az utcát. A ház egyik fele lángokban állt. A többi<br />
ablakból is sűrű, szurokfekete füst áradt.<br />
De hol az apám?<br />
Egyszerre körénk gyűltek a szomszédok. Valaki egy vödör vizet zúdított a tűzre –<br />
mintha ez elfojthatná a lángokat. Hallottuk a gerendák recsegését, aztán a tető másik<br />
fele is lángba borult.<br />
Nem sírtam. Levegőt is alig vettem. Apám még mindig nem jött ki a házból.<br />
Alighanem csak másodpercek teltek el, de hosszú perceknek tűntek. Végre<br />
előbukkant az apám, hevesen köhögve rohant felénk. A hóna alatt két lapos, téglalap<br />
alakú tárgyat szorongatott.<br />
Nem a használati tárgyainkat menekítette, nem is a megtakarításainkat. A portrékat<br />
mentette ki. Tizenhárom éves voltam, elég idős ahhoz, hogy megértsem, mi forog<br />
kockán.<br />
Anyám később elmagyarázta, mi történt. Néhány katona kenőpénz gyanánt nagy<br />
kanna kerozinnal fizette le apámat. A kannát a konyhába vitték, ahol a vaskályhában<br />
jonthan égett – Észak-Koreában mindenütt ezzel a henger alakú brikettel fűtöttek.<br />
Anyám épp át akarta tölteni az üzemanyagot egy másik edénybe, amikor a kanna<br />
kicsúszott a kezéből, és a kerozin az égő brikettre fröccsent. Robbanásszerűen csaptak<br />
fel a lángok. A szomszédok bizonyára azon tanakodtak, mi az ördögöt főzhet anyám.<br />
Az égő ház felől forró levegő áradt felénk. Minho sírni kezdett. Én anyám kezét<br />
szorongattam. Apám óvatosan letette a portrékat, aztán mindhármunkat átölelt, pedig<br />
a szüleimnél nagy ritkaságnak számított, ha mások előtt így kinyilvánították az
érzelmeiket.<br />
A szomszédok bizonyára sajnáltak minket, amint így összekapaszkodva néztük,<br />
hogyan ég le a házunk. Apám igencsak viharverten festett: az arca kormos, új civil<br />
ruhája tönkrement. Anyám pedig, aki mindig is büszke volt az otthonára, és igyekezett<br />
csinosan öltözködni, most kénytelen volt végignézni, amint legszebb edényei és ruhái a<br />
lángok martalékává lesznek.<br />
A leginkább mégis az döbbentett meg, hogy sem apám, sem anyám nem tűnt<br />
túlságosan feldúltnak. Az otthonunk egyszerű, alacsony, kétszobás ház volt államilag<br />
kiutalt bútorokkal, ami nem számított szokatlannak Észak-Koreában. Manapság már<br />
furcsállnám, ha azt hallanám, hogy valaki megsirat egy ilyen házat. De akkor nagy<br />
hatást tett rám a szüleim viselkedése. Mind a négyen együtt vagyunk, nem esett bajunk<br />
– nekik csak ez számított.<br />
Ekkor értettem meg, hogy minden nélkülözhető – az otthonunk is, a hazánk is. De a<br />
többi ember nélkül, a családunk nélkül sosem boldogulhatunk.<br />
Az egész utca látta, hogy apám kimentette a portrékat. Az efféle hősies gesztus<br />
hivatalos dicséretet érdemelt. De mint utóbb kiderült, már késő volt. Mi még nem<br />
tudtuk, de apámat ekkor már megfigyelés alatt tartották.
I<br />
A<br />
VILÁG<br />
LEGNAGYSZERŰBB<br />
ORSZÁGA
1<br />
VONATTAL A HEGYEKEN ÁT<br />
1977 késő nyarának egyik reggelén egy fiatal nő búcsúzkodott a lánytestvéreitől a<br />
hjeszani pályaudvar peronján, aztán felszállt a Phenjanba tartó vonatra, ugyanis<br />
hivatalos engedélyt kapott, hogy meglátogassa ott élő bátyját. Előző éjjel szinte le sem<br />
hunyta a szemét az izgalomtól. Legendás helynek, a jövő városának tartotta a<br />
Forradalom Fővárosát. Különös kiváltságnak számított, hogy elutazhat oda.<br />
A levegő még hűvös volt, nem túl párás, és fa illata hatotta át, mert a közelben<br />
fűrészmalom működött. A nő jegye az ablak mellé szólt. A vonat elindult, lassan,<br />
csikorogva haladt dél felé a régi hjeszani vonalon, fenyvesekkel borított, meredek<br />
hegyoldalak között, sötét szakadékok fölött. A mélyben olykor tajtékos vizű folyó<br />
csillogott. De ahogy telt az idő, a nőt egyre kevésbé kötötte le a táj látványa.<br />
A vasúti kocsi tele volt jókedvű, lármás fiatal katonatisztekkel, akik a fővárosba<br />
tartottak. A nőt eleinte zavarta a hangoskodásuk, de hamarosan azon kapta magát,<br />
hogy a többi utassal együtt mosolyogva figyeli őket. A tisztek nyelvi játékokkal meg<br />
kockázással múlatták az időt, és az utastársaikat is bevonták a játékba. Amikor a fiatal<br />
nő vesztett, azt mondták neki, hogy büntetésből énekelnie kell.<br />
A vasúti kocsi elcsendesedett. A nő lesütötte a szemét, összeszedte minden<br />
bátorságát, majd felállt, és belekapaszkodott a csomagtartóba. Huszonkét éves volt<br />
ekkor. A hosszú útra hátratűzte fényes, fekete haját. Fehér kartonruháját apró, piros<br />
virágminta díszítette. A dal, amelyet a nő elénekelt, egy népszerű észak-koreai filmből<br />
származott, amely abban az évben került a mozikba, és az Egy tábornok története címet<br />
viselte. A nő szépen, lágy, csengő hangon énekelt. Amikor a dal végére ért, a hallgatóság<br />
lelkes tapsban tört ki.<br />
Ekkor a nő ismét helyet foglalt. A külső ülésen egy nagymama ült, kettőjük között<br />
pedig az unokája. Egyszer csak odaállt eléjük egy szürke-kék uniformist viselő ifjú tiszt.<br />
Udvariasan bemutatkozott a nagymamának. Aztán felkapta a kislányt, elfoglalta a fiatal<br />
nő melletti ülést, majd a gyereket az ölébe ültette.<br />
– Árulja el a nevét! – kérte a nőt.<br />
Így ismerkedett meg anyám apámmal.
A tiszt nagyon magabiztosnak tűnt, és jellegzetesen dallamos phenjani kiejtése<br />
hallatán anyám bárdolatlannak, vidékiesnek érezte a maga északi, hjeszani beszédét.<br />
De a férfi máris megnyugtatta. Kiderült, hogy ő is Hjeszanba való, csak hosszú éveket<br />
töltött Phenjanban. Szégyenkezve ismerte be, hogy csakugyan elhagyta gyerekkori<br />
tájszólását. A fiatal nő lesütött szemmel ült a helyén, de időnként a férfira sandított. Az<br />
ifjú tisztet nem lehetett a szó hagyományos értelmében jóképűnek nevezni – busa<br />
szemöldöke volt és erős, előreugró arccsontja –, de a nőt megragadta katonás<br />
viselkedése és határozottsága.<br />
A férfi megdicsérte a ruháját, mire ő szégyellősen elmosolyodott. Nagy gondot<br />
fordított az öltözködésére, mert úgy vélte, ezzel ellensúlyozhatja érdektelen,<br />
hétköznapi külsejét. Valójában csinosabb volt, mint gondolta. A hosszú út gyorsan<br />
eltelt. Beszélgetés közben anyámnak feltűnt, hogy a tiszt többször is olyan komolyan<br />
néz rá, ahogy eddig még egyetlen férfi sem. Ettől egészen elpirult.<br />
A katona megkérdezte, hány éves. Aztán roppant udvariasan megérdeklődte:<br />
– Megengedné, hogy levelet írjak önnek?<br />
Anyám igennel felelt, és megadta a címét.<br />
Később, amikor a bátyjának beszámolt az útról, alig emlékezett valamire. Csak a<br />
tisztet látta maga előtt, meg a vasúti kocsiban táncoló fényfoltokat, amelyeket a<br />
fenyveseken áthatoló napsugarak keltettek.<br />
Levél azonban nem jött. Teltek a hetek, és anyám megpróbálta kiverni a férfit a fejéből.<br />
Biztosan barátnője van Phenjanban, gondolta. Három hónap elteltével túltette magát a<br />
csalódottságán, és többé már nem is gondolt rá.<br />
Hat hónap múlva, egy este együtt volt a család odahaza, Hjeszanban. A hőmérséklet<br />
fagypont alá süllyedt, de hetek óta derűs idő volt, csodás napokat hozott az ősz meg a<br />
tél. Épp befejezték a vacsorát, amikor vasalt csizmák kopogását hallották odakintről,<br />
majd valaki határozottan kopogott az ajtón. Az asztal körül ülők ijedten néztek össze.<br />
Későre járt, nem vártak látogatót. Anyám egyik húga nyitott ajtót, aztán odahívta<br />
anyámat.<br />
– Téged keresnek.<br />
A városban ekkor éppen nem volt áram. Anyám gyertyával a kezében ment az<br />
ajtóhoz. Apám katonai télikabátban, sapkáját a hóna alatt szorongatva állt a küszöbön.<br />
Reszketett a hidegtől. Meghajolt anyám előtt, és bocsánatot kért tőle, azt mondta,
hadgyakorlaton volt, és nem kapott engedélyt a levélírásra. A mosolya kedves volt, bár<br />
egy kissé ideges. Mögötte csillagok pettyezték a hegyek fölé boruló eget.<br />
Anyám behívta, hogy melegedjen meg. Aznap este kezdődött az udvarlás időszaka.<br />
A következő tizenkét hónap olyan volt anyám számára, mint valami álom. Sohasem<br />
volt még szerelmes. Apám továbbra is Phenjanban állomásozott, úgyhogy hetente írtak<br />
egymásnak, és ha lehetőség adódott rá, találkoztak. Anyám meglátogatta a katonai<br />
bázison, ő pedig vonattal utazott Hjeszanba, ahol lassanként anyám családja is<br />
alaposabban megismerte. A két találkozás közti hetekben anyám belemerült az édes<br />
ábrándozásba és tervezgetésbe.<br />
Egyszer azt mondta nekem, hogy akkoriban valahogy minden olyan ragyogó, olyan<br />
varázslatos volt. Mintha a körülötte élőkre is átragadt volna az optimizmusa. Könnyen<br />
lehet, hogy mindez nem képzelődés csupán. A világban tombolt a hidegháború, de<br />
Észak-Korea ekkor élte legszebb éveit. Egymás után több éven át remek volt a termés,<br />
ami azt jelentette, hogy nem kellett élelmiszerhiánytól tartani. A kommunista világ<br />
átlagához képest az ország ipara korszerűnek számított. A halálos ellenségünknek<br />
tartott Dél-Koreában politikai káosz uralkodott, a gyűlölt jenkik pedig épp ekkor<br />
veszítették el a vietnami kommunista erők ellen vívott, öldöklő háborút. Nagyon úgy<br />
tűnt, hogy a kapitalista világ hanyatlásnak indult. Az egész ország hitte, hogy a<br />
történelem a mi oldalunkon áll.<br />
Amikor eljött a tavasz, és olvadni kezdett a hó a hegyekben, apám Hjeszanba utazott,<br />
és megkérte anyám kezét. Anyám könnyek között mondott igent. Boldogabb már nem<br />
is lehetett volna. Ráadásul mindkettőjük családjának jó volt a szongbun-minősítése, ami<br />
biztossá tette társadalmi helyzetüket.<br />
A szongbun afféle észak-koreai kasztrendszer. A családokat rendszerhűnek,<br />
ingadozónak vagy ellenségesnek minősítik attól függően, mit csinált az apa családja<br />
közvetlenül az 1948-as államalapítás előtt, közben és után. Ha valakinek a nagyapja<br />
munkás- vagy parasztcsaládból származott, és a jó oldalon harcolt a koreai háborúban,<br />
a család rendszerhűnek számít. Ha azonban az ősök között földbirtokosok vannak,<br />
vagy olyan hivatalnokok, akik a japán uralom alatt a hódítókat szolgálták, esetleg a<br />
családból valaki Dél-Koreába menekült a koreai háború idején, akkor a család<br />
ellenségesnek számít. A három nagy kategórián belül ötvenegy fokozatot különítenek<br />
el; legfölül az országot vezető Kim család van, legalul pedig azok a politikai foglyok,<br />
akiknek reményük sincs a szabadulásra. A sors iróniája, hogy az új kommunista állam<br />
bonyolultabb társadalmi hierarchiát dolgozott ki, mint amilyen a feudális<br />
császárkorban bármikor is érvényben volt. Az ellenséges kasztba tartozók, akik a<br />
népesség mintegy negyven százalékát tették ki, hamar rájöttek, hogy reménytelen a
helyzetük. Őket a földekre, bányákba, gyárakba küldték dolgozni. Az ingadozókból<br />
lehettek alacsonyabb rangú hivatalnokok, tanárok, akár még katonatisztek is, de csak a<br />
hatalmi központoktól távol. Csak a rendszerhű osztály tagjainak engedélyezték, hogy<br />
Phenjanban lakjanak, belépjenek a Munkáspártba és szabadon válasszanak pályát.<br />
Soha senkivel sem közölték, pontosan milyen fokozatot ért el a szongbun-rendszerben,<br />
mégis azt hiszem, a legtöbben maguktól is kitalálták, mint ahogy egy ötvenegy birkából<br />
álló nyájra ránézve is pontosan látjuk, melyik jószág milyen helyet foglal el a<br />
ranglétrán. A rendszer aljasságához az is hozzátartozik, hogy lesüllyedni igen könnyű<br />
volt, felemelkedni azonban jószerivel nem volt lehetséges, még házasság útján sem,<br />
kivéve, ha a Nagy Vezér valami kivételes engedményben részesítette az illetőt. Az<br />
elitnek, amely a népesség 10-15%-át tette ki, nagyon kellett ügyelnie, hogy sose<br />
hibázzon.<br />
Abban az időszakban, amikor a szüleim megismerkedtek egymással, a család<br />
szongbun-rangjának nagy jelentősége volt. Ez határozta meg az ember és a gyerekei<br />
életét.<br />
Anyám családja kivételesen jó besorolást kapott, mivel a nagyapám a II. világháború<br />
idején hősi tetteket hajtott végre. Akkoriban Korea japán gyarmat volt, a nagyapám<br />
pedig beépült a japán császári rendőrségbe, ellátta információkkal a hegyekben bujkáló<br />
kommunista partizánokat, és néhányukat ki is szabadította a rendőrségi fogdából.<br />
A háború után kitüntették, és köztiszteletnek örvendett. Volt egy fényképe, amelyen<br />
japán rendőri egyenruhában feszített, és le is írta a történetét, de a halála után a<br />
nagyanyám elégette a kéziratot, mert attól félt, hogy egyszer még félremagyarázzák az<br />
esetet, és szerencsétlenséget hoz a családra.<br />
A nagyanyám főiskolásként lett lelkes kommunista. Az 1940-es években Japánban<br />
tanult, majd a szűk körű intellektuális elit tagjaként tért vissza Koreába. Műveltsége,<br />
kifinomultsága szokatlannak számított az akkori időkben, hiszen a legtöbb koreai még<br />
az általános iskolát sem fejezte be. Mindössze tizenkilenc évesen lépett be a pártba.<br />
Házasságkötésük után nagyapám a szokásokkal ellentétben nem vitte magával a<br />
feleségét a maga falujába, hanem ő költözött a nagyanyám szülővárosába, Hjeszanba,<br />
ahol a helyi közigazgatásban kapott állást. 1950 őszén, a koreai háború első évében,<br />
amikor amerikai csapatok vonultak be a városba, nagyapám a hegyekbe menekült,<br />
nehogy elfogják. Az amerikaiak házról házra járva kutattak a párttagok után.<br />
Nagyanyám, aki ekkoriban nyolc gyereke egyikét cipelte a hátán, a kémény téglái közé<br />
rejtette el a tagsági igazolványaikat.<br />
– Ha az amerikaiak megtalálták volna a tagkönyveinket, lelőttek volna minket –<br />
mesélte nekem később.
Azzal, hogy megóvta az igazolványokat, kiváló szongbun-minősítést szerzett a<br />
családjának. Akik az amerikaiak közeledtére megsemmisítették a tagkönyvüket,<br />
később gyanús elemnek minősültek. Néhányukat minden tisztségüktől megfosztották<br />
és munkatáborba küldték. Nagyanyám élete végéig a nyakában viselte zsinórra kötött<br />
párttagkönyvét a ruhája alatt.<br />
Úgy volt, hogy a szüleim egyévi udvarlás után összeházasodnak. De az események<br />
másképp alakultak.<br />
A problémát anyám anyja jelentette. Nagyanyám nem volt hajlandó beleegyezni a<br />
házasságba. Nem értékelte apámnak a légierőnél befutott karrierjét, és nem jósolt nagy<br />
jövőt neki. Úgy gondolta, anyám jobbat is kaphatna, olyan férfit, aki kényelmesebb<br />
életet tud biztosítani neki. Japán neveltetése és progresszív kommunista meggyőződése<br />
ellenére a nagyanyám egy olyan nemzedékhez tartozott, amelyik a szerelmet<br />
másodlagos jelentőségűnek ítélte a házasság szempontjából. A leglényegesebb az<br />
anyagi biztonság volt. Szerencsés esetben a fiatalok egymásba szerettek a<br />
házasságkötés után. Nagyanyám kötelességének tartotta, hogy megtalálja a lehető<br />
legjobb férjjelöltet anyámnak, aki nem ellenkezhetett az akaratával. Akkoriban<br />
elképzelhetetlennek számított, hogy valaki szembeszálljon a szüleivel.<br />
Anyám legboldogabb éve lassanként valóságos rémálomba fordult.<br />
Nagyanyám a kapcsolatain keresztül összeismerkedett egy igéző szépségű<br />
színésznővel, aki a hatalmas fejlődésnek indult phenjani filmiparban dolgozott. A nő<br />
bátyja hivatalnok volt a fővárosban, a Nemzeti Kereskedelmi Vállalatnál, és<br />
megszervezték, hogy bemutatják neki anyámat. Anyám el sem akarta hinni, hogy<br />
ilyesmi történik vele. Egyáltalán nem érdekelte ez a hivatalnok, bármilyen kellemes<br />
ember volt is. Ő apámba volt szerelmes. De mire felocsúdott, már el is jegyezték.<br />
Anyám teljesen összeomlott, a szeme heteken át dagadt volt a sok sírástól és az<br />
álmatlan éjszakáktól. Egészen erőt vett rajta a kétségbeesés. Rákényszerítették, hogy<br />
szakítson meg minden kapcsolatot apámmal. Amikor ezt megírta neki, apám csak<br />
párszavas választ küldött. Anyám tudta, hogy szörnyű fájdalmat okozott neki.<br />
Anyám 1979-ben, egy hideg tavaszi napon ment hozzá a phenjani hivatalnokhoz.<br />
Hagyományos esküvő volt. Anyám dús hímzéssel díszített vörös selyem cshimacsogorit<br />
viselt (ez a tradicionális koreai viselet hosszú, mell fölött megkötött szoknyából és rövid<br />
kabátkából áll). A vőlegényen elegáns, nyugati stílusú öltöny volt. Az esküvő után a
szokásoknak megfelelően a Manszu-hegyen álló, Kim Ir Szent ábrázoló nagy<br />
bronzszoborhoz vonultak fényképezkedni. Ezzel azt demonstrálták, hogy bármennyire<br />
szeretik is egymást az ifjú házasok, az Atyai Vezető iránti szeretetük még forróbb.<br />
A képeken senki sem mosolyog.<br />
Én a mézeshetek alatt fogantam, és Hjeszanban születtem 1980 januárjában. A Kim<br />
Dzsihe nevet kaptam.<br />
Úgy tűnt, hogy anyám jövője – és az enyém is – megpecsételődött.<br />
A szerelemnek azonban még nagyanyám gondosan kidolgozott tervei sem állhatták<br />
útját, úgy tört előre, akár a folyó a tenger felé.<br />
Anyám Hjeszanban, az ország észak-keleti részén fekvő Rjanggang tartomány<br />
székhelyén született és nevelkedett. Ezen a hegyes-völgyes területen mindenfelé<br />
különböző fajtájú fenyők nőnek, kevés a megművelhető szántóföld, az élet<br />
meglehetősen nehéz. A koreai folklórban a hjeszani ember mindig makacs és kitartó.<br />
Igazi túlélő. Egy közmondás úgy tartja, hogy ha a hjeszaniakat ledobják az óceán<br />
közepén, kiúsznak a partra. Persze, minden ilyen mondásban van némi leegyszerűsítés,<br />
azt azonban magam is tapasztaltam, hogy anyámban nagyon is megvannak ezek a<br />
vonások. Idővel Minhóban és bennem is kifejlődtek ezek a tulajdonságok, legfőképpen<br />
a makacsság.<br />
Anyám egyszerűen nem bírt együtt élni biológiai apámmal, a hivatalnokkal, és nem<br />
sokkal a születésem után elhagyta. Koreában a gyereket nem akkor nevezik<br />
egyévesnek, amikor betöltötte az első évét, mint a legtöbb országban, hanem az első<br />
életéve elején. Én tehát ekkor egyéves voltam.<br />
Hamarosan következett a válás. Ekkor aztán nagyanyám töltötte álmatlanul az<br />
éjszakákat. Az, hogy valakinek elvált a lánya, már önmagában is szégyennek számított,<br />
de egy kisgyereket nevelő elvált nő szinte egyáltalán nem számíthatott arra, hogy akad,<br />
aki feleségül veszi. A nagyanyám mindenáron azt akarta, hogy adjanak örökbe.<br />
Anyám egyik testvére talált is egy jó családból származó phenjani fiatal párt, akik<br />
örökbefogadásra váró gyereket kerestek. A házaspár megtette a hosszú utat Hjeszanba,<br />
hogy találkozzanak velem és aztán magukkal vigyenek. Egy dobozra való játékkal és jó<br />
minőségű ruhával állítottak be.<br />
Ekkor borzalmas jelenet következett. Anyám könnyek között jelentette ki, hogy nem<br />
ad senkinek. Nagyanyám ki akart tépni a karjából, de ő nem engedett el. Én hangosan
őgni kezdtem. A phenjani pár elborzadva figyelte, amint a nagyanyám előbb dühösen<br />
támad anyámra, aztán ijedten könyörögni kezd neki. Hamarosan ők maguk is dühbe<br />
gurultak, azzal vádolták a családot, hogy félrevezették őket.<br />
Nem sokkal ezután anyám elutazott arra a katonai bázisra, ahol apám tisztként<br />
szolgált. Azonnal kibékültek. Apám visszafogadta őt, és engem is habozás nélkül a<br />
lányává fogadott.<br />
Annyira szerették egymást, hogy a nagyanyám végül beadta a derekát, és ettől<br />
kezdve másképp nézett apámra. Apám tekintélyt parancsoló személyisége mindenkire<br />
erősen hatott, bár kedves volt és gyengéd. Egy kortyot sem ivott, és soha nem jött ki a<br />
sodrából. Nagyanyámat ugyanakkor aggasztotta a szüleim egymás iránti érzéseinek<br />
hevessége. Figyelmeztette őket, hogy ha egy férfi és egy nő túlságosan szereti egymást,<br />
hamar elpazarolják azt az érzelemmennyiséget, amelynek egy egész életen át kellene<br />
kitartania, és egyikük fiatalon fog meghalni.<br />
Végre elérkezett az idő, hogy anyám és apám összeházasodjanak. De ekkor újabb<br />
probléma merült fel: ezúttal apám szüleivel volt gond. Ha tudták volna, hogy<br />
anyámnak már gyereke van egy másik férfitól, hevesen ellenezték volna a házasságot,<br />
ezért a szüleim igyekeztek titokban tartani a létezésemet. De egy olyan városban, mint<br />
Hjeszan, ahol majdhogynem mindenki ismer mindenkit, nem könnyű megőrizni egy<br />
ilyen titkot. A hír kiszivárgott, és pár nappal a szüleim esküvője előtt a nagyszüleim<br />
megtudták az igazat. Ekkor visszavonták a házassághoz adott beleegyezésüket. Apám<br />
valósággal könyörgött nekik. Elviselhetetlennek érezte a gondolatot, hogy másodszor is<br />
füstbe menjen az esküvő. A nagyszüleim végül kelletlenül beleegyezésüket adták, de<br />
egy feltétellel: teljesen más nevet kell kapnom, ez jelképezi majd, hogy új családba<br />
kerültem. Más országokhoz hasonlóan Észak-Koreában sem szokatlan, hogy egy gyerek<br />
vezetékneve megváltozik, ha az anyja újra férjhez megy, de az, hogy új utónevet is<br />
kapjak, roppant különösnek számított. Anyámnak azonban nem volt választása. Így hát<br />
négyéves koromban, közvetlenül az esküvő után megkaptam a második nevemet: ettől<br />
kezdve Pak Minjongnak hívtak.<br />
A szüleim szerény esküvőt tartottak Hjeszanban. Anyám ezúttal nem viselt díszes<br />
cshimacsogorit, csupán elegáns kosztümöt. Apám egyenruhában volt. A szülei nemigen<br />
leplezték anyám szülei előtt, mennyire helytelenítik ezt a házasságot.<br />
Én még túl kicsi voltam ahhoz, hogy érzékeljem ezt a feszültséget. Nem is sejtettem,
hogy valaki más az apám. Csak hét év múlva, általános iskolás koromban tudtam meg.<br />
Valahol a lelkem mélyén néha még ma is azt kívánom, bár sose derült volna fény erre<br />
a titokra. A felfedezés nemcsak nekem okozott nagy fájdalmat, de annak a kedves,<br />
jóságos embernek is, akit addig apámnak hittem.
2<br />
VÁROS A VILÁG VÉGÉN<br />
Életem első négy évét egy népes családban, nagynénik és nagybácsik között töltöttem<br />
Rjanggang tartományban. Noha a szüleim házassága után nomád életet éltünk, mert<br />
apámat katonatisztként az ország legkülönbözőbb városaiba és katonai bázisaira<br />
vezényelték, korai éveimben olyan mély ragaszkodás alakult ki bennem Hjeszan iránt,<br />
amely egész életemre megmaradt.<br />
Rjanggang tartomány Korea legmagasabban fekvő része. Nyaranta különösen szép<br />
látványt nyújtanak a hegyek. A gyarmati időszakban (1910–45) a japánok vasútvonalat<br />
és fűrészmalmokat építettek. Egyes napokon mindenfelé a frissen fűrészelt fenyőfa<br />
illata szállt a levegőben. Egyrészt ebben a tartományban vannak a forradalom szent<br />
helyei, amelyek Észak-Korea legmagasabb csúcsa, a Pektu hegy körül találhatók – itt<br />
csak a legmagasabb szongbun-minősítéssel rendelkező emberek lakhatnak –, másrészt<br />
viszont itt van a Pegam megyei kopár büntetőövezet is, ahová a rezsimmel<br />
összeütközésbe került családokat száműzik.<br />
Gyerekkoromban Hjeszan izgalmas helynek számított. Pedig nem volt különösebben<br />
élénk szellemű város – nem híresült el színházairól, éttermeiről vagy divatos<br />
szubkultúráiról. Vonzereje abban rejlett, hogy közel feküdt a keskeny Jalu folyóhoz,<br />
vagyis a régi koreai-kínai határhoz. Egy olyan zárt országban, mint Észak-Korea,<br />
Hjeszant afféle világ végi városnak tartották. Az ott élőknek olyan kapu volt, ahol a<br />
legkülönfélébb csodálatos külföldi áruk – legálisak, illegálisak és szigorúan tiltottak –<br />
jutottak be az országba. Ezért aztán virágzott a kereskedelem és a csempészet, ami a<br />
helyiek számára sok előnnyel járt, elsősorban azzal, hogy jövedelmező kapcsolatot<br />
alakíthattak ki a folyó túlsó partján élő kínai kereskedőkkel, és keményvalutára<br />
tehettek szert. Olykor az volt az ember benyomása, hogy itt szinte nem is érvényesek a<br />
törvények, és a kormány vasszigora kevésbé hat, mint máshol. Ennek az volt az oka,<br />
hogy csaknem mindenki – a helyi párttitkártól a legutolsó határőrig – részesedést akart<br />
a haszonból. Időnként azonban Phenjanból razziákat rendeltek el, és ezek igen<br />
brutálisak is lehettek.<br />
A hjeszaniak ennél fogva üzletiesebb szelleműek és gyakran tehetősebbek is voltak,
mint Észak-Korea más városainak lakói. A felnőttek mindig azt mondogatták nekem,<br />
hogy szerencsések vagyunk, amiért ott élhetünk. Phenjan után ez az ország második<br />
legjobb városa, állították.<br />
A legelső emlékem is Hjeszanból való. Nem sok hiányzott hozzá, hogy ez legyen életem<br />
utolsó élménye.<br />
Furcsa módon jól emlékszem rá, milyen ruhát viseltem. Csinos, világoskék ruha volt<br />
rajtam. Egyedül kószáltam a házunk mögötti, füves folyóparton, aztán leültem egy<br />
talpfára, és köveket gyűjtöttem az ölembe. A ruha is meg a kezem is piszkos lett.<br />
Hirtelen fülsiketítő zajt hallottam, még a hegyek is visszhangozták. Megfordultam, és<br />
azt láttam, hogy egy nagy, fekete valami bukkan elő a vágányon egy kanyarból a<br />
fenyőfák között. Akkora volt, mint egy ház, és egyenesen felém tartott. Nem tudtam, mi<br />
az.<br />
Innentől zavaros képeket őrzök az emlékezetemben – vakító fényszórók,<br />
fémcsikorgás, orrfacsaró, égett szag. Kiabálás. Újabb sípolás.<br />
A fekete valami ott volt előttem, fölöttem. Én alatta voltam. A zaj és az égett szag<br />
elviselhetetlennek tűnt.<br />
A mozdonyvezető később azt mondta anyámnak, hogy a kanyarban vett észre,<br />
nagyjából száz méterre volt tőlem, már túl késő lett volna fékezni. Kis híján megállt a<br />
szíve, panaszolta. Én a negyedik kocsi alól másztam elő. Ki tudja, miért, nevettem. Sok<br />
ember állt a folyóparton. Anyám is ott volt köztük. A karjába kapott, és kiabálni kezdett:<br />
– Hányszor kell elmondanom neked, Minjong? Soha – ne – menj – le – oda!<br />
Aztán magához szorított, és kitört belőle a féktelen zokogás. A tömegből egy asszony<br />
odalépett hozzánk, és azt mondta neki, hogy ez jó ómen. Ha valaki ilyen fiatalon túlél<br />
egy balesetet, az azt jelenti, hogy sokáig él majd. Anyám józan gondolkodású asszony<br />
volt ugyan, de babonás. Az elkövetkező években gyakran idézte fel, mit mondott az az<br />
asszony. Afféle megszabadulási mítosz lett az esetből, amely sokszor jutott eszembe a<br />
veszélyes pillanatokban.<br />
Anyámék nyolcan voltak testvérek – négy lány és négy fiú –, és mindegyikükre
jellemző volt a sajátos hjeszani makacsság. Az életútjuk azonban érdekes módon<br />
nagyon különbözően alakult. Az egyik végletet Pénz bácsi képviselte. Ő egy sikeres<br />
kereskedelmi cég vezetője volt Phenjanban, és fényűző nyugati árukat tudott szerezni.<br />
Nagyon büszkék voltunk rá. A másik véglet Szegény bácsi volt, aki elvesztette magas<br />
szongbun-rangját, miután egy kollektív gazdaságban nevelkedett lányt vett feleségül.<br />
Szegény bácsi tehetséges művész volt, akár azon kevesek közé is bekerülhetett volna,<br />
akiknek engedélyezték, hogy portrét készítsenek a legfőbb vezetőkről, ehelyett be<br />
kellett érnie azzal, hogy napszámban olyan hosszú, vörös plakátokat fessen, amelyek a<br />
mezők közepén álltak, és azt hirdették az elcsigázott parasztoknak: „Előre a gazdaság<br />
átalakulásáért és növekedéséért!”, meg más hasonlókat. Ott volt még Mozi bácsi, aki a<br />
helyi filmszínházat vezette, meg Ópium bácsi, aki drogterjesztéssel foglalkozott. Ópium<br />
bácsi igen befolyásos embernek számított Hjeszanban. Magas szongbun-rangja<br />
megóvta a zaklatásoktól, a helyi rendőrséget pedig lefizette. Gyakran előfordult, hogy a<br />
térdére ültetett, és csodálatos meséket mondott a hegyekről, különféle állatokról és<br />
mitikus lényekről. Ha visszagondolok ezekre a történetekre, most azt feltételezem,<br />
hogy a bácsikám be volt lőve.<br />
Anyám számára a család volt minden. Társasági életünk is a családon belül zajlott,<br />
barátai nemigen voltak. Ebben a tekintetben nagyon hasonlított apámra. Mindketten<br />
visszahúzódó emberek voltak. Sosem láttam, hogy megfognák egymás kezét, sosem<br />
kaptam rajta őket, hogy összebújnak a konyhában. Észak-Koreában ez nem is szokás.<br />
Mégis mindig világos volt, mit éreznek egymás iránt. Vacsora közben anyám néha így<br />
szólt apámhoz:<br />
– Annyira boldog vagyok, hogy megismertelek.<br />
Ekkor apám odahajolt hozzám, és hangosan, hogy anyám is hallja, odasúgta:<br />
– Tudod, ha tíz teherautóra való nőt hoztak volna elém, és azt mondják, válasszak<br />
közülük, egy se kellett volna, csak anyád.<br />
Mindvégig odavoltak egymásért. Anyám néha kuncogva jegyezte meg:<br />
– Apádnak van a legszebb füle a világon!<br />
Amikor apámat elszólította a munkája, nagyanyámnál vagy valamelyik<br />
nagynénémnél hagytak. A legidősebb nővér, Öreg néni magányos, mélabús nő volt.<br />
Házassága tragikus történetét csak évekkel később ismertem meg. A jószívű<br />
legfiatalabb lányt Magas néninek neveztük. Anyám lánytestvérei közül a legszebb és<br />
legtehetségesebb Csinos néni volt. Nagy reményekre jogosító műkorcsolyázónak<br />
indult, de amikor egy esés következtében kitört az egyik foga, a nagyanyám véget<br />
vetett az álmainak. Csinos néninek jó üzleti érzéke volt – akárcsak anyámnak –, és sok<br />
pénzt keresett azzal, hogy kínai árukat küldött eladásra Phenjanba és Hamhungba.
Kemény asszony volt, azt is túlélte, hogy gyertyafénynél vették ki a vakbelét, mert a<br />
kórházban nem volt sem áram, sem elegendő érzéstelenítő.<br />
– Hallottam, ahogy felvágnak – mesélte.<br />
– Nem fájt? – kérdeztem elborzadva.<br />
– Dehogynem, de mit tehettem volna?<br />
Anyám született üzletasszony volt. Ez a tulajdonság ritkaságnak számított a magas<br />
szongbun-ranggal rendelkező nők körében, akik közül sokan még az 1980-as években<br />
és az 1990-es évek első felében is erkölcstelennek és méltóságon alulinak ítélték az<br />
üzleti tevékenységet. Anyám azonban Hjeszanból származott, és mindig kiszimatolta a<br />
lehetőségeket. A következő években számos kisebb, de jövedelmező vállalkozásba<br />
fogott, amelyek a legborzalmasabb időkben is életben tartották a családot.<br />
Gyerekkoromban még szitokszónak számított a „kereskedelem” vagy a „piac”, de<br />
később pár év alatt radikálisan megváltozott az emberek hozzáállása, hiszen a<br />
túlélésükről volt szó.<br />
Anyám szigorúan bánt velem, és nagy gondot fordított a nevelésemre. Mindenben<br />
magasra állította a mércét. Megtanította, hogy udvariatlanság nekimenni az<br />
idősebbeknek, túl hangosan beszélni, habzsolni az ételt, csámcsogni. Azt is<br />
megtanultam, hogy illetlenség szétvetett lábbal ülni. Japán módra, a lábamat magam<br />
alá húzva, egyenes derékkal ültem a földön. Anyám azt is elvárta, hogy reggelente<br />
mély meghajlással köszönjek el tőle és apámtól.<br />
Egyszer egy barátnőm meglátta ezt, és azt kérdezte:<br />
– Hát ezt meg minek csinálod?<br />
Meglepett a kérdés.<br />
– Miért, te nem szoktál ilyet csinálni?<br />
A barátnőm úgy nevetett, hogy majd’ megpukkadt. Ezután gyakran csúfoltak azzal,<br />
hogy gúnyos udvariassággal a földig hajoltak előttem.<br />
Anyám nem tűrte a koszt a házban, már-már rendmániás volt. Mások előtt mindig<br />
igyekezett csinosan megjelenni – sosem hordott régi ruhákat, és jó érzéke volt a<br />
divathoz, bár nemigen volt elégedett a külsejével. A mi társadalmunkban a kerek arcú,<br />
nagy szemű, rózsabimbó szájú nőket tartották szépnek, ezért anyám fájlalta, hogy neki<br />
keskeny vágású szeme és szögletes arca van. Gyakran viccelődött is ezen:<br />
– Amikor terhes voltam, féltem, hogy rám hasonlítasz majd – mondogatta. Tőle<br />
örököltem a divat iránti vonzalmamat.
Úgy volt, hogy Hjeszanban kezdem az óvodát, de másképp alakult. Egy decemberi<br />
estén apám széles mosollyal tért haza a munkából. Odakint erősen havazott, a sapkáját<br />
meg az egyenruháját egészen belepte a hó. Összeütötte a kezét, forró teát kért, majd<br />
elmondta, hogy előléptették, és egyben át is helyezték. Egy Andzsu nevű városba<br />
költözünk, amely Észak-Korea nyugati partvidékétől nem messze fekszik.
3<br />
A FALNAK IS FÜLE VAN<br />
Háromtagú családunk 1984-ben érkezett Andzsuba. Ekkor négyéves voltam. Anyám<br />
egészen elkeseredett, amikor meglátta, milyen helyre kerültünk. A környék<br />
legfontosabb iparága a szénbányászat, és a Cshongcshon folyó, amely a városon<br />
átfolyva a Sárga-tengerbe ömlik, fekete volt az iszaptól meg a szénportól. Azt hallottuk,<br />
hogy nyáron erősen bűzlik is, és az esős évszakban gyakran elárasztja a várost. Mint<br />
sok más észak-koreai várost, Andzsu nagy részét is újjáépítették a koreai háború után.<br />
Ezek a települések mind egyformák: szürkék, egyhangúak. A belváros főútvonalait<br />
nagy beton bérházak szegélyezték. Volt még néhány szovjet stílusú középület, egy Pak,<br />
meg az elmaradhatatlan bronz Kim Ir Szen-szobor. A város többi részét apró,<br />
cseréptetős házak alkották. El kell ismernem, hogy Hjeszan sem volt sokkal különb, de<br />
a környező hegyek látványa meg a színes családi élet varázslatos hellyé tette<br />
számunkra.<br />
Anyám nagyon sajnálta, hogy ott kell hagynia Hjeszant, mert tudta, hogy így jóval<br />
ritkábban láthatja majd az anyját meg a testvéreit, ugyanakkor tisztában volt vele, hogy<br />
kivételezett helyzetben vagyunk. A legtöbb észak-koreai család soha nem lépte át a<br />
városa vagy faluja határait. Egész életüket ugyanott élték le, és még ahhoz is engedélyt<br />
kellett kérniük, hogy egy másik megyébe utazzanak. Mi apám munkájának<br />
köszönhetően olyan dolgokhoz is hozzájutottunk, amilyenekről a többség csak<br />
álmodott. Majdnem minden étkezésnél hús vagy hal volt az asztalunkon. Jómagam<br />
nem is sejtettem, hogy sok észak-koreai olyan ritkán eszik halat vagy húst, hogy<br />
pontosan meg tudja mondani, melyik napon fordult elő ilyesmi – leggyakrabban a<br />
Vezetők születésnapján, amikor a szokásosnál bőségesebb fejadagokat osztottak.<br />
Az új házunkat, amely apám katonai bázisán volt, nem szerettük. Volt benne egy<br />
falba épített rádió, amelyet nem lehetett sem kikapcsolni, sem halkabbra venni.<br />
Időnként megszólalt a bandzsang (tömbmegbízott) hangja, és különféle utasításokat<br />
harsogott, vagy légiógyakorlatot jelentett be. A bandzsang általában ötvenes éveiben<br />
járó nő volt, feladatai közé tartozott, hogy közvetítse a kormány utasításait, ellenőrizze,<br />
hogy senki sem alszik ott engedély nélkül, és szemmel tartsa a tömbben lakó
családokat. Aznap, amikor odaköltöztünk, a tömbmegbízott meghozta a két portrét.<br />
Ugyanilyenek voltak a hjeszani házunkban is. Még az első étkezésünk előtt a falra<br />
akasztottuk őket.<br />
Egész családi életünk a portrék alatt zajlott: ott ettünk, ott beszélgettünk, ott aludtunk.<br />
Tekintetük kereszttüzében nőttem fel. Minden családban a legfőbb kötelesség volt a<br />
portrék rendben tartása. Ezek valamiféle második családot képviseltek, még a saját<br />
szüleinknél is bölcsebbnek és jobbnak tartottuk őket. Az egyik kép a Nagy Vezért, Kim<br />
Ir Szent, az országalapítót ábrázolta, a másik az ő szeretett fiát, a Kedves Vezetőt, Kim<br />
Dzsong Ilt, aki majd egy napon a helyébe lép. Az ő rideg, retusált arcuk foglalta el a<br />
díszhelyet az otthonunkban, és minden otthonban. Minden épületben, ahová csak<br />
beléptem, ikonként függtek a falon.<br />
Már kisgyerek koromban is segítettem anyámnak a portrék tisztogatásában. Ezt egy<br />
különleges, az államtól kapott ronggyal végeztük, amelyet semmi más célra nem<br />
használhattunk. Pici gyerekként is tudtam, hogy a portrék nem olyanok, mint a többi<br />
berendezési tárgyunk. Egyszer, amikor ujjal mutattam rájuk, anyám hangosan rám<br />
szólt:<br />
– Ne csináld ezt!<br />
Megtudtam, hogy ujjal mutogatni különösen nagy illetlenség. Ha feléjük akarunk<br />
mutatni, tiszteletteljesen felfelé fordítjuk a tenyerünket.<br />
– Így ni – mutatta anyám.<br />
Mindig a portréknak kellett a legmagasabban lenniük a szobában, és sohasem<br />
lóghattak ferdén. Ezen a falon nem lehetett másik kép vagy egyéb dísztárgy.<br />
A középületekben és a magas rangú párttisztségviselők otthonában még egy harmadik<br />
portrét is kellett tenni – ez Kim Dzsongszukot, a japánokkal szembeni ellenállás fiatalon<br />
meghalt hősnőjét ábrázolta. Ő volt Kim Ir Szen első felesége, Kim Dzsong Il szentként<br />
tisztelt anyja. Én egyszerűen gyönyörűnek tartottam. Ezt a szentháromságot úgy<br />
neveztük: a Pektu-hegy három tábornoka.<br />
Nagyjából havonta egyszer fehér kesztyűs hivatalnokok látogattak el a háztömbbe,<br />
hogy ellenőrizzék a portrékat. Ha azt jelentették a feletteseiknek, hogy valahol nem<br />
tartják tisztán a képeket – nálunk egyszer még zseblámpával is rávilágítottak az egyik<br />
sarokra, hátha maradt egy porszem az üvegen –, büntetés várt a családra.<br />
Amikor levettük a portrékat, hogy leporoljuk őket, mindig olyan óvatosan bántunk<br />
velük, mintha csak a korjói sírokból való, felbecsülhetetlen értékű kincsek vagy netán<br />
dúsított urándarabok lettek volna. Ha a nedvesség miatt nyaranta penészfoltok jelentek<br />
meg a papíron, az még elfogadhatónak minősült. Bármilyen más károsodás miatt<br />
azonban komoly bajba kerülhetett a lakó. A sajtóban rendszeresen megjelentek
különféle portrémentő hősökről szóló történetek. A szüleim egyszer hallottak egy<br />
rádióriportot egy nagyapáról, aki az áradó folyón gázolt át, kezében a magasba emelt<br />
portrékkal (a képeket megmentette, de ő maga odaveszett), máskor meg láttak egy<br />
fényképet az országos napilapban, a Rodong Sinmunban, amelyen egy pár kuporgott a<br />
vityillójuk cseréptetőjén egy borzalmas földcsuszamlás után, és a szentséges portrékat<br />
szorongatták. Az újság arra biztatott minden állampolgárt, hogy kövessék ezeknek az<br />
igazi hősöknek a példáját.<br />
Akkoriban nem éreztem nyomasztónak vagy természetellenesnek, hogy az állam így<br />
betör az otthonunkba. Elképzelhetetlen volt, hogy bárki is kifogásolja a portrék<br />
jelenlétét. A legnagyobb ünnepeken – Kim Ir Szen és Kim Dzsong Il születésnapján –<br />
mindhárman felsorakoztunk a képek előtt, és ünnepélyes meghajlással köszöntöttük<br />
őket.<br />
De ez a kis családi szertartás volt az egyetlen alkalom, amikor a politika átlépte a<br />
házunk küszöbét. Amikor apám hazajött a munkából, és az asztalra rizs, leves, kimcsi, a<br />
neves koreai zöldségsaláta, meg savanyúság került – ezt minden étkezéshez<br />
fogyasztottunk –, anyám megvárta, míg elmondom: „Köszönjük, Mélyen Tisztelt<br />
Atyánk és Vezetőnk, Kim Ir Szen, hogy ételt adtál”, és csak ezután vettük kezünkbe az<br />
evőpálcikákat. De vacsora közben a szüleim csak személyes meg családi dolgokról<br />
beszélgettek. Többnyire épp elég ártalmatlan hír érkezett a családról Hjeszanból, nem<br />
volt szükség más témákra.<br />
Komoly kérdéseket sohasem vitattunk meg. Idővel én is megtanultam – ahogy a<br />
közlekedés veszélyeit ismeri meg az ember –, hogy az ilyesmit kerülni kell. Ez az én<br />
érdekemet szolgálta, és más családokban is hasonlóan jártak el. Miután nem volt az<br />
életnek olyan aspektusa, legyen az közélet vagy magánélet, ami ne állt volna a párt<br />
fennhatósága alatt, csaknem minden témának volt valami politikai vonatkozása,<br />
következésképpen veszélyesnek minősült. A szüleim el akarták kerülni, hogy mások<br />
előtt ártatlanul megismételjek vagy esetleg félreértsek valami óvatlan megjegyzést.<br />
Idővel már magam is érzékeltem ezt a veszélyt. Tudtam, hogy létezik, ugyanakkor<br />
normálisnak tartottam, mint a légszennyezést vagy a tűz veszélyességét. Nem<br />
aggódtam miatta, mint ahogy Minho sem aggódott, amikor nagyobb lett. Nem is<br />
nagyon emlegettük a Vezetőket, akik csillogó szemmel néztek minket a falról. Ha<br />
például az ember kimondta Kim Ir Szen nevét, de nem tette hozzá valamelyik állandó<br />
jelzőjét – Nagy Vezér, Mélyen Tisztelt Atyánk és Vezetőnk, elvtárs, elnök vagy marsall –,<br />
és valaki feljelentette emiatt, komoly büntetést kaphatott.<br />
Én ugyanúgy játszottam meg veszekedtem a társaimmal, ahogy a világ minden táján<br />
szokták a gyerekek. A szüleim helyettem is aggódtak. Anyámnak különös érzéke volt
ahhoz, hogy elhárítsa a bajokat. Ez részben abból adódott, hogy magas szongbunminősítése<br />
önbizalommal töltötte el. Ugyanakkor természetéből adódóan tapintatosan<br />
bánt az emberekkel, ami nem egy szerencsétlenségtől mentett meg minket. Jól tudta<br />
kezelni a bandzsangot, a heti lakógyűléseken mindent megtett, hogy összebarátkozzon<br />
vele, apró ajándékokkal kényeztette. Az általunk ismert tömbmegbízottak többsége<br />
kemény, racionális nő volt, anyám jól kijött velük. De azért mindig ügyelt rá, mi van<br />
szem előtt a házunkban, nehogy felkeltse valakiben az irigységet, vagy magunkra<br />
vonjuk az állam figyelmét.<br />
Ha anyám észérvekkel és jóindulattal nem tudott megoldani egy problémát, pénzzel<br />
próbálkozott.<br />
Két héttel azután, hogy Andzsuba érkeztünk, a belvárosban megállította az utcán öt<br />
vörös karszalagos önkéntes. Az ilyen őrök folyamatosan járták a várost, és figyelték,<br />
nem szegi-e meg valaki az emberek életét szabályozó milliónyi észak-koreai törvény<br />
egyikét – például farmert hord, férfi létére túl hosszú a haja, nőként nyakláncot visel<br />
vagy külföldi parfümöt használ. Ezek mind szocializmusellenes viselkedésnek, az<br />
erkölcsi hanyatlás és a kapitalista dekadencia jelképeinek minősültek. Az önkéntesek<br />
olykor nagy buzgalmukban kifejezetten erőszakosan, arrogánsan viselkedtek.<br />
A legutálatosabb húzásuk az volt, hogy a reggeli csúcsforgalomban elkapták azokat,<br />
akik úgy jöttek el otthonról, hogy elfelejtették kitűzni a ruhájukra a Nagy Vezér képét,<br />
ezt a kerek kis kitűzőt ugyanis minden észak-koreai felnőttnek a szíve fölött kellett<br />
viselnie. Ha valakit rajtakaptak, komoly bajba került. Senki sem mondhatta, hogy<br />
„egyszerűen megfeledkezett” a Nagy Vezérről.<br />
Aznap reggel anyám bűne az volt, hogy történetesen nem szoknyát, hanem nadrágot<br />
viselt nyilvános helyen. Ez tilos volt, mivel az ország vezetői kinyilvánították, hogy a<br />
koreai nőknek nem való a nadrágviselet. Az önkéntesek körbevették, és faggatni<br />
kezdték, miért van nadrágban. Mivel nem akart feltűnést kelteni, kifizette a büntetést,<br />
aztán még le is fizette őket, hogy a kihágásnak ne legyen nyoma a személyi<br />
igazolványként szolgáló könyvecskéjében.<br />
Anyám magabiztosan fizette le az embereket. Nem volt ebben semmi szokatlan, amíg<br />
le nem bukott az ember. Észak-Koreában gyakran a kenőpénz az egyetlen eszköz,<br />
amivel el lehet érni, hogy működjenek a dolgok, vagy megkerüljünk egy szigorú<br />
törvényt vagy valami ideológiai képtelenséget.
Lassanként beleszoktunk a mindennapokba a katonai bázison. Rájöttem, hogy a<br />
katonai élet nem is sokban különbözik a civil élettől. Mindenki ismert mindenkit, és<br />
senki sem érezte biztonságban magát. Apám tréfásan azt mondta, az egész ország egy<br />
katonai bázis. Akkoriban nemigen barátkoztak egymással az emberek.<br />
Apámhoz hasonlóan anyám is visszahúzódó életet élt. Mindenkivel távolságtartóan<br />
viselkedett. Ez a tartózkodás nem volt haszontalan egy olyan országban, ahol minél<br />
több embert ismert valaki, annál nagyobb esélye volt rá, hogy megbírálják vagy<br />
feljelentik. Ha hazavittem egy barátnőmet, anyám udvariasan bánt vele, de nem volt<br />
szívélyes. Pedig ez nem a természetéből fakadt. Észak-Korea egyik legnagyobb<br />
tragédiája, hogy mindenki álarcot visel, amelyet csak végveszély esetén vesz le. Anyám<br />
a családon kívül a kemény, racionális, magas szongbun-rangú nő maszkját viselte. Az<br />
álarc mögött azonban remek humorérzék és a mások iránti mély együttérzés rejlett.<br />
Bármire képes lett volna azokért, akiket szeretett. Rendszeresen kisegítette nem túl<br />
jómódú testvéreit, különösen Szegény bácsit meg a családját, akik a kollektív<br />
gazdaságban éltek, és ennivalóra, ruhára, pénzre volt szükségük. Olyan sok mindent<br />
adott nekik, hogy – ma már szégyellem bevallani – nehezteltem érte, és szóvá is tettem<br />
a dolgot. És minden gyakorlatiassága ellenére nem volt idegen tőle a spiritualitás.<br />
Szoros kapcsolatot ápolt az őseivel, újévkor meg az őszi aratásünnep, a csuszok<br />
alkalmával mindig ételáldozatot mutatott be a sírjuknál. Ilyenkor mindig suttogva<br />
beszélt, és engem is figyelmeztetett: „vigyázz, mit mondasz”, mert az ősök hallottak<br />
minket.<br />
A legjobb barátom akkoriban a kiskutyám volt – olyan aprócska öleb, amilyenekre<br />
más országokban ruhát adnak. Nekem ezt nem volt szabad, mert a kutyák öltöztetése a<br />
kapitalista dekadencia egyik közismert megnyilvánulása volt. Az átkozott jenkik jobban<br />
törődnek a kutyákkal, mint az emberekkel, mondták nekünk az iskolában. Még ruhát is<br />
adnak rájuk. Mert ők maguk is olyanok, mint a kutyák.<br />
Hatéves voltam, amikor elkezdtem az általános iskolát Andzsuban. És bár ekkor még<br />
túl kicsi voltam ahhoz, hogy észrevegyem, ez az esemény jelentősen megváltoztatta a<br />
szüleimhez fűződő viszonyomat. Bizonyos értelemben ekkortól kezdve nem hozzájuk<br />
tartoztam, hanem az államhoz.
4<br />
A FEKETE RUHÁS HÖLGY<br />
A tanév szeptemberben kezdődött, és a hosszú vakáció nem nyárra, hanem télre esett,<br />
mert a kemény koreai hidegben nehéz lett volna befűteni az iskolákat. A mi<br />
iskolánkban nagy, fatüzelésű kályha állt a tanterem közepén, a falakat pedig színes<br />
festmények díszítették: tornázó gyerekek, egyenruhás gyerekek, továbbá egy északkoreai<br />
katona, aki szuronyával egyszerre döf le egy jenkit, egy japánt meg egy délkoreait.<br />
Az ideológiai nevelés már az első napon elkezdődött.<br />
A tanárok történeteket olvastak fel olyan gyerekhősökről, akik a japánok ellen<br />
harcoltak a gyarmati időszakban, meg Kim Ir Szen gyerekkoráról szóló legendákat –<br />
arról, hogyan szenvedett már gyerekként is a nép boldogságáért: saját ennivalóját és<br />
cipőjét is odaadta szegényebb társainak.<br />
Valahányszor a Vezetők szóba kerültek, a tanárok halkan, áhítatosan kezdtek<br />
beszélni, mintha élő istenek nevét ejtenék ki. A falakat díszítő fényképeken láthattuk<br />
Kim Ir Szent mint ifjú gerillát, Kim Ir Szent mosolygó árvák körében, Kim Ir Szent<br />
fehér marsall-egyenruhájában, mint nemzetünk atyját. Feltűnően magas volt, bátor<br />
felesége pedig, Kim Dzsongszuk, aki az oldalán harcolt, mintha csak egy népmeséből<br />
lépett volna elő. Hogy is ne imádtuk volna őket?<br />
Fiuk, a Kedves Vezető, Kim Dzsong Il születésének történetétől egyenesen libabőrös<br />
lettem. Érkezését csodás égi jelek hirdették – kettős szivárvány ívelt a Pektu-hegy fölött,<br />
a fecskék emberi hangon zengtek dicsőítő éneket, és egy új csillag jelent meg az égen.<br />
Beleborzongtunk az ámulatba, amint ezt a történetet hallgattuk. Bizseregni kezdett a<br />
fejbőröm. Hiszen ez igazi varázslat! A tanárok arra biztattak minket, hogy rajzoljuk<br />
vagy fessük le a hóborította házat, ahol született, a háttérben a szent heggyel és az új<br />
csillaggal. Születésnapja, február 16-a a Ragyogó Csillag Napja volt. Az iskolában üveg<br />
alatt őrizték a szülőház makettjét, festett hóval a tetején.<br />
Nagyon boldog korszak volt ez az életemben. Mindannyian Kim Ir Szen gyermekei<br />
voltunk, és ettől úgy éreztük, hogy a világ legnagyszerűbb országában élünk. Dalokat<br />
énekeltünk Kim Ir Szen szülőfalujáról, Mangjongdéről, tánccal kísértük, és amikor a
falu neve elhangzott, a magasba emeltük a kezünket. Születésnapját, április 15-ét a<br />
Napfény Napjának nevezték, az országunk pedig az Örök Napfény Földje volt.<br />
Ezek a születésnapok nemzeti ünnepnek számítottak, ilyenkor a gyerekek<br />
finomságokat, cukorkát kaptak. Kicsi korunktól kezdve úgy kapcsolódott össze a<br />
tudatunkban az ajándékozás izgalma a Nagy Vezérrel meg a Kedves Vezetővel, mint a<br />
nyugati országokban a Mikulással meg a Jézuskával.<br />
Túl kicsi voltam ahhoz, hogy bármit is megkérdőjelezzek ezekből a történetekből.<br />
Őszintén hittem, hogy csakugyan ez a hősies család mentette meg a hazánkat. Az<br />
országunkban mindent Kim Ir Szen hozott létre. Őelőtte semmi sem létezett. Ő volt<br />
apánk apja és anyánk apja. Legyőzhetetlen harcos, aki élete során két nagy imperialista<br />
hatalmat is legyőzött – ilyen még soha nem fordult elő ötezer éves történelmünkben.<br />
Százezer csatát vívott a japánok ellen tíz év alatt – és mindez még azelőtt történt, hogy<br />
legyőzte volna a jenkiket.<br />
Képes volt napokig utazni pihenés nélkül. Megtörtént, hogy egyszerre látták keleten<br />
és nyugaton. Ahol ő megjelent, ott kibomlottak a virágok és elolvadt a hó.<br />
Még a játékszereink is az ideológiai nevelésünket szolgálták. Ha építőkockákból<br />
játékvonatot építettem, a tanár azt mondta, elvonatozhatnék rajta Dél-Koreába, hogy<br />
megmentsem az ottani, éhező gyerekeket. A küldetésem az volt, hogy hazahozzam<br />
őket, a Mélyen Tisztelt Atya és Vezető kebelére.<br />
Sok olyan dalt énekeltünk az osztályban, ami Korea egyesítéséről szólt. Ez<br />
kifejezetten szívügyem volt, mert azt mondták nekünk, hogy a dél-koreai gyerekek<br />
rongyokban járnak. A szemétdombokat túrják ennivalóért, és ki vannak téve az<br />
amerikai katonák szadista kegyetlenségének: a jenkik céltáblának használják őket,<br />
áthajtanak rajtuk a dzsipjeikkel, vagy a csizmájukat tisztíttatják velük. A tanáraink<br />
olyan rajzokat mutogattak nekünk, amelyeken télvíz idején mezítláb koldultak a<br />
gyerekek. Rettenetesen sajnáltam őket. Őszintén vágytam rá, hogy a megmentésükre<br />
siethessek.<br />
A tanárok kedvesek voltak velünk, hiszen a Nagy Vezér gyakran hangoztatta, hogy a<br />
gyerekek jelentik a jövőt, ezért úgy kell velük bánni, mint a királyokkal. Az iskolákban<br />
nem alkalmaztak testi fenyítést. Gyakran énekeltük a „Boldogok vagyunk” című dalt, és<br />
minden szavát komolyan gondoltuk. Magabiztosak voltunk és hálásak, mert úgy<br />
éreztük, szeretnek minket.<br />
A szüleim sosem bírálták előttem – vagy később Minho előtt – az iskolai<br />
nevelésünket. Ez veszélyes lett volna. Nem kommentálták, de nem is erősítették meg<br />
azt, amit tanultunk. Inkább szóba sem hozták. Mindenesetre anyám, akinek kifinomult<br />
volt a veszélyérzete, arra tanított, hogy minden jóért a Nagy Vezérnek és az országnak
mondjak köszönetet. Ha nem így teszek, az őrá vetett volna rossz fényt, és esetleg<br />
feltűnt volna egy besúgónak. Márpedig a besúgók mindenhol ott voltak – a katonai<br />
bázison, ahol éltünk, a város utcáin, az iskolában. Az Állambiztonsági Minisztérium,<br />
vagyis a Bowibu Megyei Hivatalának jelentettek. Ez volt a titkosrendőrség. Más nyelvre<br />
lefordítva nincs meg a szóban az az erő, amitől egy észak-koreainak megfagyott az<br />
ereiben a vér. Ahogy a költő Csang Dzsinszong írta, egy síró kisgyerek már a Bowibu<br />
puszta említésétől is elhallgatott.<br />
A Bowibu nem figyelte az embereket az utcasarkokon, nem hallgatta ki a<br />
beszélgetéseinket a falakon keresztül. Erre nem volt szüksége. Megtették helyette az<br />
állampolgárok. Szomszéd jelentett a szomszédról, gyerekek kémkedtek gyerekek után,<br />
munkatársak figyelték egymást, a tömbmegbízott, vagyis a bandzsang pedig szervezett<br />
figyelőrendszer segítségével felügyelte a háztömbben lakó összes családot. Ha a<br />
hatóságok arra kérték, hogy egy bizonyos családot helyezzen szorosabb megfigyelés<br />
alá, akkor bevonta az illető család szomszédjait. A besúgók gyakran kiegészítő<br />
élelmiszer-fejadagot kaptak a munkájukért. A Bowibut nem érdekelték az olyan valódi<br />
bűncselekmények, amelyek az embereket sújtották, mint például a lopás, ami bőven<br />
előfordult, vagy a korrupció. Nekik csakis a politikai árulás számított, amelynek már a<br />
legkisebb – képzelt vagy valóságos – jele elég volt ahhoz, hogy egy egész család –<br />
nagyszülők, szülők, gyerekek – eltűnjön. A házuk köré kordont vontak, a bent lakókat<br />
éjszaka, teherautóval vitték el, és többé senki se látta őket.<br />
Nekem sosem tűnt fel, hogy a szüleim mélyen hallgatnak mindarról, amit az<br />
iskolában tanítanak nekünk. Csak évekkel később fogtam fel, miért volt így. Mint ahogy<br />
a rendszer iránti hűségüket sem kérdőjeleztem meg soha, és abban sem kételkedtem,<br />
hogy hisznek országunk megmentője, Kim Ir Szen önzetlen, emberfeletti hőstetteiben.<br />
A nyári szünetben anyám egyszer elvitt a rokonainkhoz Hjeszanba. Az utazás azért volt<br />
emlékezetes számomra, mert egy újabb mítoszt ismertem meg, amely tovább formálta<br />
gyermeki világnézetemet. A történetet Ópium bácsi, a drogkereskedő mesélte el<br />
nagyanyám házában.<br />
Az ópium nem számított ritkaságnak Észak-Koreában. A parasztok már az 1970-es<br />
évek óta termesztettek mákot, és állami laboratóriumokban vonták ki a nyers<br />
terményből a kiváló minőségű heroint – a kevés olyan áru egyike volt ez, amelyet<br />
nemzetközi színvonalon állított elő az ország. A heroint azután külföldön
értékesítették, hogy keményvalutához jussanak. Az észak-koreaiaknak azonban tilos<br />
volt használni, vagy kereskedni vele. Ám a kenőpénzre épülő gazdaságban a heroin<br />
mégis nagy mennyiségben jutott el az emberekhez. A nagyapám illegálisan árulta<br />
Hjeszanban, meg a folyó túlpartján, Kínában, ahol igen nagy volt rá a kereslet.<br />
A nagyanyám is rendszeresen használta a szert. Sokan voltak így vele, mivel<br />
fájdalomcsillapítókhoz és más gyógyszerekhez nehezen lehetett hozzájutni.<br />
Ópium bácsinak hatalmas, csillogó szeme volt, jóval nagyobb, mint anyám bármelyik<br />
testvérének – csak jó pár év múlva értettem meg, miért. Tehát ő mesélt nekem arról a<br />
hölgyről, aki lejön az égből, valahányszor elered az eső.<br />
– Fekete ruhában van – mondta titokzatosan, erős dohányból készült cigarettával a<br />
szájában, majd sárga füstkarikát fújt a levegőbe. – Ha belekapaszkodsz a szoknyájába,<br />
magával visz az égbe.<br />
Andzsuba visszatérve alig vártam, hogy essen az eső. Amikor végre meghallottam a<br />
mennydörgést, kirohantam a házból, és felnéztem a felhőkre. Esőcseppek hullottak az<br />
arcomra. Ha a Mélyen Tisztelt Atyát és Vezetőt egyszerre láthatták keleten és nyugaton,<br />
akkor igazán nincs abban semmi rendkívüli, hogy egy fekete ruhás hölgy lebeg a<br />
felhők között. Már el is képzeltem égi birodalmát. Rettegés töltött el, ha a hölgyre<br />
gondoltam, mégis égtem a kíváncsiságtól, hogy megtaláljam. Belekapaszkodtam a<br />
lépcsőbe, mert attól féltem, hogy olyan hirtelen zuhan elém, mint az esőcseppek, és<br />
azonnal felkap.<br />
Anyám azonban hamar megtörte a varázst.<br />
– Hát te meg mit művelsz ott? – kiáltott ki az ajtón. – Gyere be!<br />
– A fekete ruhás hölgyet várom.<br />
– Micsoda?<br />
Aztán megváltozott az arckifejezése, mintha hirtelen eszébe jutott volna valami.<br />
Nyilván emlékezett Ópium bácsi meséjére, és ekkor értette meg, mennyire komolyan<br />
vettem a történetet. Kétrét görnyedt a nevetéstől, aztán átölelt, de még ekkor is<br />
éreztem, hogy rázkódik a teste. Még órák múlva is nevetett, amikor apám hazaért, ő<br />
pedig a rizst főzte vacsorára. Nem győzte törölgetni a könnyeit a ruhája ujjával.<br />
Ettől eléggé összezavarodtam.<br />
Bizonyos meséket szívből hinnem kellett, és soha nem volt szabad kétségbe vonnom.<br />
Ha viszont más történeteket hittem el, kinevettek. Pedig én tényleg szerettem volna<br />
hinni a fekete ruhás hölgyben.<br />
Az iskola falain belül érthető volt a világ. A tanároknak megvolt a maguk egyszerű<br />
magyarázata minden jóra és minden rosszra. Az iskolán kívül azonban zavarosabb<br />
világgal találkoztam. Ópium bácsi biztosan meg tudta volna magyarázni, ha egyszer is
alkalmam nyílt volna normális beszélgetést folytatni vele.<br />
A bácsikám házában egyszer láttam egy tömör aranyrudat az asztalon, mellette pedig<br />
egy ragacsos golyószerűséget, ami leginkább kátrányra emlékeztetett. Amikor<br />
megkérdeztem tőle, mi az, azt felelte, hogy ópium.<br />
– Vegyél belőle egy keveset a ceruzád hegyével! – biztatott.<br />
– És mit csináljak vele?<br />
Erre sípoló nevetés tört ki belőle.<br />
– Hát edd meg! Mi mást csinálnál?<br />
Éppen meg voltam fázva, nem éreztem jól magam. A tüneteim pár percen belül<br />
elmúltak.<br />
Andzsu sivár, mocskos város volt, de csodálatos dombok vették körül. Három idilli<br />
gyermekkori nyarat töltöttem ott, sokszor piknikeztünk a vadvirágos réteken. Bizonyos<br />
hónapokban a levegő tele volt szitakötőkkel. Ide-oda szálldostak színjátszó, kék-zöld<br />
szárnyaikkal. A magas fűben szaladgálva kergettük őket. Minden gyerek ezt csinálta.<br />
Hétvégeken apám is csatlakozott hozzánk. Néhány gyerek leharapta a szitakötők fejét<br />
és megette, azt mondták, mogyoróíze van.<br />
Egyik kirándulásunkon sudár, fiatal fákból álló fenyőerdőben terítettük le a<br />
pikniktakarónkat. Anyám egy hosszú ággal csapkodni kezdte a fákat, és a következő<br />
pillanatban tobozeső hullott ránk. Én meg körbe szaladgáltam, és egy zsákba<br />
gyűjtöttem őket. Sosem nevettünk annyit együtt, mint akkor.<br />
Ez a jelenet úgy él az emlékezetemben, mint a színtiszta boldogság pillanata, röviddel<br />
ezután ugyanis fájdalmas tragédia ért. Arra értünk haza, hogy a kiskutyám elpusztult.<br />
A katonai bázis egyik teherautója elgázolta. Nagyon megsirattam. Apám azt mondta, ne<br />
is álmodjak arról, hogy újabb kutyát kapok, mert nagyon nehéz volt házi kedvenceket<br />
szerezni.<br />
De nem ez az esemény árnyékolta be andzsui emlékeimet. A folytatás sokkal<br />
rosszabb volt.
5<br />
EMBER A HÍD ALATT<br />
Hétéves voltam, amikor anyám egy meleg délutánon beküldött valamiért a városba.<br />
Kellemetlenül párás volt a levegő. A folyó felől orrfacsaró szag terjengett. Mindent<br />
beleptek a legyek. Éppen hazafelé tartottam a folyóparton, amikor valamivel előrébb<br />
megláttam a vasúti híd alatti úton tolongó tömeget. Furcsa módon megéreztem, hogy<br />
valami baj történhetett, de nem tudtam ellenállni a kísértésnek, hogy megnézzem.<br />
Befurakodtam a tömegbe, hogy lássam, mi történt. Az elöl állók mind felfelé bámultak.<br />
Követtem a tekintetüket, és egy akasztott embert láttam.<br />
A fejére koszos zsákot húztak, a kezét hátrakötözték. A gyári munkások liláskék<br />
egyenruhája volt rajta. Nem mozgott, de a teste ide-oda ingott a híd vaskorlátjához<br />
erősített kötélen. A közelében jó pár katona állt rezzenéstelen arccal, vállukra akasztott<br />
puskával. A nézelődők egy szót sem szóltak, mintha valamiféle szertartáson vettek<br />
volna részt. A kötél csikorgott. Állott férfiverejték szaga csapott az orromba. A jelenet<br />
zavarba ejtett, mert senki sem mozdult, senki sem sietett a kötélen lógó ember<br />
segítségére.<br />
A legjelentéktelenebb részlet ragadt meg az emlékezetemben. A mellettem álló férfi<br />
rágyújtott, aztán leengedte cigarettát tartó kezét, és a füst ott gomolygott az ujjai körül.<br />
Szélcsend volt. Hirtelen úgy éreztem, nem kapok levegőt.<br />
Ki kellett jutnom onnan. Valósággal kirontottam a tömegből.<br />
Amikor elmeséltem anyámnak, mit láttam, fehér lett, mint a fal. Hátat fordított<br />
nekem, úgy tett, mintha nagyon el lenne foglalva valamivel. Aztán azt dünnyögte:<br />
– Máskor ne nézz meg ilyen dolgokat!<br />
A következő napokban számos akasztásra került sor a városban, és anyámat ez<br />
rosszul érintette. Ismerte az egyik áldozatot, egy Pek Kjongszul nevű nőt. Az illetőt<br />
azzal vádolták, hogy pénzszerzés céljából elcsábította az állami bank egyik<br />
alkalmazottját. Népbíróság mondta ki fölötte az ítéletet. A tárgyaláson anyám is jelen<br />
volt. Bár igazi tárgyalást tulajdonképpen nem rendeztek – csupán felolvasták a vádat,<br />
majd a vádlottat ott helyben kivégezték. Ha a vádlott félelmében elájult, a hatóságok<br />
másnap folytatták az eljárást, így az áldozat csak az utolsó pillanatban tudhatta meg, mi
vár rá. Az esős évszak elején jártunk, Andzsu fölött egész reggel dörgött az ég, amitől<br />
anyám még feszültebb lett. Ekkor már terhes volt Minhóval, és nem volt jó<br />
idegállapotban.<br />
Az asszony kiszállt a rendőrségi furgonból, és szembetalálta magát a nyolc esküdttel,<br />
akik egy asztal mögött ültek a város egyik terén, körülöttük rendőrkordon és hatalmas,<br />
néma tömeg. A vádlott kezét hátrakötözték, az arca pedig olyan lila és dagadt volt az<br />
ütésektől, hogy anyám alig ismert rá. Az asszony valósággal kóválygott, és állati<br />
rémület ült a szemében.<br />
Egy recsegő hangszóróból elhangzottak a vádak. A vádlott térdre borult, és<br />
nyöszörögni kezdett, azt mondta, nagyon sajnálja és szégyelli, amit tett. Anyám tudta<br />
róla, hogy a fia rendőrtiszt; a nő bizonyára azt hitte, hogy fia jó kapcsolatai révén<br />
megmenekülhet.<br />
– Az ítélet kötél általi halál.<br />
A vádlott döbbenten kapta fel a fejét. Úgy nézett körbe, mintha a tömegtől várna<br />
segítséget. A rendőrségi furgonok mögött egy magas pózna állt, amelyről hurok lógott.<br />
Ezt eddig nem láthatta. A rendőrök megragadták, és kezénél-lábánál fogva odavitték a<br />
póznához. A nő hiába rúgkapált és jajgatott, a következő pillanatban már ott volt a<br />
hurok a nyaka körül. Megrántották a kötelet, a nő teste a levegőbe emelkedett. Pár<br />
pillanatig rángatózott, aztán elernyedt.<br />
Amikor anyám hazaért, ömlött az eső. Anyám furcsa, üres tekintettel bámult maga<br />
elé. Azt mondta, eddig nem is sejtette, hogy egy embert ugyanolyan könnyű megölni,<br />
mint egy állatot. A holttestet durván feldobták egy teherautóra. Anyám megkérdezte az<br />
egyik bírósági tisztségviselőt, hová temetik, és azt a választ kapta, hogy egy<br />
szemetesgödörbe kerül, és hamuval szórják be.<br />
Ez volt az az apróság, ami igazán felháborította anyámat.<br />
Ha a nőnek nem lesz tisztességes sírja, ahová a leszármazottai ellátogathatnak, hogy<br />
kifejezzék ősük iránti tiszteletüket, a szelleme nem lel majd nyugalmat. Örökösen<br />
kísérteni fogja az élőket.<br />
Azon a nyáron apám a munkája miatt a katonai bázisokat járta országszerte. Az ő<br />
megnyugtató jelenléte nélkül anyámnak alvászavarai támadtak az akasztások után.<br />
Karikás szemmel ült a reggelinél, azt mondta, rémálmaiban az áldozatok szellemét<br />
látja. A legegyszerűbb feladatra is képtelen volt odafigyelni. Nagyon rémült volt,<br />
mielőbb el akarta hagyni Andzsut. Nem tudom, hogy az ő rábeszélésére történt-e, vagy<br />
csak véletlen egybeesésről volt szó, mindenesetre hatalmas megkönnyebbülés fogta el,<br />
amikor apám bejelentette, hogy elköltözünk – mégpedig Észak-Korea második<br />
legnagyobb városába, Hamhungba.
Elhagytuk Andzsut, de nem mentünk azonnal Hamhungba. A szüleim azt akarták, hogy<br />
a testvérem a szülővárosukban, Hjeszanban jöjjön a világra, ott anyakönyvezzék, mint<br />
a családunk összes többi tagját. Így hát az öcsém Hjeszanban született. Az észak-koreai<br />
családoknál az a szokás, hogy ha több gyerek van, a nevük első szótagja azonos. Mivel<br />
én Minjong voltam, az öcsém Minho lett. Hétéves voltam ekkor, és durcásan figyeltem,<br />
hogy mindenki az új jövevénynek gügyög, őt kényezteti, megállás nélkül jönnek a<br />
rokonok – Öreg néni, Csinos néni, Magas néni, Ópium bácsi, Mozi bácsi –, gratulálnak,<br />
ajándékokkal halmozzák el. Anyám viszont sugárzott a boldogságtól, nagyon örült,<br />
hogy ismét körülveszi a család meg a régi szomszédok.<br />
Felmerült azonban egy váratlan családi probléma. Apám szülei látni akarták újszülött<br />
unokájukat. Akkoriban még nem tudtam az igazságot a származásomról. Azt hittem,<br />
hogy apám szülei a vér szerinti nagyszüleim, de számomra érthetetlen okokból addig<br />
sosem találkoztunk velük.<br />
Hideg fapadló volt a házukban. Nem éreztem ott jól magam, mint ahogy anyám sem,<br />
ezt pontosan éreztem. A nagyapám félelmetes ember volt, szinte szóba sem állt velünk.<br />
Amikor a földön ülve fogyasztottuk a vacsorát, elhúzódott tőlünk, külön asztalhoz ült.<br />
A nagyanyám neki tálalt elsőként. Ez a tisztelet jele volt, de ugyanakkor a<br />
megkülönböztetésé is. Apám, aki általában nyugodtan, magabiztosan viselkedett,<br />
határozottan feszült volt, és túl sokat beszélt, hogy kitöltse a csöndet. Egyáltalán nem az<br />
a könnyed csevegés vett körül minket, mint amikor anyám anyját és testvéreit<br />
látogattuk meg.<br />
Mihelyt átléptem a küszöböt, máris éreztem, hogy a nagyszülők sokkal jobban<br />
szeretik Minhót, mint engem. Csak akkor ragyogott fel az arcuk, amikor a karjukba<br />
vették, vagy amikor gurgulázva nevetett és kiabált. Vele szeretetteljesen bántak.<br />
Anyámmal és velem udvariasan, de ridegen. Azt gondoltam, azért van így, mert Minho<br />
fiú, és ezek a régimódi, távolságtartó emberek jobban szeretik a fiúunokát, mint a lányt.<br />
Minho volt a szüleim egyetlen fia, ami rendkívül jelentős pozíciót biztosított neki a<br />
családban. Az elkövetkező években valahányszor meglátogattuk a nagyszülőket,<br />
Minhót elhalmozták ajándékokkal, nekem meg semmi sem jutott. Csak mostanában<br />
jöttem rá, hogy anyám nyilván számított erre. Ezért volt velem olyan bőkezű, mindig<br />
ellátott zsebpénzzel, ha édességet kértem, azt is kaptam, és szép ruhákban sem<br />
szűkölködtem. Ezért volt az, hogy a kilencedik születésnapomra megkaptam Észak-
Koreában töltött éveim legcsodálatosabb ajándékát.
6<br />
A PIROS CIPŐ<br />
Nagy izgalommal töltött el, hogy a keleti partra, Hamhungba költözünk. Akkoriban<br />
Hamhung fontos ipari központnak számított. Arról vált híressé, hogy ott gyártották a<br />
Vinylon nevű szintetikus szálat, ezt az észak-koreai találmányt, amelyet egyenruhák<br />
készítéséhez használtak. Erre a vívmányra annyira büszkék voltunk, hogy még<br />
hazafias dalokat is énekeltünk róla. Ugyan eresztette a színét, könnyen összement,<br />
merev és kényelmetlen viselet volt, de hihetetlenül tűzálló. A város számos étteremmel<br />
és egy pompás új színházzal is büszkélkedhetett – ez volt Észak-Korea legnagyobb<br />
színháza.<br />
A városban sokkal több autó közlekedett, mint Andzsuban (eleinte nem győztem<br />
mutogatni rájuk), és bicikliből is jóval több akadt. A széles utcákon, nagy körutakon<br />
szikrát szórt a trolibuszok áramszedője, és az épületek sem voltak olyan sivárak.<br />
A levegő azonban igen szennyezett volt. Reggelenként néha kénsárga színben játszott<br />
az ég, és vegyszerszag úszott a levegőben. Ez a hatalmas hungnami ammóniumműtrágyagyárból<br />
származott, amelyet maga Kim Ir Szen is többször felkeresett, és a<br />
helyszínen látta el iránymutatással az intézményt. A Nagy Vezér szavai mindenütt ott<br />
voltak: a város utcáin vörös plakátok és kőtáblák formájában, a Tonghung-hegy<br />
oldalában kétméteres betűkkel megjelenítve. A képétől sem szabadulhatott az ember:<br />
színes üvegfestményeken, márvány- és bronzszobrokon, a házak falára festett<br />
portrékon ábrázolták mint katonát, tudóst, szigorú ideológust vagy a gyerekek kedélyes<br />
barátját.<br />
Bár apám magas rangú tisztként dolgozott a légierőnél, a lakáskörülményeink éppen<br />
csak elfogadhatóak voltak. Megint csak egy katonai bázison kaptunk lakást, egy<br />
hatszintes betonépületben, ahol nem volt lift. Három szobánk volt, és hideg folyó<br />
vizünk. A falakat megsárgult tapéta borította, amelyet anyám azonnal kicserélt egy<br />
jobb minőségű, mosható fajtára. A fürdőszobába kék csempét rakatott. Télen befagytak<br />
a csövek, nyáron penésztől feketedtek a külső falak.<br />
Én azonban nagyon szerencsés voltam, bár ezt akkor még nem fogtam fel teljesen.<br />
Apám a rangjának köszönhetően nemcsak olyan árukhoz jutott hozzá, amelyekről
számos ember csak álmodhatott, de sok ennivalót és háztartási cikket is kapott<br />
ajándékba vagy megvesztegetés gyanánt.<br />
Elméletben az állam gondoskodott mindenkinek a szükségleteiről – az ételről, a<br />
tüzelőről, a lakásról és a ruházatról – az Állami Elosztórendszeren keresztül. Az így<br />
kapott ellátás mennyisége és minősége attól függött, milyen fontosnak ítélték az illető<br />
állampolgár munkáját. A munkahelyén mindenki havonta kétszer kapta meg a<br />
jegyeket, amelyeket különféle javakra válthatott be. Pár évvel azelőtt a párt még<br />
komolyan fontolgatta, hogy eltörli a pénzt. Amikor a rendszer megfelelően működött, a<br />
pénzre valóban csak mint zsebpénzre volt szükség, legfeljebb fodrászhoz ment belőle<br />
az ember. De a kommunista tervgazdaság többnyire olyan kevéssé volt hatékony, hogy<br />
gyakran leállt a rendszer, a fejadagok lecsökkentek, a jegyeket ellopták, és az emberek<br />
már a létszükségleti cikkek esetében is egyre inkább a megvesztegetésre és a<br />
feketepiacra hagyatkoztak – amihez pedig készpénz kellett, méghozzá lehetőleg nem is<br />
koreai von, hanem keményvaluta.<br />
Gyakran jártunk étterembe, ahol a híres hamhungi specialitást, a nengmjont főzték.<br />
Ez jéghideg marhahúslevesben felszolgált tészta, csípős szósszal, bár több változata is<br />
van. Anyám olyan élvezettel ette, hogy még a szemét is lehunyta. Annyira megszerette,<br />
hogy szinte szenvedélyévé vált ez az étel.<br />
Vasárnaponként a szomszéd lányokkal játszottam a háztömbünk betonudvarán.<br />
Ugróköteleztünk, vagy egyfajta ugróiskolát játszottunk, amelyet szabangcshiginak<br />
hívnak.<br />
A hét többi napján vagy iskolában voltam, vagy az iskolával kapcsolatos<br />
tevékenységek foglaltak le. És nem csak a gyerekek napirendje volt ilyen zsúfolt.<br />
Mindenkinek – a gyári munkásoknak, a kádereknek, a katonáknak, a<br />
dokkmunkásoknak, a parasztoknak, a tanároknak, a háziasszonyoknak, a<br />
nyugdíjasoknak, és persze a szüleimnek is – jutott valami munkaidő utáni értekezlet<br />
vagy más agyzsibbasztó tevékenység, például az ideológiai „tanulócsoportok” vagy<br />
„vitakörök”, ahol gyakran kívülről meg kellett tanulni a Nagy Vezér meg a Kedves<br />
Vezető beszédeit, vagy többórás előadásokat kellett végighallgatni a legkülönbözőbb<br />
témákról, a forradalom kezdeteinek történetétől a sertéstenyésztés új módszerein és a<br />
vízenergián át Kim Dzsong Il költészetéig. Ez egyfelől a kommunista ideológia része<br />
volt – így kívánták biztosítani, hogy senki se forduljon önző, individualista módon a
magánélet felé –, másfelől az állampolgárok ellenőrzését szolgálta. Azzal, hogy<br />
örökösen lefoglalták az embereket efféle tevékenységekkel, elérték, hogy alig néhány<br />
óra legyen az életükben naponta, amikor nem figyelik őket.<br />
Andzsuban kezdtem az iskolát, de most Hamhungban új iskola várt rám, ami<br />
szorongással töltött el. Anyám alig bírt berángatni az épületbe az első napon.<br />
A gyerekek durvának tűntek, és másféleképpen beszéltek; itt nem volt meg az a<br />
„falusias” érzés, mint az andzsui iskolában. A folyosói feliratok világosan kijelölték a<br />
kötelességeinket: „Tanulj hazánk javára!” és „Mindig légy résen Kim Ir Szen marsall<br />
érdekében!”<br />
De nyitott természetű gyerekként kíváncsi voltam az új osztálytársaimra. Több<br />
lánnyal is hamar összebarátkoztam, mert a szerető család biztos hátteret nyújtott<br />
számomra.<br />
A hamhungi iskolában vettem részt először „élettisztító gyűlésen”, ahol nyilvános<br />
önkritikát kellett gyakorolnunk. Az ilyen gyűléseket Kim Dzsong Il vezette be 1974-ben,<br />
és ezek a rettegett események azóta szervesen hozzátartoznak az észak-koreai élethez.<br />
Az általános iskolában kezdődik a dolog, és egy életen át tart. Nálunk szombatonként<br />
tartották a gyűléseket, és ott volt az egész osztály, mind a negyven diák. Az<br />
osztályfőnök elnökölt. Egymás után mindenkinek fel kellett állnia, megvádolni valakit,<br />
és bevallani valamit. A szégyenlősség nem jelentett mentséget. Senki sem állíthatta<br />
magáról, hogy ő hibátlan.<br />
A felnőtteknek megalázó és fájdalmas lehetett, hogy az összes munkatárs előtt<br />
kritizálniuk kellett valamelyik kollégájukat valamiféle munkával kapcsolatos vagy<br />
személyes hiányosságáért. De a kisgyerekeket is sok mindenben találták bűnösnek.<br />
A gyűléseink halálosan komoly légkörben zajlottak. A tanár a legapróbb nevetgélést<br />
sem tűrte, pedig a vádak gyakran nevetségesek voltak. Az összejövetel rendszerint úgy<br />
kezdődött, hogy felolvasták Kim Ir Szen vagy Kim Dzsong Il valamelyik parancsolatát,<br />
aztán felálltunk, és megvádoltuk azt a gyereket, aki megszegte a szóban forgó előírást.<br />
Aztán röpködni kezdtek a vádak, ujjal mutogattunk egymásra. Ironikus módon ez volt<br />
az egyetlen alkalom, amikor „elvtársnak” szólítottuk egymást.<br />
Ezek a gyűlések még a gyerekekben is nagy félelmet és keserűséget keltettek. De a<br />
bennünk – felnőttekben és gyerekekben egyaránt – lakozó emberségnek köszönhetően<br />
megtaláltuk a módját, hogy kevésbé fájdalmassá tegyük őket. Ha nem tudtam rávenni
magam, hogy megvádoljak valakit, olykor magamat vádoltam meg, ez megengedett<br />
volt. Vagy valamelyik barátnőmmel megegyeztünk, hogy egyik héten ő bírál engem, a<br />
következő héten meg én illetem őt valamilyen előre megbeszélt, kitalált váddal.<br />
Például a barátnőm felállt, és így szólt:<br />
– Mélyen Tisztelt Atyánk és Vezetőnk azt mondta, hogy a gyerekeknek teljes<br />
szívükkel és tiszta aggyal kell a tanulásra koncentrálniuk. – Aztán rám mutatott: –<br />
A múlt héten észrevettem, hogy Pak elvtárs nem figyel az órán.<br />
Lehorgasztottam a fejem, mintha nagyon szégyellném magam. A következő héten<br />
aztán rajtam volt a sor. Ily módon barátok maradtunk. Anyám is hasonló alkukat kötött<br />
a munkatársaival a munkahelyén, és Minho is így járt el, amikor iskolába került.<br />
A gyűléseken azt tanultam meg, hogyan lehet túlélni az efféle dolgokat. Diszkrétnek<br />
kell lennem, ügyelnem kell rá, mit mondok és teszek, és óvakodnom kell a többiektől.<br />
Már én is felvettem az álarcot, melynek viselésében a felnőtteknek oly nagy<br />
gyakorlatuk volt.<br />
De az is gyakran előfordult, hogy egy diák váratlan kritikát kapott. Ilyenkor az illető<br />
bosszút állt. Néhány esetben ez akár tragikus következményekkel is járhatott. Egyszer<br />
az osztályunkban egy tízéves fiú rámutatott az egyik osztálytársunkra, és azt mondta:<br />
„Amikor nálatok jártam, láttam, hogy egy csomó holmitok van, ami korábban nem<br />
volt. Honnan szedtétek a pénzt, amiből mindezeket megvettétek?” A tanár jelentette az<br />
esetet az iskolaigazgatónak, az meg a Bowibunak. A titkosrendőrség nyomozást indított,<br />
és megállapította, hogy a családnak van egy fia, aki elhagyta az országot, és most Dél-<br />
Koreából küld nekik pénzt. A család három generációját mint hazaárulókat tartóztatták<br />
le.<br />
A mindenütt jelen lévő besúgókhoz hasonlóan az önbíráló gyűléseket is a normális<br />
élet részének tartottam. De valahogy azt is éreztem, hogy nincs bennük semmi pozitív,<br />
csupa negatív érzés kapcsolódott hozzájuk.<br />
Gyerekkorom legfőbb mérföldkövéhez kilencéves koromban érkeztem el<br />
Hamhungban. A velem egykorú gyerekekkel együtt beléptem az észak-koreai<br />
kommunista ifjúsági mozgalomba, vagyis úttörő lettem. Az avatási szertartást az ország<br />
összes iskolájában ugyanazon a napon tartották, a szülők és a tanárok nagy<br />
befogadóképességű nyilvános helyeken gyűltek össze ebből az alkalomból. Az északkoreai<br />
emberek életében elvileg ez az egyik legszebb nap.
Valamikor kilenc és tizennégy éves kor között kötelező belépni az úttörők közé, de<br />
nem mindenkit vesznek fel azonnal. Először is át kellett esni egy félelmetes<br />
memóriapróbán: be kellett bizonyítanom, hogy kívülről megtanultam az úttörők<br />
jogainak és kötelességeinek felsorolását. Ettől kezdve bárhol is voltam, bármi történt, a<br />
Nagy Vezér és a Kedves Vezető útmutatását követtem. Az ő tanításaik szerint kellett<br />
gondolkodnom és cselekednem. Mindenkit vissza kellett utasítanom és fel kellett<br />
jelentenem, aki arra akart rávenni, hogy olyasmit tegyek, ami ellenkezik az<br />
akaratukkal. A memoriterekben mindig is jó voltam, könnyen átmentem a vizsgán. És<br />
mivel a legfontosabb tantárgyból – Kim Ir Szen és Kim Dzsong Il forradalmának<br />
történetéből – is jól teljesítettem, bekerültem azok közé, akiket az év első ilyen<br />
szertartásán, 1989. február 16-án, Kim Dzsong Il születésnapján avattak úttörővé.<br />
Pár nappal az avatás előtt anyám új cipővel lepett meg a nagy alkalom tiszteletére.<br />
A cipő külföldi volt, és egy dollárboltból származott – ilyen különleges üzletekben<br />
vásárolhattak azok, akik külföldi valutát tudtak szerezni, és azt el akarták költeni. Az<br />
ajándéktól olyan izgatott lettem, hogy anyám megengedte, hogy bekukucskáljak a<br />
cipős dobozba. Csillogó, élénkpiros, pántos, csattal záródó lakkcipő volt benne – nem is<br />
hasonlított azokra az olcsó állami cipőkre, amelyeket mindannyian hordtunk, és<br />
amelyeket csak fekete színben gyártottak. Anyám csak az avatás előtti estén hagyta,<br />
hogy kivegyem a dobozból.<br />
Az avatási ünnepségen vörös úttörőnyakkendőt és a blúzunkra tűzött kis<br />
úttörőjelvényt kellett viselnünk. A nyakkendőt felnőttes viseletnek tartottam, úgy<br />
éreztem, azt jelenti, hogy többé nem vagyok gyerek. De a piros cipő ekkor már sokkal<br />
nagyobb izgalomban tartott. A várakozás őrjítő volt. Az avatás előtti éjszaka úgy<br />
aludtam, hogy a cipő ott volt mellettem az ágyban. Néhányszor fel is ébredtem, és<br />
mindig megtapogattam, hogy megvan-e még.<br />
Amikor végre reggel lett, majd’ kibújtam a bőrömből izgalmamban. Az avatást az<br />
iskolánk dísztermében tartották. A különleges alkalomra a gyerekek festményeivel és<br />
kollázsaival díszítették a falakat – ezek a Pektu-hegyi titkos gerillabázist ábrázolták, ahol<br />
a Kedves Vezető világra jött, meg az új csillagot, amely megjelent az égen a születése<br />
éjszakáján. Az igazgató és a tanárok mikrofonba harsogtak a színpadon, melynek<br />
közepén egy hatalmas csokor kimdzsongilia – Kim Dzsong Il kedvenc virága, húsos<br />
levelű, vörös begónia – foglalta el. Aztán mindenki felállt, elénekeltük „Kim Dzsong Il<br />
tábornok dalát”, majd végre a felavatandó diákok léptek a színpadra, hogy megkapják a<br />
nyakkendőt és a jelvényt. A szülőkből álló közönség mindenkit megtapsolt.<br />
Rettentően büszke voltam a cipőmre, amikor felléptem a színpadra. A mai eszemmel<br />
visszagondolva meglepőnek találom, hogy nem lett kellemetlen következménye a
dolognak. A piros cipő nyilván minden jelenlévőnek feltűnt. Csak évek múltán fogtam<br />
fel, milyen szokatlan ajándék volt ez. A többi gyerek – több százan voltunk – mind az<br />
államtól kapott fekete cipőt viselte az avatáson. Anyám óvatos asszony volt, de – akár<br />
tudatosan, akár öntudatlanul – határozottan erősítette bennem az individualista<br />
felfogást.<br />
Számos csoportképet és családi fényképet készítettünk. Nagy nap volt ez a szüleim<br />
számára. Apám a légierő egyenruháját viselte. Anyám magával hozta Minhót, aki akkor<br />
kétéves volt.<br />
Azoknak az osztálytársaimnak, akiket aznap nem avattak úttörővé, várniuk kellett a<br />
következő avatásig, amelyre április 15-én, Kim Dzsong Il születésnapján került sor.<br />
Az egyik lány, akivel jóban voltam, nem került be a februárban avatott úttörők közé,<br />
és az iskolából is sokszor hiányzott. Az osztályfőnökünk valamiért azt találta ki, a lány<br />
barátnőivel együtt családlátogatásra megy, hogy lássa, jól van-e a tanítványa. A család a<br />
város egyik lerobbant részében lakott, az utcákon csupa gyanús alak mászkált. A ház is<br />
rémes állapotban volt. Szörnyű hibát követtünk el azzal, hogy odamentünk. A lány<br />
nyilvánvalóan titkolni próbálta előttünk a szegénységét, mi meg egyszer csak<br />
beállítottunk, bezsúfolódtunk a két kis szoba egyikébe, és lesütött szemmel hallgattuk,<br />
amint a zavarában fülig vörösödött tanárnő azt magyarázza az anyának, jó lenne, ha a<br />
lány minden nap jönne iskolába.<br />
Ez az élmény mélységesen felkavart. Tudtam, hogy vannak többé-kevésbé<br />
kivételezett helyzetű családok, de ugyanakkor valamennyien a világ legnagyszerűbb<br />
országának egyenlő polgárai voltunk. A Vezetők egész életüket arra áldozták, hogy<br />
mindannyiunkról gondoskodjanak. Vagy mégsem?<br />
Észak-Koreában ingyenes az iskoláztatás, bár a szülőknek folyamatosan, az előírt<br />
kvóták szerint adományozniuk kellett mindenféle dolgokat, amiket az iskola azután<br />
eladott, hogy meg tudja vásárolni a szükséges felszereléseket. Az egyik barátnőm azért<br />
nem járt iskolába, mert a szülei nem engedhették meg maguknak az efféle<br />
hozzájárulást. Egyikünk sem volt elég cinikus ahhoz, hogy megállapítsa, a valóságban<br />
egyáltalán nem ingyenes az oktatásunk. Az adományozás hazafias kötelességnek<br />
számított – a nyúlprémből kesztyű és sapka készült a katonáknak, akik védelmeznek<br />
minket, az ócskavasból puska, a rézből puskagolyó, a gombákat és az erdei bogyókat<br />
valutáért exportálták. Előfordult, hogy egy-egy gyereket az osztály színe előtt szidott le<br />
a tanár, amiért nem teljesítette az előírt kvótát.
1990 elején, amikor tízéves voltam, apám bejelentette, hogy megint költözünk, ezúttal<br />
visszamegyünk Hjeszanba. Anyámnak elege lett a hamhungi mókuskerékből és a<br />
légszennyezésből, hiányzott neki a családja és a tiszta levegő. Nem szerette volna egy<br />
iparvárosban felnevelni Minhót. Ezúttal is alig vártuk a költözést. A szüleim folyton<br />
Hjeszanról és az ottani emberekről beszéltek.<br />
Úgy éreztük, hazamegyünk.<br />
Minho, anyám és én búcsút intettünk apámnak és Hamhung városának a vonat<br />
ablakából. Abban maradtunk, hogy apám pár nap múlva jön utánunk. A hazafelé<br />
vezető út csak azért ragadt meg az emlékezetemben, mert olyan drámát éltünk át,<br />
amely tartós hatással volt anyámra és rám.<br />
Észak felé tartva átszálltunk egy Kildzsu nevű városban, a keleti parton. Az északkoreai<br />
pályaudvarokon szigorúan ellenőrzik az iratokat, az utasoknak gyakran<br />
rendőrök és jegyellenőrök sorfala előtt kell elhaladniuk. Csak az szállhat vonatra,<br />
akinek belepecsételték az engedélyt a személyi igazolványába, és megváltotta a<br />
vonatjegyét, amely csak négy napig érvényes. Leszálláskor aztán még egyszer<br />
ellenőriznek minden dokumentumot. Egy ellenőrnő megnézte anyám jegyét, és<br />
gorombán közölte vele, hogy lejárt. Szinte minden észak-koreai ismeri a hivatalnoknak<br />
ezt a típusát: egyenruhába bújt mini Nagy Vezér. A nő elvette anyám igazolványát, és<br />
azt mondta, várjon.<br />
Anyám a kezébe temette az arcát. Nagy bajba kerültünk. Ahhoz, hogy új vonatjegyet<br />
váltsunk, engedélyt kellett volna kérnie, hogy visszamehessen Hamhungba. Ez sok<br />
időbe telt volna, ráadásul ott volt vele a két gyerek meg a sok csomag. Szorult<br />
helyzetben voltunk. Minho hangosan sírt. Anyám levette a hátáról, a karjába vette,<br />
aztán leroskadtunk egy padra a pályaudvaron. Én fogtam anyám kezét. Nyilván látszott<br />
rajtunk, mennyire kétségbe vagyunk esve, mert egy középkorú férfi, akin szürke sapka<br />
volt és a Koreai Államvasutak egyenruhája, odajött, és mosolyogva megkérdezte, mi a<br />
baj. Anyám elmondta, mire a férfi elment a jegyellenőr irodájába. A nő nem volt ott, de<br />
a férfi visszahozta anyám jegyét és igazolványát, és visszaadta neki. Aztán halkan<br />
annyit mondott:<br />
– Amikor jön a vonat, ugorjanak fel rá. De ha az ellenőrnő keresi magukat, bújjanak<br />
el.<br />
Anyám annyira hálás volt, hogy azt kérte, adja meg a címét, hadd küldjön neki
valamit.<br />
A férfi felemelte a kezét:<br />
– Erre nincs idő.<br />
A vonat bedöcögött az állomásra, latrinabűzt és olvadt fém szagát hozva magával.<br />
Nagy fékcsikorgással megállt, lassan kinyíltak az ajtók.<br />
Felszálltunk. A kocsi zsúfolt volt. Anyám gyorsan elmagyarázta a történteket az<br />
utasoknak, és megkérdezte, elbújhatunk-e mögöttük. Egy perc múlva már hallottuk is,<br />
hogy az ellenőrnő a peronon várakozókat faggatja. Aztán ő is felszállt a vonatra.<br />
– Nem láttak egy nőt egy csecsemővel meg egy kislánnyal? – üvöltötte. – Nem szállt<br />
fel a vonatra?<br />
– De láttuk őket – szólalt meg egyszerre két utas előttünk. – Arra mentek.<br />
A nő leszállt, jobbra-balra pillantgatva keresett minket. Hallottuk, hogy tovább<br />
kérdezősködik a peronon. Lélegzet-visszafojtva vártunk. Miért nem indul már el a<br />
vonat? Egy perc is eltelhetett így. Aztán éles fütty hallatszott. A vonat mozgásba lendült,<br />
a kerekek zakatolni kezdtek. Anyám rám nézett, és végre kiengedte a levegőt. Rettegett<br />
attól, hogy Minho megint sivítozni kezd.<br />
Az idegenek iránti kedvesség ritkaságnak számít Észak-Koreában. Másoknak segíteni<br />
kockázatos. Az állam paradox módon azzal, hogy jó állampolgárokat faragott belőlünk,<br />
mindannyiunkból feljelentőket és besúgókat csinált. Ez az epizód annyira szokatlan<br />
volt, hogy anyám sokszor emlegette, mennyire hálás annak a férfinak és az utasoknak.<br />
Pár év múlva, amikor az ország belépett legsötétebb korszakába, megint eszünkbe<br />
jutott a segítőnk. Akkoriban a rendes emberek, akik mások érdekét a sajátjuk elé<br />
helyezték, az elsők között haltak meg. Csak a kíméletlenek és az önzők maradtak<br />
életben.
7<br />
A FEJLŐDÉS VÁROSA<br />
Hjeszanban megint csak a hadsereg biztosított lakást számunkra. A szomszédaink mind<br />
katonatisztek és családtagjaik voltak. A lakás az észak-koreai körülményekhez képest<br />
nem volt rossz. Két szoba volt benne és guggolós vécé. A padlófűtés csövei olyan forrók<br />
voltak, hogy a linóleum alatti ragasztó furcsa, gombára emlékeztető szagot árasztott, de<br />
az épület szigetelése igen gyengére sikerült. Telente a padlón fekve jól megmelegedett<br />
az oldalunk, de közben majd’ lefagyott az orrunk. Ha forró fürdőt akartunk venni,<br />
forralnunk kellett a vizet.<br />
Anyám elvégezte a szokásos átalakítást, kicserélte a tapétát és a bútorokat. Szívesen<br />
tette. Boldog volt, hogy visszaköltöztünk Hjeszanba, és újra a családunk körében<br />
lehetünk. Úgy éreztük, megtaláltuk a helyünket.<br />
Hjeszan óriási fejlődésen ment keresztül, amíg távol voltunk. A kínai határnál zajló<br />
illegális kereskedelem valósággal virágzott, és anyám is be akart szállni az üzletbe. Egy<br />
helyi állami hivatalban talált állást, de a fizetése – ahogy az állami állásoknál<br />
megszokott volt – alig ért valamit. Ő pedig komoly összegeket akart keresni, mint<br />
Csinos néni, Pénz bácsi meg Ópium bácsi.<br />
Úgy tűnt, Hjeszanban mindent be lehet szerezni – a különleges szeszes italoktól a<br />
drága külföldi parfümökön és márkás nyugati ruhákon át a japán elektronikai<br />
cikkekig –, csak éppen borsos áron. A csempészek a kínai oldalon lévő Csangpaj<br />
megyéből a keskeny, sekély folyón keresztül hozták át az árut, amelyet aztán átadtak<br />
koreai kapcsolatuknak, vagy a Csangpaj–Hjeszan Nemzetközi hidat használták (ezt a<br />
helyiek csak Barátság hídnak nevezték). Ha a hídon át zajlott a csempészet, az északkoreai<br />
vámosokat kellett lefizetni, ha a folyón át, akkor a határőröket. Amikor télen<br />
befagyott a folyó, a csempészek a jégen lopakodtak át; az év többi részében éjszaka<br />
gázoltak át a vízen, vagy akár fényes nappal is, ha a kulcsfontosságú pontokon őrködő<br />
határőrök le voltak fizetve, és maguk is részt vettek az üzletben.<br />
Mi láttuk a prosperitás jeleit. A kívülállóknak ez nem lett volna nyilvánvaló, mivel az<br />
észak-koreaiak szegények, és nem akarják magukra vonni az állam figyelmét. Ha<br />
valaki Kínából tekintett át a határon, éjszaka olyan várost látott, amely teljes sötétségbe
orult, csupán néhány petróleumlámpa pislogott az ablakokban, nappal pedig egy<br />
szürke, sivár helyet, ahol az emberek örömtelenül bicikliznek munkába. De a jelek ott<br />
voltak körülöttünk. A külföldieknek fenntartott szálloda, ahová a szüleim mintegy<br />
ajándékképpen néha elvittek minket egy éjszakára (az igazgató jóban volt anyámmal),<br />
mindig tele volt kínai vendégekkel. Reggelente együtt reggeliztünk velük, de soha nem<br />
beszélgettünk, hátha figyelnek a besúgók vagy a Bowibu ügynökei. A város<br />
dollárboltjában, amely a pályaudvarral szemközt működött, csak úgy hemzsegtek a<br />
vásárlók, mivel itt keményvalutáért mindent megkaphattak, ami sehol máshol nem<br />
volt megszerezhető, különösen nem az Állami Elosztórendszeren keresztül. Olyan volt<br />
ez a hely, mint valami mesebeli barlang. Ámulattal néztem, milyen csillogó az áruk<br />
csomagolása – külföldi sütemények, csokik lila meg ezüstszínű papírban, ami<br />
ellenállhatatlanul vonzóvá tette őket, gyümölcslevek (narancs, alma, szőlő) átlátszó<br />
üvegben, nyugati felirattal, amelyek valahonnan messziről, a bőség földjéről jöttek. Az<br />
üzlet előtt úgy rajzottak az illegális valutaváltók, mint a legyek. Anyám egyszerűen<br />
elsétált mellettük, nem üzletelt velük, azt mondta, becsapják az embereket,<br />
újságpapírból vannak a pénzkötegeik, csak néhány valódi bankjegyet tesznek fölülre,<br />
mert tudják, hogy ha valaki feketén vált pénzt, úgysem tehet panaszt sehol. Az állami<br />
fodrászatba alig lehetett bejutni, annyi volt az előjegyzés, a nők daueroltatták a hajukat<br />
(a hajfestés tiltott volt), és az állami éttermek is nagy forgalmat bonyolítottak. De a<br />
pezsgés jeleit leginkább a szabadtéri piacokon lehetett megfigyelni.<br />
A piacoknak ellentmondásos szerepük van az észak-koreai társadalom életében.<br />
A kormányzat többször is megpróbálta betiltani őket, vagy legalábbis szigorúan<br />
korlátozni a nyitvatartási idejüket, mivel Kim Dzsong Il, aki ekkor már az ország<br />
tényleges vezetője volt az apja helyett, kijelentette, hogy a piacok mindenféle<br />
szocializmusellenes tevékenység melegágyai. (Ebben egyébként igaza volt.) De miután<br />
az Állami Elosztórendszer nem működött rendesen, és az emberek a létszükségleti<br />
cikkekhez sem mindig jutottak hozzá, a piacokat mégsem lehetett megszüntetni.<br />
Időnként előfordult, hogy valamilyen, Phenjanból elrendelt razzia miatt a piacok<br />
előzetes értesítés nélkül bezártak, de aztán pár nap múlva újra kinyitottak; olyanok<br />
voltak, mint az életerős, termékeny gyomnövények. A piaci árusítást szabályozó<br />
törvények folyton változtak. Évekig tilos volt rizst árulni, mert ezt a szentként tisztelt<br />
terményt csakis a Nagy Vezér oszthatta szét. De amikor én megfordultam a piacon –<br />
rendszeresen jártunk oda anyámmal –, rizst is lehetett kapni, no meg húst, zöldséget,<br />
konyhai edényeket, kínai ruhákat, kozmetikumokat és – titokban, pult alól – külföldi<br />
popzenei magnókazettákat, bár ez utóbbiak mind az eladónak, mind a vevőnek óriási<br />
kockázatot jelentettek. A legjobb minőségűnek a japán árukat tartották. Ezután a dél-
koreai termékek következtek (de az ősellenség címkéit, márkajelzéseit gondosan<br />
eltávolították róluk), majd végül a kínaiak.<br />
Anyám nem vesztegette az időt. Rövid idő alatt kapcsolatokat épített ki a folyó túlsó<br />
partján, Csangpajban élő kínai kereskedőkkel, és megrendelte az átküldendő árukat,<br />
amelyeket majd tekintélyes haszonnal adhat el. Két legfőbb üzleti partnerét An úrnak<br />
és Csang úrnak hívták, mindketten koreai-kínaiak voltak, és mindkettejüknek háza volt<br />
a folyóparton, a kínai oldalon.<br />
Anyám szépen fejlődő üzleti tevékenységével állt összefüggésben, hogy a Hjeszanba<br />
érkezésünk utáni második évben egyszer engem is elvitt egy jósnőhöz.<br />
Rendkívül korán keltünk, még sötét volt. Apám és Minho aludt még. Tavasz volt, a<br />
kihalt, piszkos utcákon élénkzöld rügyek fakadtak a fák ágain. A pályaudvarra siettünk,<br />
hogy elérjük az ingázók első vonatát, és elmenjünk vele abba a Teocshon nevű faluba,<br />
ahol a jósnő lakott.<br />
Anyám sok efféle praktikát ismert, és rengeteg pénzt költött rájuk. Engem ingerültté<br />
tett, hogy ilyen korán kellett felkelnem, de anyám azt mondta, a szellemekkel<br />
leginkább hajnalban lehet kapcsolatba lépni.<br />
– Ilyenkor a jósnő is pontosabban látja a jövőt.<br />
Azért is mentünk olyan korán, mert anyám el akarta kerülni a sorban állást. Máskor<br />
már az is megesett vele, hogy nem találta otthon a jósnőt. A szomszédja azt mondta,<br />
elvitte egy sötétített ablakú Mercedes, hogy valamelyik magas rangú pártvezetőnek<br />
jósoljon. Észak-Korea ateista ország. Ha valakit rajtakapnak, hogy Bibliát tart a házában,<br />
akár halálra is ítélhetik, vagy élete végéig büntetőtáborba kerülhet. A spirituális<br />
buzgalom egyetlen engedélyezett megnyilvánulása a Kim-imádat. A sámánok és a<br />
jósnők tevékenysége is tiltott, a rezsim magas rangú káderei mégis kikérik a<br />
véleményüket. Azt beszélték, hogy még maga Kim Dzsong Il is tanácsot szokott kérni<br />
tőlük.<br />
A jósnő háza ősrégi, földszintes, favázas, zsúptetős vályogház volt. Nem is tudtam,<br />
hogy még léteznek ilyen épületek. A falak kissé megdőltek, és dohos szag terjengett<br />
odabent. A kócos, sűrű hajú jósnő sem volt éppen fiatal. Egyedül nevelte az unokáját.<br />
– Üzleti ügyben volna kérdésem – suttogta anyám. – A kínai üzlettársamnak vannak<br />
bizonyos árui. Azt szeretném tudni, mikor vegyem át őket.<br />
Vagyis anyám azt akarta tudni, melyik a legalkalmasabb nap a csempészetre, ha nem
akar bajba kerülni. Olykor, ha a dátum már előre meg volt beszélve, anyám a<br />
balszerencse elhárítására szertartást rendelt, amiért persze fizetni kellett.<br />
A jósnő egy marék rizst öntött az asztalra, majd a körmével kisebb adagokba<br />
rendezte a rizsszemeket. Alaposan megvizsgálta az így kialakult kupacokat, aztán pergő<br />
nyelvvel hadarni kezdett. Nem tudtam, hozzánk intézi-e a szavait vagy a szellemekhez.<br />
Aztán elárulta, melyik nap a legalkalmasabb az áruk fogadására.<br />
– Amikor aznap elhagyod a házat, bal lábbal kell átlépned a küszöböt. Aztán szórj szét<br />
egy kevés sót, és könyörögj jó szerencséért a hegyi szellemhez.<br />
Anyám bólintott. Meg volt elégedve.<br />
– Ő a lányom – mutatott be, aztán megmondta az asszonynak a születésem pontos<br />
időpontját. A jósnő olyan átható tekintettel meredt rám, hogy megijedtem. Aztán<br />
színpadiasan lehunyta a szemét.<br />
– Értelmes gyerek a lányod – jelentette ki. – A jövője kapcsolatban áll a zenével.<br />
Idegen földön termett rizst fog enni.<br />
Akkor kelt fel nap, amikor hazafelé menet az állomásra tartottunk. Csípős, de<br />
kristálytiszta volt a levegő. A hegycsúcsok élesen váltak ki az ég hátteréből, de lejjebb<br />
fehér köd lebegett a fenyők között. Anyám a kezemet fogva, lassan lépkedett a<br />
földúton. A jóslat járt az eszében. Az „idegen földön termett rizs” kifejezést úgy<br />
értelmezte, hogy a tengeren túl fogok élni. Aztán felsóhajtott, rájött, hogy valószínűleg<br />
csak pénzkidobás volt az egész. Észak-Koreában egyetlen hétköznapi ember sem<br />
utazhatott külföldre, az emigrációról nem is beszélve. Mindig így van az ember a<br />
jósokkal. Mondanak valamit, mi meg eldöntjük, mit hiszünk el belőle. Én például<br />
nemigen hittem a csempészet napjával kapcsolatos jóslatban, viszont azt, amit rólam<br />
mondott a jósnő, hajlamos voltam elfogadni. Magam is úgy véltem, hogy a zenében<br />
rejlik a jövőm. Magántanártól tanultam harmonikázni, és jól haladtam. A harmonika<br />
népszerű hangszernek számít Észak-Koreában, még a II. világháború végén terjedt el,<br />
amikor a félsziget északi részén a szovjet Vörös Hadsereg orosz csapatai állomásoztak –<br />
bár a párt azt hirdette, hogy a mi kultúránkat soha nem érte idegen hatás. Azt<br />
gondoltam, az idős asszony jóslata azt jelenti, hogy hivatásos harmonikajátékos leszek,<br />
és egy másik megyéből való férfi lesz a férjem. Talán Phenjanban fogok élni. Ez maga<br />
lett volna a valóra vált álom. A fővárosban csak a kivételezettek lakhattak. Hetekig<br />
ábrándoztam erről, míg be nem következett egy váratlan esemény, amely véget vetett<br />
az álmodozásomnak, sőt az egész gyerekkoromat beárnyékolta.
8<br />
A TITKOS FÉNYKÉP<br />
A jósnőnél tett látogatásunk után pár hónappal, a nyári tanítási szünetben anyám<br />
elvitte valahová Minhót, engem pedig egész napra a nagyanyámnál hagyott.<br />
A nagyanyám elragadó, okos asszony volt, és rengeteg történetet mesélt. Ezüstös haját<br />
régi koreai szokás szerint hajtűvel tűzte kontyba. Ezen a napon azonban egy olyan<br />
történetet beszélt el nekem, amely teljesen feldúlta a lelkemet.<br />
Még ma sem értem igazán, miért tette. Nem volt rosszindulatú. És nem hiszem, hogy<br />
kezdett meggyengülni az agya, elfelejtette, mi az, amit titokban kellene tartania.<br />
Egyetlen magyarázatot tudok elképzelni: azt gondolta, jobb, ha minél előbb megtudom<br />
az igazat, mert kislányként könnyebben elfogadom, mint ha később, felnőtt nőként<br />
döbbenek rá. Mindenesetre ha így gondolta, borzasztó hibát követett el.<br />
Szombat délelőtt volt, a meleg időben tárva-nyitva voltak az ablakok meg az ajtó. Az<br />
udvarban szajkók hangoskodtak, vizet ittak egy tálból. Az asztalnál ültünk, amikor a<br />
nagyanyám egyszerre átható tekintettel nézett rám, aztán halkan megszólalt:<br />
– Tudod, apád nem az igazi apád.<br />
Nem is értettem, mit beszél.<br />
Átnyúlt az asztal fölött, és megszorította a kezem.<br />
– A neved Kim. Nem Pak.<br />
Hosszú csönd következett. Nem értettem, hová akar kilyukadni, talán még halványan<br />
el is mosolyodtam. Biztosan csak viccel. Anyámhoz hasonlóan neki is jó humorérzéke<br />
volt.<br />
Zavaromat látva hozzátette:<br />
– Ez az igazság.<br />
Felállt, és odament a vitrinhez, ahol a legszebb táljait és tányérjait tartotta.<br />
A bútornak volt egy alsó fiókja. Nagyanyám merev derékkal lehajolt. Láttam a<br />
nyakában a zsinórt, amelyen a párttagkönyvét tartotta. Előhúzott egy kartonborítékot,<br />
és a kezembe nyomta. Dohos szaga volt.<br />
– Bontsd ki.<br />
Belenyúltam a borítékba, és kihúztam belőle egy fekete-fehér fényképet. Esküvői kép
volt. Azonnal felismertem rajta anyámat. Ő volt a középen álló, gyönyörű<br />
cshimacsogorit viselő menyasszony. De a jelenetet nem tudtam értelmezni. A mellette<br />
álló vőlegény nem az apám volt. Hanem egy magas, jóképű, hátrafésült hajú férfi<br />
nyugati stílusú öltönyben. Mögöttük Kim Ir Szent ábrázoló bronzszobor magasodott<br />
kitárt karral, mintha csak a forgalmat irányítaná.<br />
Nagyanyám az öltönyös vőlegényre mutatott.<br />
– Ő az apád. Ez a hölgy pedig… – mutatott egy gyönyörű nőre a férfi jobbján – a húga,<br />
a nagynénéd. Filmszínésznő Phenjanban. Nagyon hasonlítasz rá – mondta, majd nagyot<br />
sóhajtott. – Az igazi apád rendes ember volt, és nagyon szeretett téged.<br />
Mintha hirtelen besötétedett volna a szobában. Minden kapcsolatomat elvesztettem a<br />
valósággal. Teljesen elveszetten lebegtem a valószerűtlenné vált világban.<br />
A nagyanyám elmagyarázta: anyám annyira szerette apámat, hogy nem tudott<br />
együtt élni a férjével, az én biológiai apámmal. Elvált tőle.<br />
Az apám nem az apám? Könnyek szöktek a szemembe. Hogy mondhat ilyet?<br />
Nem szóltam. De nagyanyám mintha olvasott volna a gondolataimban, tudta, mit<br />
akarok kérdezni. Én egyszerűen képtelen voltam megszólalni. Azt hiszem, ha<br />
kinyitottam volna a számat, darabokra hullottam volna.<br />
– Minho a féltestvéred – bólogatott a nagyanyám.<br />
Tágra nyílt szemmel meredtem rá, de ő csak folytatta.<br />
– Pár éve, amikor anyád meglátogatta Pénz bácsit Phenjanban, véletlenül összefutott<br />
az utcán az igazi apáddal…<br />
Végigfutott a hátamon a hideg. Nem tetszett, hogy apámnak nevezi azt az embert.<br />
– Anyádnál volt egy fénykép rólad, amit megmutatott neki. Ő egy szót sem szólt. Csak<br />
hosszan nézte, aztán se szó, se beszéd, a zsebébe csúsztatta, és elment. Úgyhogy most<br />
ott van nála a fényképed. – Nagyanyám kinézett az ablakon, tekintete a távolban<br />
magasodó hegyekre vándorolt. – Ez után az eset után írtam a húgának, a színésznőnek,<br />
hogy megtudjam, mi történt az apáddal. Azt válaszolta, hogy a válás után nem sokkal<br />
újranősült, és két ikerlánya született. Az egyiknek a Csihe nevet adta, a te eredeti<br />
nevedet.<br />
Tehát eredetileg a Csihe nevet viseltem.<br />
Ekkor árnyék futott át nagyanyám arcán.<br />
– Nem lett volna szabad ezt tennie.<br />
Az észak-koreai babona szerint, ha valaki újraházasodik, és a második házasságából<br />
született gyerekének ugyanazt a nevet adja, mint az előző házasságából valónak, akkor<br />
az a gyerek, aki másodikként kapta a nevet, meghal.<br />
– A kislány még egészen kicsi volt, amikor hirtelen megbetegedett és meghalt.
Kábultan hagytam el nagyanyám házát. Üresnek, dermedtnek éreztem magam, sírás<br />
környékezett. A nagyanyám nem mondta, hogy titokban kell tartanom mindezt, de én<br />
tudtam, hogy sosem fogok beszélni róla sem anyámnak, sem apámnak, sem másnak.<br />
Túl kicsi voltam, nem is sejtettem, hogy épp az tett volna jót, ha beszélek róla.<br />
Magamba temettem a dolgot, és az rágni kezdte a szívemet. Végtelenül össze voltam<br />
zavarodva. Egyetlen dolgot értettem csak: azt, hogy az apai nagyszüleim emiatt olyan<br />
ridegek velem, miközben Minhóval nem győznek kedveskedni. Ő vér a vérükből. Én<br />
nem.<br />
Amikor hazaértem, Minho a földön ült, és színes ceruzákkal rajzolt. Amikor<br />
megláttam, mit rajzol, megdöbbentem, és megint könnyek szöktek a szemembe. És<br />
elfogott a düh. Gyerekes, bájos rajz volt, pálcikaemberek formájában ábrázolta<br />
négytagú családunkat, amint kézen fogva állunk a ragyogó nap alatt. A napban egy<br />
szemüveges férfi arca volt – Kim Ir Szené.<br />
Minho ekkor ötéves volt. Jó természetű kisfiúvá cseperedett, szívesen segített<br />
anyánknak. Nagyon aranyos mosolya volt. De ekkor az az érzésem támadt, hogy<br />
üvegfal választ el minket. Ő csak a féltestvérem.<br />
Ekkortól kezdve megváltozott a kapcsolatunk. Folyton kötözködtem vele,<br />
verekedéseket provokáltam, amelyekben ő sosem győzhetett. Ma már szégyellem ezt.<br />
Anyám egyre csak azt kérdezgette:<br />
– Mi ütött beléd? Miért nem tudsz úgy viselkedni, mint Minho?<br />
Hosszú évekbe telt, mire éretten fel tudtam dolgozni azt, amit a nagyanyámtól<br />
megtudtam, és újra közelebb kerültem az öcsémhez.<br />
Aznap este vacsora közben egy szót sem szóltam. Anyám Csinos néni valamelyik<br />
üzleti vállalkozásáról fecsegett; Minhóra rászóltak, hogy ne hadonásszon az<br />
evőpálcikáival; apám szokás szerint nyugodt volt, mintha semmi se változott volna.<br />
A végén megkérdezte:<br />
– Mi bajod? Olyan csöndes vagy, mint egy kisegér.<br />
A tányéromba bámultam. Nem tudtam apámra nézni.<br />
Észak-Koreában a család a legfontosabb. A vérségi leszármazás a legfontosabb.<br />
A szongbun a legfontosabb. Ez az ember nem az apám.<br />
Eltávolodtam tőle, elhúzódtam, azt gondoltam, már nem szeretem. A fájdalom ültette<br />
a fejembe ezt a gondolatot.<br />
Kerülni kezdtem apámat.
9<br />
HOGYAN LEGYÜNK JÓ KOMMUNISTÁK?<br />
Csatlakoztam az utcán gyülekező gyerekekhez. Egyikünk sem késett el soha.<br />
Megigazítottuk vörös nyakkendőnket, aztán sorba rendeződtünk. Az osztálytitkárunk,<br />
aki egyben a menetet is vezette, a magasba emelte a vörös lobogót, mi pedig a karunkat<br />
lengetve masírozni kezdtünk mögötte, és torkunk szakadtából énekeltünk:<br />
Ki az a partizán, aki páratlanul nagy tetteket vitt végbe?<br />
Ki az a hazafi, akinek tettei örökké élnek?<br />
1992 szeptemberében megkezdtem a felső tagozatot Hjeszanban, és minden reggel<br />
nyolckor ott meneteltem a többiekkel. Annyira jól ismertük a dalokat, hogy azonnal a<br />
megfelelő hangnemben zendítettünk rá.<br />
Szívünknek oly drága dicső tábornokunk neve,<br />
Szeretett Kim Ir Szenünk örökös hírneve!<br />
Ekkor már zavart az egykor hőn áhított vörös nyakkendő. Anyámtól megtanultam,<br />
hogy nagy gondot kell fordítanom a megjelenésemre. Utáltam az unalmas észak-koreai<br />
ruhákat. Másképp akartam kinézni, mint a többiek. Az előző tavasszal történt incidens<br />
után a testemmel is tudatosabban kezdtem foglalkozni.<br />
Anyám eljött értem az iskola elé, hogy együtt ebédeljünk. Az épület előtt üldögéltünk<br />
a napfényben, rizsgombócokat ettünk a folyóparton, amikor az első emeleti<br />
osztálytermünk ablakából kikiabált egy fiú, de olyan hangosan, hogy még Kínában is<br />
hallották:<br />
– Hé, Minjong, milyen ronda az anyád! Nem úgy, mint te!<br />
Mögötte felharsant a többi fiú nevetése. Csak tizenkét éves voltam, de elvörösödtem<br />
dühömben. Addig meg se fordult a fejemben, hogy anyám ne lenne szép. Sokkal<br />
megalázóbbnak éreztem a dolgot, mint ő. Anyám egyszerűen elnevette magát, és azt<br />
mondta, nyugodjak meg. Aztán megcsipkedte az arcom, és hozzátette:<br />
– A fiúk kezdenek felfigyelni rád.
Az iskolában koreait, matekot, zenét, művészetet és „kommunista etikát” tanultunk. Ez<br />
utóbbi az észak-koreai nacionalizmus és a konfuciánus hagyomány különös keveréke<br />
volt, és azt hiszem, nem sok köze lehetett a nyugati értelemben vett<br />
kommunizmushoz. Oroszt, kínai írást, földrajzot, kémiát és fizikát is tanulni kezdtem.<br />
Apám fontosnak tartotta a kínai kalligráfiát, és ezen a téren különösen szigorú volt<br />
velem. A koreai és a japán nyelvben sok szó származik a régi kínaiból, és bár a három<br />
nyelv idővel különbözőképpen fejlődött, a három nép gyakran tapasztalja, hogy írott<br />
formában képesek kommunikálni egymással. Engem nem nagyon érdekelt ez a<br />
tantárgy, akkoriban inkább a fiúkon meg a ruhákon járt az eszem. Nem is sejtettem,<br />
hogy eljön majd az az idő, amikor gondolatban nem győzök hálálkodni apámnak,<br />
amiért rávett, hogy tanuljak kínaiul. Valóságos kincset adott a kezembe. Egy napon<br />
életmentőnek bizonyult ez a tudásom.<br />
A legalaposabban azonban a Nagy Vezér és a Kedves Vezető életét és gondolatait<br />
tanulmányoztuk. A tananyag nagy részét a Kim-kultusz tette ki. Az általánosban még<br />
csak „Kim-tevékenységeket” gyakoroltunk, a középiskolában viszont már komolyan<br />
elmélyedtünk ebben a tárgyban. Az iskolában volt egy terem, amelyet Kim Ir Szennek,<br />
Kim Dzsong Ilnek és Kim Dzsong Il anyjának, Kim Dzsongszuknak szenteltek. Ez volt a<br />
legtisztább helyiség az egész iskolában, itt használták a legjobb építőanyagokat,<br />
amelyeket a szülők kötelező hozzájárulásaiból vásároltak. Használaton kívül mindig<br />
zárva tartották az ajtót és az ablakokat, nehogy por szálljon a fényképekre. Mielőtt<br />
bementünk, le kellett vennünk a cipőnket, és csakis fehér zokniban léphettünk be.<br />
A történelemoktatás felületes volt. A múlt nem volt kőbe vésve, időnként átírták.<br />
A szüleim még azt tanulták az iskolában, hogy I Szunsin admirális, akinek sikerült<br />
visszavernie a hatalmas erőkkel támadó japán hódítókat a 16. században, a koreai<br />
történelem egyik legnagyobb hőse volt. Mire én kerültem iskolába, az admirális már<br />
jóval jelentéktelenebb figurának számított. Azt tanultuk, hogy I mindent megtett<br />
ugyan, de a társadalom akkoriban még elmaradott volt, és a koreai történelemben<br />
egyetlen kiemelkedő figura sem létezett, amíg meg nem jelent Kim Ir Szen, az<br />
emberiség történetének legnagyobb hadvezére.<br />
A tanárok mindent mély meggyőződéssel adtak elő. Az órák során csak a tanár<br />
tehetett fel kérdéseket. Ilyenkor a felszólított diáknak fel kellett pattannia, és<br />
vigyázzállásban úgy kellett elharsognia a választ, mintha egy század katonát
vezényelne. Nem várták el tőlünk, hogy bármiről is önálló véleményt alakítsunk ki,<br />
vagy vitatkozzunk, netán értelmezzünk valamilyen gondolatot. A lecke csaknem<br />
mindig abból állt, hogy kívülről meg kellett tanulni valamit. Ez nekem könnyen ment,<br />
így gyakran osztályelső voltam.<br />
A propaganda minden tantárgyba beszivárgott. A földrajzkönyvünkben olyan képek<br />
voltak, amelyek apró, a szárazságtól megrepedezett talajú parcellákat ábrázoltak.<br />
– Ilyen egy átlagos gazdaság Dél-Koreában – magyarázta a tanár. – A gazdálkodók<br />
nem tudnak rizst termeszteni ezeken a földeken. Ezért szenvednek az emberek.<br />
A matekkönyvben is gyakran érzelmi színezetet kaptak a feladatok. „A Nagy<br />
Honfelszabadító Háború egyik csatájában a Koreai Népi Hadsereg három bátor<br />
katonája harminc aljas amerikai imperialistával végzett. Milyen arány állt fenn a<br />
harcoló katonák között?”<br />
Amerikáról csakis negatív dolgokat tanultunk. A rajzfilmekben vicsorgó sakálként<br />
ábrázolták az amerikaiakat. A propagandát szolgáló plakátokon soványak voltak, mint<br />
a piszkafa, horgas orruk és szőke hajuk volt. Azt mondták róluk, hogy büdösek. Dél-<br />
Koreából ők csináltak „földi poklot”, és azóta is bábkormányként irányítják az országot.<br />
A tanárok minden adandó alkalommal emlékeztettek minket az amerikaiak<br />
hitványságára.<br />
– Ha egy jenki gazemberrel találkoztok az utcán, és cukorkával kínál, nehogy<br />
elfogadjátok! – figyelmeztetett minket az egyik tanár felemelt mutatóujjal. – Ha<br />
elveszitek a cukorkát, azt fogja hinni, hogy az észak-koreai gyerekek koldusok. És<br />
bármit kérdez tőletek, vigyázzatok, még akkor is, ha a legártatlanabb kérdésekről van<br />
szó.<br />
Összenéztünk az osztálytársaimmal. Még sosem láttunk amerikait. Nem sok nyugati<br />
fordult meg az országunkban, amerikai meg különösen nem, bár valami okból ez a<br />
láthatatlan fenyegetés még rémisztőbbnek tűnt.<br />
A tanár a folyó túlsó partján élő kommunista szövetségeseinktől, a kínaiaktól is óva<br />
intett minket. Irigykednek ránk, nem szabad megbízni bennük. Ezt készséggel el is<br />
hittem, mivel a piacon látott kínai áruk gyakran kétes minőségűek voltak.<br />
A Hjeszanban keringő, rémisztő városi legendák is megerősíteni látszottak a tanárnő<br />
szavait. Az egyik ilyen legenda azt állította, hogy a kínaiak embervérrel festik pirosra a<br />
textíliákat. Ettől rémálmaim lettek. Az ilyen történetek anyámra is hatottak. Amikor<br />
egyszer rovarpetéket talált valami fehérneműben, amit a piacon vásárolt, azon<br />
tűnődött, vajon szándékosan tette-e bele a kínai gyártó.
Az első félév elején a tanárunk nagy bejelentést tett. Hamarosan megkezdődik a<br />
felkészülés és a gyakorlás a tömegjátékokra, amelyek a nevelésünk szerves részét<br />
képezik. Az ehhez szükséges edzés, szervezettség és fegyelem majd jó kommunistává<br />
tesz minket. Példával is alátámasztotta, mire gondol. Kim Dzsong Il szavait idézte:<br />
miután minden gyerek tudja, hogy egyetlen egyéni botlás több ezer résztvevő<br />
munkáját teheti tönkre, ezért mind megtanulja, hogy az akaratát alá kell rendelnie a<br />
közösségnek. Másképp fogalmazva ez azt jelentette – bár még túl kicsik voltunk ahhoz,<br />
hogy megértsük –, hogy a tömegjátékok hozzájárulnak az egyéni gondolkodás<br />
elnyomásához.<br />
Egész évben izgalommal vártuk a tömegjátékokat, folyamatosan készültünk, csak a<br />
leghidegebb heteket hagytuk ki. A gyakorlás az iskolaudvaron zajlott, ami a nyári<br />
hőségben különösen megterhelő volt. A végső próbák a hjeszani stadionban zajlottak.<br />
Az év legnagyobb ünnepe április 15. volt, Kim Ir Szen születésnapja. Én is részt vettem<br />
dobosként a felvonuláson. Ezután a gyermeknapi torna és parádé következett június 2-<br />
án. Ilyenkor nagy vörös zászlókat lobogtatva masíroztunk keresztül a városon.<br />
A következő ünnep a Nagy Honfelszabadító Háborúra (a koreai háborúra) emlékező<br />
Győzelem Napja volt július 27-én. Ezen a napon más iskolákkal együtt<br />
tömegkórusokban énekeltünk. Nem sokkal ezután, augusztus 15-én rendezték a<br />
tömegjátékokat a Felszabadulás Napja alkalmából (ilyenkor a japán uralom végét<br />
ünnepeltük), majd a Pártalapítás Napja következett október 10-én. Az igazi oktatásra<br />
vagy a magánéletre nem sok idő jutott az év folyamán.<br />
Én nem szerettem ezeket a nagyszabású eseményeket. Fárasztóak voltak és<br />
idegőrlőek. De senki sem panaszkodott, hiszen a részvétel úgyis kötelező volt.<br />
A barátnőimmel a hjeszani stadionban rendezett tömegjátékok kartonlapos szekciójába<br />
osztottak be minket. Több ezer, tökéletesen betanított gyerekből álltak a hatalmas<br />
formációk. Különféle színű kartonlapokat kellett a magasba emelnünk – a zenével,<br />
tánccal, tornával vagy meneteléssel gondosan összehangolva. Bár egyikünk se beszélt<br />
róla, mindannyiunkat aggasztott annak a bizonyos „egyéni botlásnak” a lehetősége,<br />
amely az egész formációt tönkretehette volna.<br />
Én valósággal rettegtem ettől. Pedig rengeteget gyakoroltunk, a tökéletességig<br />
csiszoltuk az előadást. Mindenki kapott egy nagy csomagot, benne a kartonlapokkal,<br />
amelyeket meghatározott sorrendben kellett felemelnünk. A vezetőnk elöl mindig
feltartotta a következő lap számát. Amikor jelt adott, mindenki egyszerre emelte fel a<br />
lapját. Az utolsó formáció a Nagy Vezér arcát jelenítette meg hatalmas méretben,<br />
körülötte fényes aranykoszorúval, amelyet ide-oda mozgattak a gyerekek, hogy<br />
szebben csillogjon. Mi magunk sosem láthattuk a képet, amelynek megformálásában<br />
részt vettünk, de amikor a stadion megtelt, és hallottuk a tömeg moraját – több tízezren<br />
skandálták folyamatosan, hogy „MANSZE! MANSZE! MANSZE!” („Éljen! Éljen! Éljen!”) –,<br />
teljesen feltöltődtünk adrenalinnal.<br />
A középiskola első évének végén mélyen meghatottak a koreai háború évfordulója<br />
alkalmából rendezett ünnepségek. A nap az iskolában kezdődött, a tanáraink és az<br />
igazgató tartottak beszédet az udvaron. Mikrofonba harsogták az ünnepélyes szavakat:<br />
„1950. június 25-én hajnali három órakor, miközben az emberek álomba merültek, a<br />
dél-koreai ellenség rátámadt hazánkra, és rengeteg ártatlan embert ölt meg…”<br />
Amikor a beszédekben felidézték, hogyan gördültek át a tankok az országhatáron, és<br />
hogyan mészárolták le otthonaikban a honfitársainkat, könnyekig meghatódtunk.<br />
A dél-koreaiak áldozattá tettek minket. Felháborított ez az igazságtalanság, égtem a<br />
bosszúvágytól. Valamennyiünkben ilyen érzések ébredtek. Az ünnepség után meg is<br />
tárgyaltuk egymás közt, mit tennénk, ha egyszer összetalálkoznánk egy dél-koreaival.<br />
A véget nem érő, kimerítő közösségi tevékenységek ellenére volt egy saját<br />
birodalmam, ahová elmenekülhettem: a könyvek. Anyám szoktatott rá az olvasásra.<br />
Voltak népmeséket, mítoszokat, tündérmeséket bemutató képeskönyveim. Megvolt<br />
nekem a Monte Cristo grófja koreai változata, nagyon szerettem ezt a történetet – de a<br />
cenzor összeragasztott néhány lapot, és nem bírtam szétválasztani őket. Az elnyomás<br />
ellen küzdő hősökről szóló regények nem voltak betiltva, feltéve, hogy beleillettek az<br />
észak-koreai forradalmi világképbe, ám a nem megfelelő részleteket kitörölték.<br />
A középiskola második évében már az észak-koreai kémregényeket faltam. Némelyik<br />
annyira magával ragadott, hogy késő éjszakáig olvastam gyertyafénynél. A legjobb<br />
kémhistória egy Dél-Koreában dolgozó észak-koreai titkos ügynökről szólt. Az illető délkoreai<br />
nőt vett feleségül, és sosem fedte fel előtte, ki is ő valójában. Közvetlenül a<br />
titkosszolgálat műveleti vezetőjétől kapta az utasításokat, akivel sosem találkozott<br />
személyesen, de idővel jó barátságba kerültek. A sztori csúcspontját az jelentette, hogy<br />
a férfi rájött: a főnöke nem más, mint a saját felesége. A legjobb történetekben a<br />
megoldás mindvégig nyilvánvaló volt, mégis teljes meglepetésként érte az olvasót.
A középiskola második évének elején egy este arra értem haza, hogy anyám ünnepi<br />
vacsorát főzött, ez volt ugyanis apám első napja az új munkahelyén. Már tudtam egy<br />
ideje, hogy apám elhagyja a légierőt, de ekkoriban nem sokat beszéltem vele, és<br />
nemigen figyeltem oda arra, amit mondott. Amikor hazaért, először láttam civil<br />
ruhában. Jól nézett ki, egészen más volt így. Már szinte el se tudtam képzelni a<br />
szürkéskék uniformisa nélkül. Az új munkahelye egy katonai irányítás alatt álló<br />
kereskedelmi vállalat volt. Széles mosollyal lépett be az ajtón, és bejelentette, hogy a<br />
következő héten üzleti ügyben Kínába utazik. Meg is mutatta az új útlevelét. Sosem<br />
láttam még útlevelet, de úgy tettem, mintha nem érdekelne. Anyám viszont repesett a<br />
boldogságtól. Ha valakinek a férje külföldre utazhatott, az komoly előrelépést jelentett.<br />
Felfelé tartottunk a társadalmi ranglétrán.<br />
Én egyetlen, nem túl tiszteletteljes kérdést tettem fel apámnak a vacsora során. Azt<br />
kérdeztem tőle, tulajdonképpen mit csinál ebben a remek új állásában. Kitérő választ<br />
adott. Nyilvánvaló volt, hogy valami roppant titkos dologról van szó. A szememet<br />
forgatva felálltam az asztaltól, ami feldühítette anyámat. Apám egy szót sem szólt.<br />
Tudtam, hogy megbántottam, de jobban haragudtam rá, mint valaha. Már megint<br />
titkolt előlem valamit. Amióta csak megtudtam az igazságot a származásommal<br />
kapcsolatban, mit sem enyhült a fájdalom. Nem fogtam fel, hogy apám valójában<br />
engem akar megóvni azzal, hogy nem beszél a munkájáról.<br />
Ezután többször is üzleti útra ment Kínába, néha egy-két éjszakára is ott maradt.<br />
Nagy szerencse, hogy a tűzeset éjjelén éppen otthon volt.<br />
Nagyjából két hónappal az ünnepi vacsora után történt. Nagyon korán lefeküdtem,<br />
mert kimerített a tömegjátékokra való felkészülés, minden tagom fájt. Már ott aludtam<br />
Minho mellett, amikor anyám kiáltozása felébresztett, aztán apám berontott a szobába.<br />
Mögötte narancsszínű lángok lobogtak, és mindent beterített a kerozin szaga. Semmink<br />
sem maradt, csak a ruha, ami rajtunk volt, meg a portrék, amelyeket apám lekapott a<br />
falról, mielőtt beomlott a tető. A képeskönyveim, a regényeim, szeretett harmonikám<br />
és gitárom mind odavesztek.<br />
De volt még egy kincsem, amely megsemmisült a tűzben. Egy olyan veszedelmes<br />
tárgy, amely munkatáborba juttathatott volna minket. Visszatekintve azt kell<br />
mondanom, a tűzvészt akár szerencsés fordulatnak is nevezhetjük.
10<br />
„A SZIKLÁS SZIGET”<br />
Pár hónappal a tűzvész előtt az egyik barátnőm összehívta szoros baráti társaságunkat<br />
az iskolaudvarra. Általában nálam idősebb, az enyémhez hasonló családi hátterű<br />
lányokkal barátkoztam. A szóban forgó barátnőm a város rendőrfőnökének lánya volt,<br />
és azt hallotta, hogy bizonyos kereskedőknél – pult alól – illegálisnak számító dél-koreai<br />
popzenei kazettákat lehet venni.<br />
Hamarosan be is szereztünk néhányat ebből a hihetetlenül izgalmas csempészáruból.<br />
Az elsők között voltunk Észak-Koreában, akik meghallgathatták ezeket a slágereket.<br />
Hétvégenként néhányan a társaság egyik tagjánál gyülekeztünk, és amikor a szülők<br />
meg a testvérek nem voltak otthon, táncoltunk, és hangosan énekeltük az olyan délkoreai<br />
énekesek számait, mint Csu Hjonmi és Hjoncshul. Forogtunk-pörögtünk,<br />
riszáltuk a csípőnket, hangosan bömböltettük a zenét. A mozdulatainkat mi magunk<br />
találtuk ki, igazából nemigen tudtuk, hogyan szoktak a popzenére táncolni. Elvileg nem<br />
lett volna szabad élveznünk az ősellenség zenéjét, de fel sem fogtuk, micsoda óriási<br />
bűnt követtünk el, amíg el nem terjedt a hír Hjeszanban, hogy néhány helybéli nőt<br />
munkatáborba küldtek, mert dél-koreai popzenére buliztak. A baráti társaságuk egyik<br />
tagja feljelentette a többieket.<br />
Attól kezdve csak otthon, egyedül, az ágyamban hallgattam a kazettákat.<br />
A kedvenc számom címe „A sziklás sziget” volt, egy Kim Vondzsung nevű énekes<br />
adta elő. A dal egy szerelmes nőről szólt, a refrén így hangzott:<br />
Még ha nem is tetszem neked, nagyon szeretlek,<br />
Még ha nem is ébredek fel, nagyon szeretlek…<br />
Imádtam ezt a giccset. A kamaszszerelem volt a témája, és mélyen megérintette a<br />
szívem, tele voltam vágyakozással. Megváltoztatott, úgy éreztem tőle, lassan felnőtt<br />
leszek. Az észak-koreai zene sosem keltett bennem ilyen érzéseket. A mi országunkban<br />
is létezett popzene, de a számok olyan címet viseltek, mint „Tábornokunk ölelő karjai<br />
közt van a mi boldogságunk” vagy „Előre, ifjúság!”. A hideg kirázott tőlük.<br />
Megtanultam harmonikán eljátszani „A sziklás szigetet”. Vigyáztam, hogy halkan
játsszam, csukott ajtó és ablak mellett, de egyik reggel, amikor éppen ezt gyakoroltam,<br />
hangosan kopogtak a bejárati ajtón.<br />
Megdermedtem.<br />
Az egyik szomszédunk állt az ajtó előtt. Épp munkába indult. Azt mondta, hallott<br />
játszani.<br />
Jeges félelem szorította össze a gyomromat. Fel akar jelenteni? Vagy csak<br />
figyelmeztet? De legnagyobb meglepetésemre a férfi elmosolyodott, és azt mondta,<br />
meghatotta a dalom, és erőt adott neki. Aztán visszaült a kerékpárjára, és elhajtott.<br />
Nagyon furcsán hangzott, amit mondott. Még ma sem tudom, tisztában volt-e vele,<br />
hogy egy dél-koreai dalt játszottam, és így akart-e jelet adni, mintha titokban<br />
megszorította volna a kezem.<br />
Pár hónap múlva, mire a tiltott kazetták a házunkkal együtt a tűz martalékai lettek,<br />
már valamennyi dalt kívülről tudtam. „A sziklás sziget” dallama és szövege sokszor<br />
vigasztalt az elkövetkező időkben.<br />
A dél-koreai popdalokból felderengett előttem az Észak-Korea határán túl elterülő<br />
világ. Ha tudatosabb lettem volna, észreveszem a jeleket, amelyek azt mutatták, hogy a<br />
külső világ drámai változásokon megy keresztül – olyan változásokon, amelyek az<br />
eddiginél jóval szorongatottabb helyzetbe hozták a rezsimet. Sejtelmem sem volt arról,<br />
hogy az oroszok hagyták összeomlani a kommunizmust a Szovjetunióban – méghozzá<br />
„egyetlen lövés nélkül”, ahogy Kim Dzsong Il mondta később. De a történtek a mi<br />
országunkra is hatással voltak, és a rezsim ezt egyre kevésbé tudta titkolni. Nekünk a<br />
szüleim állásának és üzleti tevékenységének köszönhetően elég ennivalónk volt.<br />
Egyelőre észre se vettem, hogy az Állami Elosztórendszer által biztosított<br />
alapélelmiszer-fejadagok csökkennek vagy rendszertelenül érkeznek, és arra sem<br />
figyeltem fel, hogy 1992-ben a kormányzat „Együnk kétszer egy nap!” jelszóval indított<br />
kampányt, azt hirdetve, hogy a napi két étkezés egészségesebb, mint a három. Akik<br />
eddig nem találtak külön pénzszerzési lehetőséget, azok teljesen az államra voltak<br />
utalva, és a helyzetük romlani kezdett.<br />
Úgy alakult, hogy a következő családi költözés olyan közel vitt minket a külvilághoz,<br />
amilyen közel csak lehetett, mintha a sors azt akarta volna, hogy lessünk át a határon.<br />
Az új házunk közvetlenül a Jalu folyó partján állt. Ha a kapunk előtt eldobtam egy<br />
követ, a víz fölött átrepülve Kínában ért földet.
11<br />
AZ ELÁTKOZOTT HÁZ<br />
Az új környéken keskeny sikátorokkal elválasztott, földszintes házak álltak. A miénk –<br />
fehér falú, cseréptetős, fehér betonfallal körülvett ház – nagyobb volt, mint az eddigi<br />
otthonaink. Három helyiség volt benne, mindegyik az épület teljes szélességét<br />
elfoglalta, ezért csak a konyhán keresztül tudtunk bejutni a nappaliba, és azon át a<br />
hátsó szobába, ahol mind a négyen aludtunk.<br />
Anyámnak rengeteg pénzébe került ez a ház. Észak-Koreában hivatalosan nincs<br />
magántulajdonú ingatlan és ingatlanpiac, de a valóságban azok, akik különösen vonzó<br />
vagy jó helyen lévő házat kapnak, gyakran eladják vagy elcserélik, ha jó árat kínálnak<br />
érte.<br />
Ez a ház tökéletes helyen volt anyám illegális üzletei szempontjából. Kína, ahonnan a<br />
csempészárut beszerezte, mindössze pár méterre volt a házunktól, a folyó túlpartján.<br />
A szaporodó betörések ellen azzal próbált védekezni, hogy megmagasította a ház körüli<br />
falat, amely így több mint ötméteres lett, és vett egy félelmetes, kiképzett kutyát a<br />
hadseregtől. A falba vágott kaput mindig gondosan zárva tartottuk. Összesen három<br />
ajtón és öt záron kellett átküzdenünk magunkat ki- és belépéskor. A házunk előtt, a<br />
kapunktól alig öt méterre húzódott egy ösvény a folyóparton, ahol állandó őrjárat volt.<br />
Ópium bácsi meg Csinos néni beugrottak hozzánk, és gratuláltak anyámnak. Jobb<br />
helyet keresve sem találhatott volna, mondták.<br />
Minhót nagy izgalommal töltötte el az új ház. Enyhe, kellemes ősz volt, és a<br />
beköltözésünk napján azt látta, hogy vele egykorú fiúk játszanak a folyóban a túlparti<br />
kínai fiúkkal, miközben az anyák ruhát mosnak a parton. A legtöbb észak-koreai<br />
számára az országhatár áthághatatlan akadályt jelent. Az országunkba lehetetlen<br />
bejutni a környező államokból. Itt meg öt-, hat-, hétéves fiúk úgy cikáztak a két part,<br />
Észak-Korea és Kína között, mint a halak vagy a madarak.<br />
Másnap anyám elment, hogy bemutatkozzon a szomszédoknak. Ám attól, amit<br />
hallott tőlük, elakadt a lélegzete. Sápadtan és dühösen tért haza.<br />
– A ház el van átkozva – jelentette ki, miközben a földre roskadt, és a kezébe temette<br />
az arcát. – Szörnyű hibát követtem el.
Az egyik szomszéd elmesélte neki, hogy az előző lakók egyik gyereke meghalt egy<br />
balesetben. Anyám egészen addig azt hitte, szerencsés volt, hogy rátalált erre a helyre,<br />
pedig a lakók azért akarták olyan sietve eladni, hogy megszabaduljanak a tragédia<br />
emlékétől és a balszerencsétől. Próbáltam vigasztalni, de ő csak a fejét rázta, és nagyon<br />
elkeseredettnek tűnt. A babona olyan mélyen gyökerezett a lelkében, hogy a józan ész<br />
itt mit sem ért. Félig-meddig magam is hittem az átokban. Anyám sok hiedelmét<br />
átragasztotta rám. Már láttam, hogy hamarosan újra felkeresi a jósnőt, és egy<br />
tekintélyes összegért megpróbálja vele levetetni az átkot.<br />
Anyám szokás szerint megint kitatarozta, majd gyorsan berendezte a házat. Ekkor<br />
jött szokásba, hogy aki megengedhette magának, Kínából hozott hűtőszekrényt<br />
vásárolt, de anyám nem akarta magára vonni a hatóságok figyelmét. Ezért naponta<br />
kellett élelmiszert vásárolnunk, amelyet csaknem mindig a helyi, félhivatalos piacokon<br />
szerzett be, nem az Állami Ellátórendszeren keresztül. Anyám hivatali főnökét nemrég<br />
munkatáborba küldték, mert az ellenőrök a lakásán járva megállapították, hogy<br />
kenőpénzt fogadott el, ezért anyám különösen óvatos volt. Sosem halmoztunk fel<br />
nagyobb rizskészletet otthon – 20–30 kilónál ritkán volt több a házban.<br />
Egyetlen luxuscikket vásároltunk az új házba, egy Toshiba márkájú színes televíziót,<br />
ami igazi státuszszimbólumnak számított. A tévé hatalmas változást hozott az<br />
életembe, nagymértékben kiszélesítette a horizontomat, mint ahogy Minhóét is. Nem<br />
az ott látott „hírek” miatt – Észak-Koreában egyetlen csatorna létezett, a Koreai<br />
Központi Televízió, amelyben örökösen a Nagy Vezért meg a Kedves Vezetőt mutatták,<br />
amint gyárakat, iskolákat vagy gazdaságokat látogatnak, és iránymutatással látják el az<br />
ott dolgozókat minden témában, legyen az műtrágya vagy női cipő. Nem is a<br />
szórakoztató műsorok miatt – ezek régi észak-koreai filmek voltak, úttörőzenekarok<br />
műsorai, vagy hatalmas katonakórusok, amelyek a forradalom és a párt dicséretét<br />
zengték. A tévé vonzereje abban állt, hogy venni tudtuk a kínai tévéadókat, amelyeken<br />
szappanoperákat és mindenféle kívánatos termékről áradozó reklámokat láthattunk.<br />
Bár a mandarin nyelvet nem értettük, a puszta képek is ablakot nyitottak egy egészen<br />
másféle világra. Külföldi tévéadókat nézni szigorúan tilos volt, és nagyon súlyos<br />
bűnnek számított. Anyám szigorúan lehordott minket, ha rajtakapott. De én nem<br />
fogadtam szót. Takarót terítettem a tévére, és így néztem, amikor anyám nem volt<br />
otthon vagy aludt.<br />
Ekkoriban politikailag kényesnek számító területen laktunk. A kormányzat tudta,<br />
hogy a folyóparton élő emberek gyakran engednek a kapitalizmus kísértésének, és<br />
csempészárukkal kereskednek, bomlasztó hatású külföldi tévéműsorokat néznek, sőt<br />
olykor disszidálnak is. Az itt lakó családokat szorosabb megfigyelés alatt tartotta a
Bowibu, mint másokat, és az árulás legkisebb jelére lecsaptak. A helyi rendőrségnek<br />
naponta kellett jelentést tennie a gyanússá vált családokról. A törvénysértőket gyakran<br />
kelepcébe csalták, így kapták el őket. Egy reggel, nem sokkal a beköltözésünk után, egy<br />
kedves, barátságos férfi kopogott az ajtónkon, és azt mondta anyámnak, úgy hallotta,<br />
hogy a jenkik nagy összegeket fizetnek, ha visszakaphatják a koreai háborúban elesett<br />
katonáik földi maradványait. Nála van néhány csont, amelyek a megye különböző<br />
részein kerültek elő a földből. Azt akarta tudni, segítene-e neki anyám, hogy<br />
átcsempéssze a csontokat a határ túloldalára.<br />
Anyám mindig nagyon óvatosan viselkedett, ha segítséget kértek tőle. Tudta, hogyan<br />
dolgoznak a beépített Bowibu-ügynökök: egyszer csak beállítanak valami csábító<br />
ajánlattal. Ezek az emberek semmiféle trükktől nem riadtak vissza. Hallottuk, hogy egy<br />
magas rangú család komoly bajba került, amikor a gyerekeik iskolájában megjelentek<br />
a nyomozók, és kedvesen megkérdezték: „Milyen jó filmet láttatok mostanában?”, mire<br />
az egyik gyerek lelkendezni kezdett egy dél-koreai sikerfilmről, amelyet illegálisan<br />
beszerzett videokazettán látott. Az említett esetben azonban anyámat a babonássága<br />
mentette meg. Nem akarta, hogy az amerikai katonák megzavart szellemei kísértsék,<br />
ezért azt mondta a férfinak, hogy nem tud segíteni.<br />
November közepén, pár héttel azután, hogy az új házba költöztünk, leesett az első hó.<br />
Apró, szúrós pelyhekben hullott egész álló nap. Kabátban, összegömbölyödve<br />
feküdtünk a padlón, hogy ne fázzunk, amikor apám hazaért. Valahányszor Kínában<br />
járt, mindig hozott valami apró luxuscikket, ami a legtöbb embernek elérhetetlen volt.<br />
Hol jó minőségű vécépapír volt az ajándék, hol banán vagy narancs, ezeket ugyanis<br />
nálunk szinte soha nem lehetett kapni. Ezúttal akkora csomagot hozott, hogy nem<br />
voltam képes magamra erőltetni a szokásos unott kifejezést, amely apám jelenlétében<br />
mindig ott ült az arcomon. Nagyon kíváncsi voltam, mi lehet a csomagban. Apám<br />
ezúttal Minhónak és nekem hozott ajándékot. Az enyém egy életnagyságúnál nagyobb<br />
baba volt selymes, platinaszőke hajjal és sápadt, nyugatias arccal. Gyönyörű, tarka<br />
pamutszövetből készült, csipkeszegélyes ruha volt rajta. Olyan nagy volt, hogy alig<br />
bírtam felemelni. Be kellett támasztanom az egyik sarokba az ágyam mellett. Anyám<br />
azt mondta, hallotta, ahogy beszélgetek vele. Minho ajándéka egy Game Boy kézi<br />
játékkonzol volt. Az öcsém szólni sem tudott az ámulattól az újdonság láttán. Senkit<br />
sem ismertünk, akinek ilyen játéka lett volna.
Most már csak végtelen fájdalommal tudok arra a babára gondolni. Addigra kinőttem<br />
már a babázásból, mégis olyan gyönyörű, nagyszerű ajándék volt. Ma már tudom,<br />
apám megérezte, hogy elveszített, és valamiképpen megpróbálta újraépíteni a<br />
kapcsolatunkat. Tudta, hogy valami közénk állt, és valószínűleg azt is sejtette, mi lehet<br />
az. Annyi bizonyos, hogy nem érdemeltem meg az ajándékot.<br />
Ez volt az utolsó dolog, amit kaptam tőle.
12<br />
TRAGÉDIA A HÍDNÁL<br />
Közeledett a tizennegyedik születésnapom, koreai számítás szerint. 1994 januárjában<br />
jártunk, annak az eseményekben gazdag, tragikus évnek az elején, amely gyorsan<br />
felnőtté tett.<br />
Ekkor már majdnem olyan magas voltam, mint anyám. Jó formában voltam, sokat<br />
mozogtam, nagyon szerettem sportolni – a korcsolyázás olyan jól ment, hogy még egy<br />
versenyen is képviselhettem az iskolát, amikor pedig túl hideg volt, taekwondóztam.<br />
A futásban is szép eredményeket értem el, még a hjeszani félmaratont is lefutottam.<br />
A születésnapommal azonban nagyon rosszul indult az év.<br />
Már régóta kísértettem a sorsot az öltözködésemmel. A tanárok nem nagyon<br />
foglalkoztak vele, ha nem viseltem az iskolai egyenruhát – tudták, hogy mindig<br />
számíthatnak anyámra, ha az iskolának pénzadományra vagy fűtőolajra van szüksége.<br />
De már nem voltam gyerek, és egyre feltűnőbb lett, hogy kilógok a sorból.<br />
Aztán bekövetkezett az elkerülhetetlen.<br />
Pár hónapja új tanár érkezett az iskolába. Kang tanárnőnek hívták, és fizikát tanított.<br />
Fiatal, szúrós szemű, éles hangú nő volt. Amikor a születésnapomon belépett az<br />
osztályba és jó reggelt kívánt, azonnal felfigyelt rám. Az összes lány iskolai egyenruhát<br />
viselt, és mindnek rövid, legfeljebb vállig érő haja volt. Engem már messziről ki lehetett<br />
szúrni dauerolt hajammal, rózsaszín kínai kabátomban és vadonatúj, hosszú, divatos<br />
csizmámban.<br />
A tanárnő szeme a csizmámra tapadt. Azonnal tudtam, hogy túl messzire mentem.<br />
– Mi ez rajtad? – vont kérdőre az egész osztály előtt. – És különben is, miért nem vagy<br />
egyenruhában, mint mindenki más?<br />
– Ha anyámat nem zavarja, a tanárnő minek foglalkozik vele? – csúszott ki a számon<br />
a meggondolatlan válasz.<br />
Megfagyott a levegő a teremben.<br />
– Hogy merészelsz feleselni velem? – visította, és odamasírozott a padomhoz. – Úgy<br />
akarsz kinézni, mint valami rothadt kapitalista? Hát jó! – mondta, azzal meglendítette a<br />
karját, és hatalmas pofont kent le nekem.
Az arcomhoz emeltem a kezem. A fülemben dobolt a vér. Remegtem a<br />
felháborodástól. Anyám sosem pofozott meg. Kiviharzottam az osztályból, és sírva<br />
rohantam haza.<br />
Aznap, hosszú idő óta először, az apám nyújtotta vigaszra és biztonságra vágytam, de<br />
ő megint csak nem volt otthon, üzleti útra ment Kínába. Valahányszor hazatért kínai<br />
útjairól, egyre fáradtabbnak és levertebbnek tűnt. Anyám azt mondta, nem alszik.<br />
Valami nem volt rendjén. Apám azt mondta neki, hogy úgy érzi, figyelik.<br />
Csak mostanában ébredtem rá, hogy a nagy merészen viselt csizma meg a dauerolt haj<br />
csupán a tünete volt annak a mélyebb, általános kiábrándulásnak, amely akkoriban<br />
eltöltött. Ráuntam a „szervezeti életre” és a közösségi tevékenységekre, amelyek alól<br />
senki sem vonhatta ki magát az országban. Annak idején élveztem a tömegjátékokat,<br />
de ekkor már, tizennégy évesen nem voltam úttörő, a Szocialista Ifjúsági Szövetségbe<br />
kellett belépnem. Ez megint csak fontos mérföldkőnek számított. Azt mondták,<br />
kezdjünk el gondolkodni a jövőnkön, azon, miként szolgálhatnánk a hazánkat. Véget<br />
ért a gyerekkorom.<br />
A Szocialista Ifjúsági Szövetség tagjai katonai kiképzést kaptak. Katonai<br />
gyakorlóruhába kellett bújnom, és éles lőszerrel tanultam lőni egy hjeszani lőtéren.<br />
Annyira utáltam ezt, és anyám annyira féltett a fegyverrel felszerelt gyerekek között,<br />
ahol könnyen történhetett volna baleset (néha történt is), hogy lefizette az iskola<br />
vezetőit, így felmentést kaptam.<br />
Az ideológiai oktatás még hangsúlyosabb lett. Példamutató ifjú kommunistákként<br />
elvárták tőlünk, hogy még az eddigieknél is erősebben kötődjünk érzelmileg a Nagy<br />
Vezérhez, és kezdjük elsajátítani a párt ideológiájának alapelvét, a dzsucsét (szabad<br />
fordításban: önállóság), melynek lényegét hazánk elszigetelődése és minden külföldi<br />
befolyástól való elzárkózása képezte.<br />
Az iskolában tagja lettem a Szocialista Ifjúsági Szövetség egyik „sejtjének”. Azt<br />
szerencsére megúsztam, hogy a Szocialista Rend Fenntartásának Brigádjához is<br />
csatlakoznom kelljen – ők voltak azok az önkéntesek, akik az utcán ellenőrizték az<br />
állampolgárokat, nem vétettek-e az ideológiai tisztaság ellen. 1994-re számos újabb<br />
dolgot tiltottak be. Az ideológia őrei ekkor már azokra is lecsaptak, akik nyugati<br />
felirattal ellátott, Kínában igen divatosnak számító ruhákat viseltek.<br />
A tavasz elérkeztével már nem volt kibúvó a forradalmi kötelesség alól, amelyet
valamennyiünknek teljesítenünk kellett: el kellett zarándokolnunk a Pektu-hegy<br />
környékén található szent helyekre. Rjanggang tartomány hegyei között folytatott<br />
gerillaharcot Kim Ir Szen a japánok ellen az 1930-as és 40-es években. Ennek a nagy<br />
jelentőségű eseménynek az emlékére a tartomány tizenegy megyéje közül hármat a<br />
nagy ember feleségéről, apjáról, illetve nagybátyjáról neveztek el. Egész Észak-<br />
Koreából jöttek ide úttörők és szocialista ifjak, hogy felkeressék a „szabadtéri<br />
forradalmi múzeumot”, ahol szobrok és emlékművek hirdették a Nagy Vezér<br />
győzelmeit, továbbá meglátogassanak egy közeli falut, Pocshonbót, ahol 1937-ben<br />
százötven emberével megtámadta a helyi japán rendőrőrsöt. A csata a koreai<br />
függetlenségi küzdelmek nagy fordulópontjaként vonult be az észak-koreai<br />
történelembe, és Kim Ir Szen taktikai zsenialitásának bizonyítékaként tartották<br />
számon, hiszen a Nagy Vezér a hatalmas túlerővel szemben is kivívta a győzelmet.<br />
Az idegenvezetőnk megmutatta a fehérrel bekarikázott golyónyomokat a rendőrőrs<br />
falán, meg azt a cellát, ahol a japánok megkínozták a kommunista partizánokat. Engem<br />
az egész történet hidegen hagyott. Csak arra vágytam, hogy kiszabaduljak onnan.<br />
Minden erőmre szükségem volt, hogy ne látszódjon az arcomon, mennyire<br />
unatkozom.<br />
Csak akkor éreztem újra gyereknek magam egyetlen pillanatra, amikor végre saját<br />
szememmel láthattam a megőrzött faházat a fenyőfák alatt a Pektu-hegy oldalában, a<br />
titkos gerillabázist, ahol Kim Dzsong Il született. Eszembe jutott, amikor megfestettem a<br />
házat, az égen megjelenő csillagot és a Pektu-hegy fölött ívelő szivárványt. Ez a mesés<br />
történet még mindig képes volt meghatni.<br />
Elégedetlenkedésem többek között azzal a következménnyel járt, hogy Minhóval<br />
egyáltalán nem javult a kapcsolatom. Az öcsém ekkor már általános iskolába járt<br />
Hjeszanban. Amikor az évfolyamába járó fiúktól azt hallotta, hogy a bátyjaik szerint<br />
nagyon helyes lány vagyok, bizonyára azt gondolta, valaki másról beszélnek. Továbbra<br />
sem tudtam olyan jó kapcsolatot kialakítani vele, amilyet kellett volna. A lelkem<br />
mélyén arra vágytam, bárcsak bátyám lenne, aki megvédelmez, nem kisöcsém, akire<br />
vigyáznom kell. Minho ekkor hétéves volt, és nagyon vonzották a kalandok – erős volt<br />
a gyanúm, hogy titokban magányos portyákra indul a folyó túlsó oldalára. Ugyanakkor<br />
kitartó is tudott lenni. Ha valamilyen feladatot kapott, azt elvégezte, bármi történt is. Az<br />
iskolájában egyszer azt a képtelenséget találták ki, hogy minden diáknak tíz-tíz kilót<br />
kell összeszednie mindegyik fajta erdei gyümölcsből. Ő volt az egyetlen, aki teljesítette<br />
a kvótát. Ilyen értelemben nem hasonlított rám, én ugyanis mindenféle ürügyet<br />
kitaláltam, hogy elkerüljem a fizikai munkát, és ne kelljen összepiszkolnom a szép<br />
ruháimat. Egyetlen közös tulajdonságunk volt, a jellegzetes hjeszani konokság, ami
anyánkat is jellemezte.<br />
Pár nappal a Pektu-hegyi kirándulás után arra értem haza az iskolából, hogy anyám<br />
roppant nyugtalanul járkál fel-alá a házban.<br />
– Apád még nem jött haza – mondta, miközben hol összefonta a karját, hol leengedte.<br />
Apámnak előző nap kellett volna megjönnie kínai üzleti útjáról. Anyám azt mondta,<br />
indulás előtt különösen idegesnek tűnt. Eltelt két nap, és még mindig nem volt sehol.<br />
A harmadik napra anyám idegroncs lett. Nem tudott pihenni, aludni, enni, egyszerűen<br />
nem volt nyugta. Többször is próbált kapcsolatba lépni apám munkahelyével, de<br />
mindig lerázták, azt mondták, majd értesítik.<br />
Újabb nap telt el nyomott hangulatú várakozásban. Minho folyton azt kérdezgette,<br />
nem tudná-e kideríteni valaki, hol van apánk.<br />
Végre bekopogott hozzánk apám egyik kollégája. Rossz híreket hozott. Négy napja,<br />
amikor hazafelé apám a Barátság hídnál átlépte az észak-koreai határt, letartóztatták.
13<br />
NAPFÉNY A SÖTÉT VÍZEN<br />
A hídnál Phenjanból érkezett férfiak várták apámat. A Katonai Rendészeti<br />
Parancsnokság emberei voltak. Ez a szervezet független az Állambiztonsági<br />
Minisztériumtól, vagyis a Bowibutól. Ez egy olyan titkosszolgálat, amely a katonákat<br />
figyeli.<br />
Újabb tíz nap telt el úgy, hogy nem kaptunk hírt apámról. Csak annyit tudtunk, hogy<br />
őrizetben tartják, amíg üzleti tevékenységével kapcsolatban nyomozás folyik.<br />
A külvilág előtt anyám a szokásos álarcát viselte, keménynek és racionálisnak<br />
mutatkozott. Otthon gyenge volt, folyton sírt. Kezdett felkészülni a legrosszabbra.<br />
Tudta, hogy az ilyen őrizetből kevesen kerülnek elő sértetlenül, pontosabban a<br />
legtöbben egyáltalán nem kerülnek elő. Még sosem láttam ilyennek.<br />
Ebben a nyugtalan állapotában mesélt el nekem egy családi történetet, amelyet addig<br />
még sosem hallottam. Legidősebb nővére, Öreg néni házasságáról szólt. A nénikém<br />
még a születésem előtt férjhez ment, és született három gyereke, de én erről nem is<br />
tudtam. A férje kínai-koreai volt, és az 1960-as évek végén a kulturális forradalom elől<br />
menekült el Kínából az általa megvalósult kommunista utópiának hitt Észak-Koreába.<br />
Anyám azt mondta, kedves, becsületes, egyenes természetű ember volt. A nagyanyám<br />
ellenezte, hogy a lánya egy külföldihez menjen feleségül, de Öreg néni kijelentette,<br />
hogy ha nem lehet vele, inkább a halált választja. Így hát össze-házasodtak.<br />
Pár év múlva a férjnek elege lett a propagandából, és azt mondta, vissza akar térni<br />
Kínába. Öreg néni nem volt hajlandó elhagyni az otthonát, így a férje egyedül indult<br />
útnak, de a határon megállították. Ha azt mondta volna a határőröknek, hogy csupán<br />
látogatóba megy a családjához Kínába, és nemsokára visszatér Koreába, megúszta<br />
volna. A becsületes természete lett a veszte. Megmondta a kihallgatóinak, hogy<br />
kiábrándult Észak-Koreából. Azonnal, mindenféle per nélkül politikai büntetőtáborba<br />
küldték. A nagyanyám ezután közbelépett a család érdekében. Kiharcolta, hogy Öreg<br />
néni elválhasson a férjétől, és örökbe adhassa a három gyerekét. Ily módon a család<br />
elkerülte azt a szégyent, hogy egy „bűnöző elemmel” áll kapcsolatban, ami súlyosan<br />
ártott volna a szongbun-minősítésüknek, és nemzedékekre megbélyegezte volna őket.
Ez a szokás, ha valakinek a házastársa börtönbe kerül.<br />
A három gyerek mind jó családba került. Egyikükből katonatiszt lett. Öreg néni<br />
egyszer találkozott a felnőtt fiával, és elmondta neki a történetet. A fiú teljesen<br />
megrendült, átölelte a nénikémet, kijelentette, hogy nem érdeklik a történtek, ő<br />
mostantól kezdve az igazi anyját és testvéreit tekinti a családjának.<br />
A fiú felkereste a büntetőtábort is, hogy találkozzon az apjával, de a kapunál tovább<br />
nem jutott. A gulágon kétféle börtön van. Az egyikben „a munka eszközével történő<br />
forradalmi átnevelésre” ítélt rabokat őrzik. Őket, ha megérik a büntetésük végét,<br />
visszaengedik a társadalomba, bár életük végéig szoros megfigyelés alatt maradnak.<br />
A másik fajta börtönből nincs visszatérés – ott halálra dolgoztatják a rabokat. A fiú attól<br />
tartott, hogy az apja ilyen helyre került, és azóta is ott van.<br />
Ez a történet mélységes szorongással töltött el. Ha nagy ritkán szóba hoztuk<br />
valamelyik ismerősünket, aki összeütközésbe került a hatóságokkal, sosem elemeztük<br />
a helyzetet, nem ítélkeztünk, nem tárgyaltuk ki, jogos volt-e a büntetés. Csupán a<br />
tények leírására szorítkoztunk. Így beszélnek az észak-koreaiak. Anyám azonban<br />
ezúttal az érzelmei kimutatásával mondta el, hogyan érintette a gulág a saját<br />
családunkat.<br />
Soha senki sem beszélt nyíltan a táborokról. Csak rémisztő szóbeszéd útján<br />
értesültünk róla, mi folyik ott. Nem tudtuk, hol vannak, milyenek a körülmények. Én<br />
csupán a Pegam megyei, kevésbé szigorú büntetőtáborról hallottam, amely Hjeszantól<br />
nem messze volt. Ismertünk egy családot, amelyet oda deportáltak Phenjanból, mert az<br />
apa újságpapírból sodort cigarettát, és nem vette észre, hogy a papír másik oldalán a<br />
Nagy Vezér képe van. Az egész családjával együtt elküldték a hegyek közé, ahol<br />
élethossziglan tartó, derékfájdító krumpliásással kellett foglalkozniuk a 10.18 kollektív<br />
gazdaságban.<br />
Elképzeltem, hogy apámat is munkatáborba küldik. Ködösek voltak a gondolataim.<br />
Az apám iránti neheztelés helyét zavaros érzések vették át.<br />
Továbbra is vártuk a híreket, amikor egyik este öt katonai egyenruhás tiszt<br />
dörömbölt az ajtónkon. Csizmájukat magukon hagyva bemasíroztak, és kutatni<br />
kezdtek az apám által állítólag elrejtett pénz és értékek után. Felforgatták az egész<br />
házat, megbolygatták a falakat, feltépték a padlót, leszaggatták a mennyezetet. Egy órai<br />
rombolás után üres kézzel távoztak. Anyámmal döbbenten néztünk körül. A házunk<br />
romhalmazzá vált.
Nagyjából két héttel apám eltűnése után anyámat értesítették, hogy apámat váratlanul<br />
beszállították a hjeszani kórházba. Amikor anyám meglátta, úrrá lettek rajta az<br />
érzelmek, és kitört belőle a zokogás. Megdöbbentette a változás, amelyet apámon<br />
tapasztalt. Vézna volt, az arca beesett, de azért megpróbált rámosolyogni. Éveket<br />
öregedett néhány nap alatt.<br />
Apám azt mondta, még mindig folyik ellene a nyomozás. Kenőpénz elfogadásával és<br />
hivatali visszaéléssel gyanúsítják. De valószínűbbnek tűnt, hogy egyszerűen csak<br />
politikailag kegyvesztetté vált, vagy magára haragította valamelyik magas rangú<br />
kádert. Többször is kihallgatták, újra meg újra leíratták vele a vallomását. Aztán a<br />
kihallgató minden alkalommal ott helyben összetépte a papírt, és ráparancsolt, hogy<br />
kezdje elölről.<br />
Anyám nem kérdezte, mit tettek még vele. Nem akarta, hogy újra át kelljen élnie a<br />
traumát. Úgyis látta rajta, hogy csúnyán megverték, és nem hagyták aludni.<br />
A kórházban hosszú napokig aludt a fejére húzott takaró alatt.<br />
Apám elfojtotta az érzelmeit, akárcsak az észak-koreai férfiak többsége, akik nem<br />
tudják elmondani, mit éreznek, nem tudnak beszélni az átélt félelemről és stresszről.<br />
Sokszor láttam Hjeszanban az ünnepnapokon, hogy a férfiak részegen borzalmas<br />
verekedésekbe keveredtek, ami szintén emiatt volt. Apám sosem ivott, de magába<br />
fojtotta az érzéseit. Mire a kórházba került, sokat fogyott, és fásultan viselkedett. Ma<br />
már tudjuk, hogy súlyos depresszióba esett, de ezt a betegséget Észak-Koreában nem<br />
ismerik el. Apám nagyjából hat hétig feküdt a hjeszani kórházban.<br />
Anyám naponta látogatta, órákig ült mellette. Minho és én csak útban lettünk volna<br />
neki, ezért elküldött minket a keleti partra Mozi bácsihoz, a feleségéhez és a<br />
gyerekeikhez, vagyis az unokatestvéreinkhez.<br />
Egyik délután Mozi bácsi a szokásosnál korábban jött haza. Minho meg én a<br />
nappaliban voltunk a család többi tagjával. A bácsi levette a cipőjét, majd belépett, és<br />
gondosan becsukta az ajtót maga mögött.<br />
– Minjong, Minho, sajnos rossz hírt hoztam – kezdte.<br />
Komoly arcára pillantva rögtön tudtuk, hogy valami szörnyűség történt. Elmondta,<br />
hogy anyánk felhívta az irodában. Apánk állapota súlyosabbra fordult a kórházban, és<br />
meghalt.<br />
Minho egészen összetört. Berohant a hálószobába, és magára zárta az ajtót.
Én dermedten kisétáltam a partra, és bámultam a tengert. A felhőket átfúró<br />
napsugarak fényfoltokat rajzoltak a sötét vízre. A horizonton néhány távoli, rozsdás<br />
csónak látszott. A tenger nyugodt volt.<br />
Apám iránti neheztelésem falat emelt közénk. Miért alakult így? Arra neveltek, hogy<br />
a családnál és a vérségi kapcsolatoknál nincs fontosabb. Amikor megtudtam, hogy nem<br />
az ő vére folyik bennem, megdöbbentem és összezavarodtam. Elhidegültem tőle.<br />
Bántott, hogy eltitkolták előlem az igazságot.<br />
Eszembe jutott, hogyan ismerkedett meg anyámmal sok-sok éve azon a Phenjanba<br />
tartó vonaton. Nagyon szerette őt, még úgy is feleségül vette, hogy elvált volt és egy<br />
másik férfitól született gyereke. Tucatjával tértek vissza a szép emlékek: amikor<br />
szitakötőket kergettünk az Andzsu környéki réteken, amikor Hamhungban éltünk,<br />
amikor anyámat néztük, ahogy nengmjont eszik. Arra gondoltam, milyen büszke<br />
voltam rá, amikor eljött az úttörőavatásomra, és milyen biztonságban éreztem magam<br />
mellette.<br />
Bámultam a tengert, és lassanként ráébredtem, milyen ostoba voltam.<br />
Szeretettel nevelt fel, mintha csak a saját gyereke lettem volna. Nekem pedig önző<br />
érzéseim nem engedték, hogy lássam, mennyire szeretem.<br />
Térdre borultam a tengerparton, kezemet a homokba fúrtam, és keserves zokogás<br />
tört ki belőlem.<br />
Úgy éreztem, hosszú órák teltek el így. A nap már lemenni készült, amikor<br />
visszasétáltam a házhoz. Tudtam, egész életemben bánni fogom, hogy így viselkedtem<br />
apámmal. Idővel csak még fájdalmasabbá tette a gyászomat az a tudat, hogy apám<br />
abban a hitben halt meg, haragszom rá.<br />
Apám halálhírét mindenki döbbenten fogadta, aki ismerte. Még fiatal ember volt,<br />
negyvenes évei elején járt. A halálakor senki sem volt vele.<br />
Anyám még fel sem tudta dolgozni ezt a csapást, máris újabb szörnyű hírt kapott.<br />
A kórházban kiállított halotti bizonyítványban az állt, hogy apám Diazepam (Valium)<br />
túladagolásával öngyilkosságot követett el. Ezt a gyógyszert könnyen be lehetett<br />
szerezni a piacokon. Apám nyilván kiment a kórházból, és egyszerűen megvásárolta.<br />
Az öngyilkosság Észak-Koreában tabunak számít. Borzasztó szégyen az életben<br />
maradt családtagoknak, ráadásul az öngyilkos gyerekei „rendszerellenes” minősítést<br />
kapnak a szongbun-rendszerben, nem járhatnak egyetemre, és nem kaphatnak jó
állást. A koreai kultúrában az öngyilkosság rendkívül erőteljes tiltakozási formának<br />
számít. A rezsim ellenséges viselkedésnek értékeli az ilyen tettet, és azzal, hogy a túlélő<br />
családtagokat bünteti, hatástalanítani igyekszik ezt a szélsőséges tiltakozási formát.<br />
Anyám kizökkent a gyászából. Azonnal intézkedni kezdett, hogy megóvjon minket a<br />
következményektől.<br />
Sürgősen el kellett érnie, hogy átírják a kórházi dokumentációt, ami kényes és nehéz<br />
feladat volt, de ezen múlt a jövőnk. Anyám tapintata és diplomáciai érzéke végül<br />
diadalmaskodott. Ráment csaknem az összes keményvalutában tartott megtakarítása,<br />
de sikerrel járt. Lefizette a kórházi hatóságokat, és elérte, hogy apám halálának okaként<br />
„szívrohamot” tüntessenek fel. Sebtében meg is tartották a temetést, mielőtt további<br />
kérdések merültek volna fel, és mielőtt Minho meg én visszaértünk volna a<br />
tengerpartról. El sem búcsúzhattunk apánktól. És ami még rosszabb, apám szülei nem<br />
győzték haragosan átkozni anyámat a temetésen, azt mondták neki, hogy ő hozott<br />
balszerencsét a családjukra.<br />
Aztán jött még egy végső, immár értelmetlen megaláztatás: a katonai nyomozó<br />
hatóságok írásban tájékoztatták anyámat, hogy apámat hivatalosan felmentették az<br />
állásából.<br />
Apám halála után sokkal közelebb kerültem Minhóhoz. Mintha évek óta most először<br />
láttam volna őt tisztán. Az ostoba tévképzet, amely eltávolított apámtól, azt is<br />
megakadályozta, hogy közel kerüljek a saját testvéremhez. Most kezdtem annak látni,<br />
aki a valóságban volt – az öcsémnek, akit ugyanolyan fájdalmas gyász ért, mint engem.<br />
A folyóparti házunkra is más szemmel néztem ezután. Nem sokkal a beköltözésünk<br />
után tragédia történt a családunkban. Azt gondoltam, hogy az épület csakugyan el lehet<br />
átkozva.<br />
Még magunkhoz sem tértünk igazán, amikor olyan esemény történt, amely az egész<br />
országot gyászba borította. Ilyen tömeghisztériát még nem látott a nemzetközi média.<br />
Ennek az eseménynek a hatásai még ma is érezhetők Észak-Koreában.
14<br />
„A NAGY SZÍV MEGSZŰNT DOBOGNI”<br />
1994. július 8-án reggel szokás szerint iskolába mentem. Nem sokkal az ebédszünet<br />
előtt óra közben bejött az egyik tanár, és közölte, hogy aznapra vége a tanításnak.<br />
Mindenkit hazaküldtek, és arra utasítottak minket, hogy kapcsoljuk be a tévét. Ez<br />
furcsán hangzott, mivel hétköznap nem volt napközben tévéadás.<br />
Én nem mentem haza, hanem az egyik barátnőmmel tartottam, aki az iskola<br />
közelében lakott. A képernyőn hamarosan megjelent az ismert műsorvezetőnő, Ri<br />
Cshunhi, talpig feketében. A szeme kivörösödött a sírástól. És ekkor bejelentette a<br />
lehetetlent. Kim Ir Szen, a Nagy Vezér, hazánk atyja meghalt. A rádióban is drámaian<br />
hangzott a hír: „A nagy szív megszűnt dobogni”.<br />
A barátnőm csillapíthatatlan zokogásban tört ki. A sírása megérintett kissé, de<br />
igazából nem a szívemre hatott a hír, hanem az eszemre. Hogyan halhatott meg a Nagy<br />
Vezér? Bármilyen hihetetlennek tűnik is most, mindaddig soha nem merült fel bennem<br />
a gondolat – mint ahogy sok más észak-koreaiban sem –, hogy ez az istenkirály, aki<br />
olyan hatalommal bírt, hogy még az időjárást is befolyásolni tudta, valaha meghalhat.<br />
Ő tökéletes volt és mindenható. Olyannyira az emberiség fölött lebegett, hogy a szívem<br />
mélyén el se hittem, hogy valódi ember. Soha nem fordult meg a fejünkben, hogy<br />
olykor alvásra van szüksége, vagy vécére megy. És mégis meghalt.<br />
Mintha egy ajtó nyílt volna ki az agyamban.<br />
Nyolcvankét éves volt, mondtam magamban. Megöregedett, elgyengült. Mégis csak<br />
ember volt. Ott ültem, és hallgattam a barátnőm hüppögését, de az én szemem száraz<br />
maradt. Túlságosan erős volt bennem az apám halála okozta fájdalom ahhoz, hogy a<br />
Nagy Vezér miatt ontsak könnyeket.<br />
Másnap reggel az egész iskola összegyűlt az iskolaépület előtt. Hosszú, rendezett<br />
sorokban álltunk. Az ég fehér volt, kezdett kellemetlenül meleg lenni. Az igazgató és a<br />
tanárok érzelmektől túlfűtött beszédeket tartottak. Mindannyian a könnyeikkel<br />
küszködtek. A háttérben ezalatt gyászzene szólt. Órákig tartott a ceremónia. Az elején<br />
még szomorúság töltött el, de miután hosszú órákat töltöttem a tűző napon, már csak<br />
szomjas és fáradt voltam.
Senki sem parancsolt ránk, hogy sírjunk. Még csak nem is céloztak arra, hogy aki<br />
nem sír, gyanússá válik. De tudtuk, hogy könnyeket várnak tőlünk. Körülöttem<br />
mindenhonnan szipogás, hüppögés, jajveszékelés hallatszott. Mintha mindenkit<br />
mélyen lesújtott volna a gyászos hír. Túlélő ösztönöm működésbe lépett. Ha nem sírok,<br />
mint a többiek, bajba kerülök. Így hát titokban az ujjaimra köptem, majd tettetett<br />
fájdalmamban dörzsölni kezdtem az arcomat meg a szememet. Levegő után<br />
kapkodtam, remélve, hogy úgy hangzik, mintha kétségbeesetten zokognék.<br />
Így színészkedtem egy darabig, de aztán úgy éreztem, nem bírom tovább. A nap már<br />
delelőn járt. Szörnyű meleg volt. Megszédültem. A tanárok azt hitték, az ájulás<br />
környékez, úgyhogy gyorsan besegítettek a készenlétben álló mentőkocsiba. Micsoda<br />
megkönnyebbülés volt!<br />
Másnap hasonló eseményre került sor a város összes iskolájának részvételével a<br />
hjeszani parkban, a Győzedelmes Pocshonbói Csata emlékművénél. Ezúttal több ezer<br />
diák és tanár zokogott és jajongott egyszerre. A gyász óráról órára egyre extrémebb<br />
formákat öltött. A városon valamiféle hisztéria söpört végig. A tanítás szünetelt.<br />
Bezártak a fűrészmalmok, a gyárak, az üzletek és a piacok is. Mindenkinek részt kellett<br />
vennie a napi tömegrendezvényeken, hogy demonstrálja csillapíthatatlan fájdalmát.<br />
Valamelyik tanárunk minden nap elvitt minket a dombok közé, hogy vadvirágokat<br />
szedjünk, amelyekkel Kim Ir Szennek a hjeszani parkban álló bronzszobrát<br />
díszíthetjük. Néhány nap alatt jószerivel elfogytak a virágok, de akkor is találnunk<br />
kellett, mert ha pár szál virággal tértünk volna vissza, azzal megsértettük volna a Nagy<br />
Vezér emlékét.<br />
Az egyik ilyen virágszedő túránkon azt láttuk, hogy egy szitakötőraj lebeg a rét fölött.<br />
– Nézzétek! – szólalt meg ámulva a tanárnő. – Még a szitakötők is a Nagy Vezért<br />
gyászolják.<br />
És ezt komolyan mondta, mi pedig nem vontuk kétségbe a szavait.<br />
A gyászidőszak után, amint ez várható volt, büntetés várt azokra, akik túl kevés<br />
könnyet ejtettek. Amikor újraindult a tanítás, az összes diák részvételével gyűlést<br />
tartottak az iskola előtt, és azzal vádolták meg az egyik lányt, hogy csak tettette a sírást.<br />
A lány nagyon megrémült, és ezúttal valódi könnyek potyogtak a szeméből. Sajnáltam<br />
őt, de leginkább megkönnyebbülést éreztem. A szertartásokon magam is csak<br />
színészkedtem, és most örültem, hogy senki sem látott át a szitán.<br />
A városban sok felnőttet is hasonló vád ért, és a Bowibu rengeteg embert<br />
letartóztatott. Nemsokára megjelentek a nyilvános kivégzések időpontját és helyét<br />
hírül adó falragaszok.<br />
Általános iskolás kortól kezdve kötelező részt venni a nyilvános kivégzéseken.
Gyakran a tanítás is elmarad, hogy a diákok el tudjanak menni. A gyárak is odaküldik a<br />
munkásaikat, hogy elég nagy legyen a tömeg. Én mindig próbáltam elkerülni a dolgot,<br />
de azon a nyáron egyszer kivételt tettem, mert ismertem az egyik elítéltet. Sokan<br />
ismerték őt Hjeszanban. Gondolhatnánk, az ember semmire sem vágyik kevésbé, mint<br />
hogy végignézze egy ismerőse kivégzését. Nálunk azonban az emberek akkor kerestek<br />
kibúvót, ha nem ismerték az áldozatot. Ha ismerték, úgy érezték, kötelességük<br />
elmenni, mintha egy ismerős temetéséről lenne szó.<br />
Ez a férfi huszonéves volt, és úgy tűnt, mindig van pénze. Szerették a lányok, a város<br />
piti bűnözői között is számos követője akadt. Azzal vádolták, hogy részt vett emberek<br />
Kínába menekítésében és tiltott árukkal kereskedett. De a valódi bűne az volt, hogy a<br />
Kim Ir Szen halálát követő gyászidőszakban is tovább folytatta illegális üzelmeit.<br />
Bejelentették, hogy két másik emberrel együtt golyó általi halál vár rá a hjeszani<br />
repülőtéren, ahol gyakran tartottak kivégzéseket. Nagy tömeg várakozott a pokoli<br />
hőségben, amikor a foglyokat kiszállították a furgonból. Körülöttem azonnal<br />
összesúgtak az emberek. A népszerű fickót úgy kellett felemelnie és a helyére<br />
vonszolnia egy csapat rendőrnek, a cipője orra csíkot húzott a porban. Már alig élt.<br />
Mindhárom vádlottat póznához kötözték a fejénél, a mellkasánál és a csípőjénél<br />
fogva, aztán kezüket, lábukat összekötötték a pózna mögött. Ezután következett a<br />
gyorsan ledarált népbírósági tárgyalás. A bíró bejelentette, hogy a vádlottak bevallották<br />
bűneiket. Megkérdezte tőlük, kívánnak-e szólni az utolsó szó jogán. De persze nem várt<br />
választ, hiszen mindhárom embernek kipeckelték és kavicsokkal rakták tele a száját,<br />
nehogy utolsó lélegzetükkel a rendszert szidják.<br />
Ekkor három egyenruhás mesterlövész foglalta el a helyét velük szemben, és<br />
felemelték a fegyverüket. Észrevettem, hogy vörös az arcuk. Köztudott volt, hogy a<br />
hóhérok alkoholt isznak a kivégzés előtt. A durranások hosszan visszhangoztak a<br />
száraz levegőben. Három lövés: az első a fejbe, a második a mellkasba, a harmadik a<br />
hasba. Amikor a népszerű fickót érte az első golyó, szinte felrobbant a feje, finom<br />
rózsaszín ködöt hagyva maga után. A családjának mindezt az első sorból kellett<br />
végignéznie.
15<br />
EGY HULIGÁN BARÁTNŐJE<br />
Amikor betöltöttem a tizenötöt, egy speciális, csak lányoknak szóló órára kezdtem<br />
járni, ahol kötést és háztartásvezetést tanultunk. Pedig jobb lett volna, ha inkább a<br />
szexről beszélnek nekünk.<br />
Valamennyien elképesztően tudatlanok voltunk a férfiakat és a szaporodás<br />
legalapvetőbb tényeit illetően. A párt folyamatosan beleszólt az életünkbe, ám roppant<br />
szégyellősnek bizonyult, amikor arra került volna sor, hogy elmondják nekünk,<br />
hogyan is keletkezik maga az élet. Pedig ha egy lány tizenévesen teherbe esett, szörnyű<br />
helyzetbe került – csak akkor úszhatta meg a dolgot, ha azonnal férjhez ment. Az<br />
abortuszt nehéz lett volna megszervezni, de valószínűleg szóba sem került. Ehelyett<br />
inkább arra kényszerítették a lányt, hogy adja örökbe a gyerekét, vagy adja be egy<br />
állami árvaházba.<br />
Én például komolyan azt hittem, hogy ha megcsókolok egy férfit, vagy megfogom a<br />
kezét, teherbe eshetek. A barátnőim is ebben a hitben éltek. De a fiúk sem tudtak többet<br />
a szexről. Egyszer láttam egy csapat tizenéves srácot a hjeszani pályaudvarral<br />
szemközti gyógyszertár előtt, amint felfújták az óvszereket, mintha léggömbök<br />
volnának, és azokat rugdosták az utcán. Ha valaki elárulta volna nekik, mire is valók<br />
ezek a tárgyak, elvörösödött képpel rohantak volna el.<br />
Miután minden szexuális tudatosság hiányzott belőlünk, egyik lány sem mutogatta<br />
fejlődő testét, nem flörtölt a fiúkkal az iskolában, nem cukkolta őket. Az észak-koreai<br />
melltartó blúzra hasonlít, és inkább lelapítja, mint kiemeli a mellet. Az osztályunkban<br />
az egyik lánynak nagy melle volt, de a többi lány nem irigyelte érte, hanem csúfolta.<br />
Végül is váratlan forrásból értesültem a szexuális aktus mibenlétéről. Egy<br />
iskolatársnőm meghívott magukhoz egyik délután, hogy nézzünk meg videón egy<br />
illegális dél-koreai filmet. De amikor bekapcsoltuk a lejátszót, kiderült, hogy a család<br />
felnőtt tagjai egészen másféle kazettát hagytak a készülékben. Beletelt egy-két percbe,<br />
míg rájöttem, mit látok. A képernyőt összefonódó végtagok és intim testrészek töltötték<br />
be, mindezt pedig ritmikus nyögés és morgás kísérte. Döbbent arcomat látva a<br />
barátnőm kuncogni kezdett. Én még csókot sem láttam az észak-koreai filmekben.
A párt azt hirdette, hogy a pornográfia bomlasztó hatású külföldi métely. De ezt a<br />
„szeretkezős” filmet, ahogy a barátnőm nevezte, Phenjanban forgatták, és külföldi<br />
terjesztésre, illetve a pártelit tagjainak szánták. El se hittem volna, ha a „színészek” nem<br />
beszélnek olyan ismerős kiejtéssel. Aznap vesztettem el az ártatlanságomat. Mint ahogy<br />
a hazám is, legalábbis az én szememben.<br />
A barátnőimhez hasonlóan rajtam is három érzés suhant át gyors egymásutánban,<br />
amikor először jött meg a menstruációm: a döbbenet, a zavar és a teljes pánik. Ki kellett<br />
találnom, hogy most mitévő legyek. Hihetetlen, de a legtöbben úgy oldottuk meg, hogy<br />
senkinek se szóltunk, még az anyánktól sem kértünk tanácsot. Anyám, a<br />
legértelmesebb asszony, akit ismertem, semmiféle jó tanáccsal nem látott el, és biztos<br />
vagyok benne, hogy annak idején ő sem kapott útmutatást a nagyanyámtól.<br />
Épp az első menstruációm okozta rémület kellős közepén voltam, amikor az egyik<br />
osztálytársnőm szólt, hogy látott valamit az iskolánkhoz közeli nyilvános vécében, ami<br />
megijesztette. Meg akarta mutatni nekem. Belopóztunk, hogy együtt vegyük<br />
szemügyre a dolgot. A hely nedves volt, sötét és büdös. A guggolós vécé mellett egy<br />
véres nejlonzacskó hevert, benn egy liláskék arcú, halott kisbaba. Az anya nyilván itt<br />
szülte meg, aztán elmenekült. Ott volt mellette a köldökzsinór meg a méhlepény.<br />
Rettenetesen feldúlt a látvány, aznap éjjel le sem hunytam a szememet.<br />
Abban az évben, 1995-ben kezdtem először járni egy fiúval. Thecshulnak hívták, négy<br />
évvel idősebb volt nálam, és afféle huligán hírében állt. Magas volt, vékony, és japán<br />
dzsekit viselt, ami Hjeszanban a kifinomultság csúcsának számított. Mindig öntelt<br />
félmosoly ült az arcán, amit elragadónak találtam. Minden észak-koreai városban<br />
vannak huligánok. Ezek nem erőszakos bűnözők, csupán olyan vonzó fiatalok, akiket<br />
sokan körülrajonganak, és gyakran betiltott árucikkekkel üzletelnek. A piti bűnözőket<br />
általában nem éri bántódás, amíg nem keverednek bele a politikába, és nem hívják fel<br />
magukra a Bowibu figyelmét.<br />
Ennek a fiúnak mindig volt pénze. Egyébként a rendőrakadémián tanult, rendőrnek<br />
készült. Már az is izgalommal töltött el, ha végigsétálhattam vele az utcán, mert<br />
mindenki engem nézett. Miután párszor megvárt az iskola előtt, elindult a<br />
pletykaáradat. Ez komoly dolognak számított, mert ha egy lányról elterjed, hogy jár<br />
valakivel, utána már nehezen találhat másik társat.<br />
Aggódtam emiatt, de tetszett a srác. Büszke voltam rá, hogy engem választott,
miközben annyi lány sóhajtozik utána. Eljártunk hozzájuk dél-koreai popzenét<br />
hallgatni, együtt gitároztunk és harmonikáztunk. Az ilyen korú észak-koreai párok<br />
többségéhez hasonlóan sosem csókolóztunk. Legfeljebb a kézfogásig jutottunk, de csak<br />
titokban. A két család nem tudott a szerelmünkről, ezért nem kifogásolták, hogy eljárok<br />
hozzá. Anyám menten szívszélhűdést kapott volna, ha megtudja, hogy együtt járunk.<br />
A szóban forgó évben már nagyon elegem lett a Szocialista Ifjúsági Szövetség által rám<br />
rótt feladatokból. Tavasszal a rizspalánták elültetésében kellett segítenünk, nyáron<br />
gyomláltunk és műtrágyát szórtunk ki, ősszel pedig jött a betakarítás, amelyben<br />
országszerte diákok és munkások seregei vettek részt. A lobogó vörös zászlók<br />
tengerében szorgoskodó tömeg látványa maga volt a kommunista idealizmus.<br />
Nyáron emellett alagutakat is kellett ásnunk az iskolánk körül. Az egész országot<br />
mozgósították, mindenki harckészültségben volt. Csaknem naponta megszólaltak a<br />
szirénák. Légvédelmi gyakorlatot tartottak, ilyenkor mindenki eldobta, amivel éppen<br />
foglalkozott, és fejvesztve rohangált fel-alá. Azt mondták, hogy Amerika és Dél-Korea<br />
atomcsapásra készül. Bármely pillanatban kitörhet a háború. Az atomháború gondolata<br />
rettegéssel töltött el. Anyám is pánikba esett, és rengeteg mindent ajándékozott el.<br />
Tartalék takaróinkat és párnáinkat Szegény bácsinak adta, aki a családjával együtt egy<br />
kollektív gazdaságban élt.<br />
A fiúk szorgalmasan ástak, a lányok pedig elhordták a földet. Gyűlöltem ezt a<br />
munkát. Ha akkor tört volna ki a háború, amikor éppen iskolában vagyunk, több száz<br />
diáknak kellett volna menedéket keresnie az alagutakban. Féltem, hogy hozzá nem<br />
értésünk katasztrofális következményekkel jár majd, és ránk omlik a föld. Abban sem<br />
voltam biztos, elég mélyen vannak-e ezek az alagutak ahhoz, hogy egy atomcsapás<br />
esetén megóvjanak minket. Évekkel később tudtam meg, hogy a propagandának volt<br />
valami igazságalapja. Az Egyesült Államok valóban légicsapásokat tervezett az<br />
országunk atomerőművei ellen. Az egyik ilyen unalmas, kimerítő nap után, amely<br />
ásással és légvédelmi gyakorlatokkal telt, tanítás után elmentem az egyik<br />
barátnőmhöz. Szoni a legszűkebb baráti körömhöz tartozott, de azelőtt sosem jártam<br />
náluk. Többnyire ő jött át hozzánk.<br />
– Mi lenne, ha ennénk valamit? – javasoltam. – Éhes vagyok.<br />
– Nem tudom, mi van itthon – felelte bizonytalan hangon.<br />
– Bármi jó lesz.
– Nem sok minden van.<br />
Ez felbosszantott. Te bezzeg mindig kapsz uzsonnát nálunk!<br />
– Nem arra kértelek, hogy többfogásos vacsorát tálalj elém – mondtam.<br />
Szoni habozott. Zavarban volt.<br />
– Gyere velem – mondta, és kimentünk a konyhába. Négy lábos állt a tűzhelyen.<br />
Felemelte az egyikről a fedőt. – Nézd meg. Ezzel mégsem kínálhatlak!<br />
A lábosban felismerhetetlen, sötétzöld valamik voltak. Szoni visszatette a fedőt,<br />
mielőtt megkérdezhettem volna, mi az, de annyit láttam, hogy ez nem rendes étel.<br />
Hazafelé menet rájöttem, hogy alighanem kukoricaszár volt a lábosban.<br />
Miért főz rizs helyett ilyeneket az anyukája?
16<br />
„MIRE EZT OLVASOD, MI ÖTEN MÁR NEM LESZÜNK AZ ÉLŐK<br />
SORÁBAN”<br />
Anyám fáradtan, idegesen tért haza a munkából. Apám halála óta nem nagyon tudott<br />
aludni, egyre több ránc jelent meg a szeme alatt és a szája körül. Hónapok óta nem<br />
láttam mosolyogni. De a kis üzleti ügyeinek köszönhetően legalább gondoskodni tudott<br />
rólunk. Volt ennivalónk és pénzünk. A helyi közigazgatásban betöltött állása azt is<br />
jelentette, hogy szert tehetett a hivatal által irányított gazdaságokban termelt árukra,<br />
amelyekkel aztán meg tudott vesztegetni másokat, ha szükség volt rá. Nem sokkal Kim<br />
Ir Szen halála után a kormányzat leállította a fizetések folyósítását. A munkahelyeken<br />
továbbra is kiosztották a jegyeket, de ezek egyre kevesebbet értek. Ki tudja, mi okból,<br />
napról napra kevesebb árut lehetett kapni értük.<br />
Anyám egy levelet mutatott, amelyet az egyik kolléganője adott neki. Az asszony a<br />
nővérétől kapta, aki Észak-Hamgjongban élt, a miénkkel keletről határos<br />
tartományban. Anyám elénk tette a levelet.<br />
– Azt akarom, hogy te és Minho megtudjátok, nehéz időket élünk. Hol ezt kéritek<br />
tőlem, hol azt, mindig panaszkodtok valamiért. Pedig nem mindenki él úgy, mint mi.<br />
A kezembe nyomta a levelet.<br />
Kedves Húgom!<br />
Mire ezt olvasod, mi öten már nem leszünk az élők sorában. Hetek óta nem ettünk.<br />
Csontsoványra fogytunk, bár az utóbbi időben elkezdett felfúvódni a testünk. Már csak a<br />
halált várjuk. Egyetlen dologra vágyom, hogy egy kis kukoricalepényt ehessek.<br />
Az első reakcióm az értetlenség volt.<br />
Miért nem ettek hetek óta? A miénk a világ egyik legvirágzóbb országa. A híradóban<br />
minden este gyárakat és gazdaságokat mutatnak, amelyek csak úgy ontják az árukat, a<br />
tudósításokban jól táplált emberek élvezik a szabadidejüket, a phenjani áruházakban<br />
roskadoznak a polcok. És miért az az utolsó kívánsága ennek a nőnek, hogy<br />
kukoricalepényt ehessen, amit csak úgy neveznek, „a szegény ember lepénye”? Miért<br />
nem a húgát akarja látni még egyszer az életben?
Lassan fogtam fel az igazságot.<br />
Eszembe jutott, milyen lekezelően viselkedtem Szoni barátnőmmel, amiért nem<br />
kínált uzsonnával. Most nagyon elszégyelltem magam.<br />
A családja nyilván alig jut élelemhez.<br />
Pár nappal ezután találkoztam először az éhínség jeleivel.<br />
Az Üjon állomás előtti piacon jártam Hjeszanban, és megláttam egy nőt, aki az oldalára<br />
fordulva feküdt a földön, egy kisgyerekkel a karjában. Fiatal volt, a húszas éveiben<br />
járhatott. A kisfiú úgy kétéves lehetett, és egyre csak az anyját bámulta. Mindketten<br />
véznák voltak, sápadtak, és rongyos volt a ruhájuk. A nő arca csupa piszok volt, a haja<br />
fénytelen. Betegnek látszott. Legnagyobb csodálkozásomra az emberek úgy mentek el<br />
a nő meg a gyerek mellett, mintha láthatatlanok lennének.<br />
Én nem voltam képes úgy tenni, mintha nem is láttam volna őket. Egy száz vonos<br />
bankjegyet tettem a kisfiú ölébe. Azt gondoltam, az anyának hiába is adnám. A nő üres<br />
tekintettel meredt maga elé. Nem is látott. Úgy véltem, nem sok ideje lehet hátra.<br />
A pénzből pár napra elegendő ennivalót vehettek.<br />
– Ma megmentettem egy kisgyereket – jelentettem be anyámnak, amikor hazaértem.<br />
Azt hittem, büszke lesz rám, amiért segítettem, miközben mindenki más elfordította a<br />
fejét.<br />
– Hogy érted ezt?<br />
Elmeséltem neki, mi történt.<br />
Anyám erre ledobta, amit éppen csinált, és dühösen rám támadt.<br />
– Neked teljesen elment az eszed? Hogyan vehetne magának bármit is egy kisgyerek?<br />
Valami tolvaj biztosan azonnal kikapta a pénzt a kezéből. Inkább ennivalót kellett volna<br />
venned nekik.<br />
Anyámnak igaza volt, beláttam, hogy hibát követtem el.<br />
Ezután kezdett foglalkoztatni a jótékonykodás. Arra neveltek, hogy akkor vagyunk jó<br />
kommunisták, ha megosztjuk másokkal, amink van, ám ez teljesen hiábavaló<br />
tanításnak tűnt. Az embereknek alig volt valamijük, és elsősorban a családjukról kellett<br />
gondoskodniuk. Én megengedhettem magamnak, hogy száz vont adjak a kisgyereknek<br />
meg az anyjának, de rájöttem, hogy ez úgyis csak néhány napra oldhatta volna meg a<br />
gondjaikat. Ez a gondolat nagyon elkeserített.
Mintha lassan árnyék borult volna Hjeszanra. Koldusok jelentek meg mindenütt,<br />
főként a piacok környékén. Ilyet korábban sosem lehetett látni az országunkban.<br />
Csavargó gyerekek is járták az utcákat. Eleinte csak kettesével, hármasával, később már<br />
csapatokban. Vidékről jöttek fel Hjeszanba. A szüleik éhen haltak, nekik pedig egyedül,<br />
rokonok nélkül kellett gondoskodniuk magukról.<br />
Kkoccsebinek (virágos fecskének) nevezték őket, és csakugyan rajokban jártak, mint<br />
a madarak. Túlélési trükkjeik közé tartozott, hogy egyikük elvonta a piaci árus<br />
figyelmét, a többiek meg ezalatt összeszedtek némi ennivalót, aztán elszaladtak. A sors<br />
borzalmas iróniája, hogy rendszeresen láttuk, amint gabonaszemek, zöldséghéj vagy<br />
levágott húscafatok után kutattak a szemétben – vagyis pontosan azt tették, amit a délkoreai<br />
gyerekekről meséltek nekünk. Az iskolában egyre gyakrabban hiányoztak azok<br />
a diákok, akiket a szüleik nem tudtak megfelelően táplálni, aztán végképp kimaradtak.<br />
Az osztályomban egyharmaddal csökkent a létszám. Néhány tanár is otthagyta a<br />
munkáját. Inkább piaci árusként próbáltak megélni. De nem csak élelmiszerből volt<br />
hiány. Nem jutott elég műtrágya a földekre. A falusi iskolákban a gyerekeknek a saját<br />
ürüléküket kellett beadniuk, hogy trágyaként hasznosítsák. Az emberek zárni kezdték a<br />
melléképületeket, nehogy valaki ellopja azt a keveset, amijük van. Nem volt fűtőolaj.<br />
Az acélgyárak és a fűrészmalmok leálltak. A gyárak kéményei nem füstöltek, az utcák<br />
napközben is kihaltak és csendesek lettek. Lassanként kezdtek eltűnni a fenyők,<br />
amelyek olyan széppé tették a hegyeinket. Kopárrá vált a táj. Amikor a tél beálltával<br />
jeges szél zúdult le Mandzsúriából, az emberek mindent megtettek, hogy egy kis<br />
fűtőolajhoz jussanak. Az áramszünetek egyre gyakoribbak lettek, olyannyira, hogy a<br />
végén már alig működött az áramszolgáltatás. Esténként azzal a lámpával világítottunk,<br />
amelyet anyám készített: egy fazékba dízelolajat öntött, és egy pamutcsíkot használt<br />
kanócnak. A lámpa úgy füstölt, hogy Minhónak meg nekem csupa korom lett az arcunk<br />
tőle.<br />
A tél elején, egy hideg reggelen, pár héttel azelőtt, hogy befagyott a folyó, sétálni<br />
indultam a napsütésben a folyóparton, és azt láttam, hogy valami rongyot sodor a lassú<br />
áramlat. Aztán rájöttem, hogy nem rongy az, hanem egy emberi arc, nyitott szemmel.<br />
Elborzadva figyeltem, ahogy elúszott a házunk mellett. A határőrök általában kora<br />
hajnalban, mielőtt a kínai oldalon lakók észrevehették volna, kihúzták a holttesteket a<br />
vízből, és szalmával letakarták őket. Ezek az emberek valahol a folyó felső szakaszán
próbáltak átjutni a határ túloldalára, de nem volt elég erejük hozzá. Ha sokat esett a<br />
hegyekben, az áramlat elég gyors tudott lenni.<br />
1996 elején, nem sokkal a tizenhatodik születésnapom után kisebb csoportosulást<br />
láttam egy középkorú férfi körül egy városszéli piacon. A koreai-kínai kiejtéssel beszélő<br />
férfi szónoklatot intézett a tömeghez. Pocakja volt, és jó minőségű, bélelt kabátot viselt.<br />
Úgy hatott, mint akinek nincsenek anyagi gondjai. Úgy véltem, bizonyára Kínából jött<br />
át egy napra rokonlátogatóba.<br />
– Miért sújtja ez a szenvedés a népünket? – kérdezte, és közben könnycseppek<br />
gördültek le pufók arcán. – Az emberek éheznek, meghalnak. Hogyan történhetett<br />
ilyesmi az országunkkal?<br />
Belenyúlt a mellényzsebébe, és egy köteg kék kínai tízjüanos bankót húzott elő.<br />
Izgatott moraj hullámzott végig a tömegen. A férfi osztogatni kezdte a bankjegyeket.<br />
Egyszeriben mindenhonnan rongyos koldusok jelentek meg, mintha valaki odahívta<br />
volna őket, és a kezüket nyújtogatták. A férfit mindenfelől kinyújtott karok vették<br />
körül. Elosztogatta az összes bankót.<br />
A kérdését nem tudtam kiverni a fejemből.<br />
Tényleg, mi folyik itt? Nem volt háború. Igazából már mindenki rég meg is<br />
feledkezett az állítólagos atomcsapásról, ami miatt annyi időt töltöttünk ásással meg<br />
légvédelmi gyakorlatokkal. Az éhínség egyik pillanatról a másikra tört ki, mint valami<br />
járvány.<br />
A „nehéz menetelésre” – mert ezzel a fonák elnevezéssel illette a propaganda az<br />
éhínséget – a hivatalos magyarázat az volt, hogy a jenkik nyomására az ENSZ gazdasági<br />
szankciókat léptetett életbe az ország ellen, a terméskiesés és a váratlan árvizek pedig<br />
tovább rontották a körülményeket. Amikor ezt hallottam, még hittem abban, hogy Kim<br />
Dzsong Il mindent megtesz értünk ebben a szörnyű helyzetben. Mit is csinálna a nép<br />
nélküle? A valódi oknak azonban, amely csak évekkel később jutott tudomásomra, és<br />
amelyet csak igen kevesen ismernek Észak-Koreában, jóval több köze volt a<br />
Szovjetunió összeomlásához, és ahhoz, hogy az új orosz kormányzat nem volt hajlandó<br />
élelmiszerrel és fűtőanyaggal támogatni minket.<br />
Ekkor már Kim Dzsong Il vezette az országot. Az egyik közismert tévés<br />
műsorvezetőnő meghatottságtól remegő hangon adta elő, hogy a mi Kedves Vezetőnk<br />
csupán egyszerű rizsgombócokat és krumplit eszik, annyira együtt érez a szenvedő
néppel. Ám amikor megjelent a képernyőn, ugyanolyan jól táplált, sőt kövér volt, mint<br />
bármikor. Hogy ne foglalkozzanak annyit a gazdasággal, ami a jelek szerint igencsak<br />
akadozott, a híradókban örökösen azt mutatták, amint a Kedves Vezető a katonai<br />
bázisokat és a védelmi létesítményeket ellenőrzi. Ha a két ország egyesítése céljából<br />
háborút vívnánk Dél-Koreával, az mindent megoldana, mondogatták az emberek.<br />
A városban megjelenő koldusokat hallgatva azonnal tudtam a kiejtésükből, hogy<br />
nem hjeszaniak – Észak- és Dél-Hamgjong tartományból jöttek. Úgy hallottuk, hogy<br />
arrafelé nagyon súlyos a helyzet. De hogy mennyire súlyos, azt csak akkor láttam a<br />
saját szememmel, amikor 1996 tavaszán meglátogattam Csinos nénit Hamhungban.<br />
Pokoli tájon át vezetett az utunk.<br />
A tavasz a legnehezebben átvészelhető évszak Észak-Koreában, mivel ekkorra elfogy<br />
az előző évi termés, új viszont még nem terem. A föld kopár volt és barna. Mintha<br />
valami különös csapás sújtotta volna a környéket, mintha el lett volna átkozva.<br />
A dombokon kivágták a fákat, és kilométereken át azt láttuk, hogy a mezőkön emberek<br />
bóklásznak céltalanul, akár az élőhalottak, élelmet keresve; mások meg csak az út<br />
szélén kuporogtak tétlenül, a semmire várva.<br />
Az éhínség előtt senki sem utazhatott úgy, hogy ne lett volna bepecsételve az utazási<br />
engedély a személyi igazolványába, amelyet a vasútállomáson ellenőriztek. Most nem<br />
volt semmiféle ellenőrzés. Mindenütt felbomlott a rend. Katonákból tolvajok lettek,<br />
rendőrökből rablók. A vonatok összevissza, menetrend nélkül jártak. Az állomásokon<br />
sok száz ember várakozott, miközben ülőhely alig akadt, az utazás szörnyű élménnyé<br />
vált. Az egyik állomásnál majdnem eltalált egy üvegszilánk, az emberek ugyanis, hogy<br />
elkerüljék a torlódást az ajtóknál, betörték az ablakot, és ott másztak be a zsúfolásig<br />
megtelt kocsiba. Munkanélküli, éhező emberek utaztak a vonaton abban a reményben,<br />
hogy élelemért cserébe eladnak majd valamit. A tömeg olyan sűrű volt, hogy amikor<br />
végre Hamhungba értünk, át kellett másznom az embereken, hogy eljussak az ajtóig.<br />
A peronon hátranéztem, és ekkor vettem észre, hogy több száz ember kuporog a<br />
vonat tetején. Akik csempészáruval üzleteltek, inkább a tetőn utaztak. Egyetlen<br />
hivatalnok sem kockáztatta volna az életét azzal, hogy felmászik ellenőrzést tartani.<br />
Nagyjából ugyanekkor történt, hogy anyám, aki egyedül utazott Vonszanba<br />
meglátogatni Mozi bácsit, látta, amint egy rendőr leparancsol a vonatról egy idős nőt.<br />
Az asszony ruhája tömve volt mindenféle csempészáruval, amit el akart adni.<br />
A rendőrök mindig odafigyeltek az ilyesmire, mert ha az árut elkobozták, maguk is<br />
eladhatták.<br />
– Kérem, ne motozzanak meg – könyörgött a nő a vonat tetejéről. – Ez az összes<br />
vagyonom.
– Szállj le azonnal, vén kurva! – ordított rá a rendőr.<br />
A nő ekkor azt kérte, segítsék le.<br />
A rendőr felnyúlt érte. Amikor a nő megfogta a rendőr kezét, a szabad kezét<br />
kinyújtotta, és rákulcsolta a vonat fölött húzódó elektromos vezetékre. Mindketten<br />
szörnyethaltak. A nő nyilván azt gondolta: ha már mennem kell, ezt a gazfickót is<br />
magammal viszem.<br />
Amikor bementem a városba, először azt hittem, megtréfált az emlékezetem. Az a<br />
Hamhung, ahol kislányként éltem, nyüzsgő iparváros volt, annyi gyárkémény eregette<br />
a füstöt, hogy időnként valósággal fulladoztunk. Most viszont friss, tiszta volt a levegő.<br />
A nagy környezetszennyező monstrum, a hungnami ammóniaműtrágya-gyár már<br />
nem festette sárgára az eget a vegyszereivel. Alig lehetett trolikat, autókat látni, a<br />
járdákon nem volt tolongás, az emberek csüggedten baktattak, vagy magukban<br />
beszéltek, hallucináltak az éhségtől.<br />
Csinos néni azzal keresett pénzt, hogy kínai ruhákat hozott be Hjeszanból<br />
Hamhungba, visszafelé pedig tengeri herkentyűket küldött, de miután a szállítás<br />
újabban akadályokba ütközött, új vállalkozási lehetőséget keresett. A nénikém azon a<br />
véleményen volt, hogy a hatóságok eldöntötték, észak-hamgjongi tartományban<br />
teljesen megszüntetik az Állami Ellátórendszert, így akarják megmenteni az ország<br />
többi részét. Megkérdeztem, miért éppen erre a tartományra esett a választásuk.<br />
– Mert itt sok olyan ember él, aki a szongbun-rendszer legalsó kategóriájába tartozik –<br />
felelte erre.<br />
Megtörtént, hogy emberek holtan estek össze az utcán. Az éhezés és a nélkülözés<br />
azonban gyökeresen megváltoztatta a gondolkodást, amint azt magam is tapasztaltam<br />
Hamhungban. Sokan egyik napról a másikra elfelejtették a régóta ismételgetett<br />
ideológiai szólamokat, és belevetették magukat abba a tevékenységbe, amelyet<br />
évezredek óta gyakorol az emberiség: a kereskedelembe.<br />
Mindenfelé – az utak mentén, a vasútállomásokon, a leállított üzemek területén –<br />
megjelentek a feketepiacok, ahol magas, szabadpiaci áron kínálták az élelmiszert. Az új,<br />
feltörekvő vállalkozói réteg nagyrészt alacsony szongbun-minősítésű nőkből állt. Rövid<br />
időn belül előállt az a helyzet, hogy kevésbé számított a szongbun, sokkal inkább az,<br />
hogy valaki képes-e pénzt keresni és ennivalót szerezni. Sok nő egyszerűen<br />
gyékényekre pakolta az áruját a járdán, és árusítás közben ügyelt, nehogy elvigyenek<br />
valamit a tolvajok meg az utcagyerekek, de létrejöttek állandó piacok is, szabályos<br />
standokkal, melyek fölé ponyvatető helyett azokat a kék zsákokat feszítették ki,<br />
amelyekben eredetileg az ENSZ Világélelmezési Programjától kapott rizs volt.<br />
Hihetetlennek tűnik egy halálos éhínség sújtotta városban, de ha valakinek jó érzéke
volt a kereskedelemhez, komoly társadalmi felemelkedésre és üzleti sikerre<br />
számíthatott. Hamhungban hallottam egyszer ezt a mondást: „Van, aki éhezik, van, aki<br />
koldul, és van, aki kereskedik”. Miután Hjeszanból jöttem, sok olyan embert ismertem,<br />
akitől nem volt idegen az üzleti gondolkodásmód, de Hamhungban, Észak-Korea<br />
második legnagyobb városban ez szokatlannak számított.<br />
A visszaút Hjeszanba pont olyan rémes volt, mint odafelé. Rengetegen utaztak az<br />
alvázon, mások a vonat lépcsőjén csüngtek, vagy a tetőn kuporogtak az elektromos<br />
vezeték alatt. A hjeszani pályaudvarra érve azt láttam, hogy egy férfi fekszik a peronon.<br />
Olyan mély fejsebe volt, hogy az agya is kilátszott. Még élt, reszkető hangon<br />
kérdezgette, rendbe jön-e. Pár másodperc múlva meghalt. Ő is az alvázon utazott, és<br />
amikor a vonat befutott a pályaudvarra, beleütötte a fejét a peron szélébe. Az éhínség<br />
idején mindennaposnak számítottak az ilyen balesetek.<br />
Abban az évben, 1996-ban észrevehetően megváltoztak az ország szokásai. Korábban,<br />
ha vendégségbe mentünk valakihez, azzal fogadott: „Ettél rizst?” Ez a vendégszeretetről<br />
árulkodó kérdés azt jelentette: „Nem vagy éhes? Ülj asztalhoz velünk!” De amikor nem<br />
volt elég ennivaló, hogyan mondhatták volna ki őszintén a régi köszöntést? Hamarosan<br />
ez jött szokásba helyette: „Ugye, már ettél?” Sokan szégyellték, hogy éheznek, és<br />
büszkeségükben akkor sem fogadtak el ennivalót, ha megkínálták őket. Amikor Minho<br />
fiatal harmonikatanára járni kezdett hozzánk, anyám mindig megkérdezte tőle, kér-e<br />
ebédet. Ő még megengedhette magának, hogy ragaszkodjon a régi etiketthez.<br />
– Már ettem, köszönöm – felelte a tanár udvarias főhajtással –, de egy tál vizet egy<br />
kevés töndzsanggal szívesen fogadnék.<br />
Anyám teljesítette a kérését, de furcsállta a dolgot. Senki sem ivott olyan vizet, amibe<br />
a leves ízesítéshez használt szójapasztát kevertek. A tanár egy hónapig eljárt hozzánk<br />
órát tartani, aztán nem jött többé. Anyám azt hallotta, hogy éhen halt. Nagyon<br />
megdöbbentette a hír. Miért nem fogadta el, amikor étellel kínáltuk? Többre tartotta a<br />
méltóságát, mint a puszta életét.<br />
Azon a nyáron Minhóval egyik délután betörőt találtunk a lakásban, amikor<br />
hazamentünk. Cingár, ragyás bőrű katona volt, legfeljebb tizenkilenc éves. A Toshiba<br />
tévét próbálta elvinni, de nem bírta el. A katonák akkoriban már rendszeresen betörtek<br />
a házakba Hjeszanban. Általában átadták őket a rendőrségnek. Anyám azonban a fiú<br />
kezébe nyomott egy kevés pénzt, és elküldte azzal, hogy vegyen magának ennivalót.
Ahogy az éhínség súlyosbodott, kannibalizmusról szóló hírek kezdtek terjedni a<br />
tartományban. A kormányzat szigorú hirdetményekkel próbálta elejét venni a<br />
jelenségnek. Azt hallottuk, hogy egy idős férfi megölt egy kisgyereket, és levest főzött a<br />
húsából. Aztán eladásra kínálta egy piaci büfében, ahol a vendégek lelkesen<br />
elfogyasztották. A bűntettre akkor derült fény, amikor a rendőrök megtalálták a<br />
csontokat. Akkoriban azt gondoltam, hogy ezek a gyilkosok elmebetegek, mert<br />
normális emberek soha nem süllyednének idáig. Most már nem vagyok annyira biztos<br />
ebben. Miután sokakkal beszéltem, akik az éhhalál szélén voltak abban az időben,<br />
rájöttem, hogy az éhségtől valóban megőrülhet az ember. Előfordulhat, hogy a szülők<br />
saját gyerekeiktől veszik el az ennivalót, emberek megeszik elhunyt társaik holttestét,<br />
és a legkedvesebb szomszéd is képes lehet gyilkolni.<br />
Az utazási engedélyek országos rendszere összeomlott, de Phenjanba még mindig nem<br />
léphetett be akárki. Azon a nyáron engedélyt kaptam, hogy meglátogassam Pénz bácsit<br />
és a feleségét. Ez volt a második hosszú vonatutam abban az évben, amikor az utazás<br />
pokoli élménnyé vált.<br />
Ideges is voltam emiatt, arra készültem, hogy olyan jelenetekben lesz majd részem,<br />
mint amilyeneket hamhungi utam során tapasztaltam. De a Forradalom Fővárosában<br />
legnagyobb meglepetésemre minden rendben volt: jól táplált emberek intézték az<br />
ügyeiket, a széles körutakon zavartalanul jártak az autók és a villamosok, koldusok és<br />
utcagyerekek hordáinak pedig nyomát sem láttam. Mintha a fővárosban élő<br />
rendszerhű réteget egyáltalán nem érintette volna az, ami az ország többi részén<br />
történt.<br />
Miután virágot helyeztem el és meghajlással fejeztem ki tiszteletemet a Manszudombon<br />
a hatalmas Kim Ir Szen-bronzszobor előtt – akkora volt, hogy hangyának<br />
éreztem magam mellette –, a nagybátyámék elvittek az ország leghíresebb<br />
tésztaéttermébe, az Ok-liu-gvanba. A hely zsúfolásig megtelt, sokan várták, hogy üres<br />
asztalt kapjanak. Szemlátomást senki sem éhezett. A nagybátyám befolyásos ember<br />
volt. Egyenesen a sor elejére mentünk, és várakozás nélkül bejutottunk.<br />
Pénz bácsi nagydarab ember volt, elsöprő egyéniség, ami összhangban állt azzal a<br />
ténnyel, hogy ő volt a családunk leggazdagabb tagja. A házában saját szaunát építtetett.<br />
Ilyen fényűzést még sosem láttam. Öt televíziót számoltam össze. Némelyik még<br />
dobozban volt – ezeket megvesztegetésképpen kapta. Az ő étkezőjében ettem először
nyugati ételt, valami tésztát. Amikor ránéztem, az volt a benyomásom, hogy ez nem is<br />
igazi étel. Pénz bácsi elnevette magát, amikor meglátta az arckifejezésemet.<br />
– A legtöbb ember soha életében nem ehet ilyet. Ha most nem kóstolod meg, lehet,<br />
hogy többé nem lesz alkalmad rá.<br />
Pénz bácsi felesége olyan divatosan öltözködött, mintha nem is észak-koreai lett<br />
volna. Phenjanban dolgozott az Egyes Számú Áruházban, amelynek színes árukkal<br />
megrakott polcait gyakran mutatták a tévéhíradóban. De amikor odamentem, a<br />
nagynéném azt mondta, ezek az áruk nem eladók, csak azért vannak kint, hogy a<br />
külföldi vendégek lássák. A raktár üresen tátong, így ha valamit eladnának, nem<br />
tudnák pótolni.<br />
Elmondtam neki, hogy szerettem volna venni valami ajándékot anyámnak, olyasmit,<br />
mint az a kis sminkkészlet, amit egy üvegpult alatt láttam.<br />
A nagynéném rákacsintott az eladóra, aki erre kivette a sminkkészletet, és odaadta<br />
nekem.<br />
Miközben hazafelé tartottam Hjeszanba, az az érzésem támadt, hogy az egész<br />
látogatás csak afféle furcsa álom volt. Nem tudtam elhinni, hogy Phenjan ugyanabban<br />
az országban van, ahol emberek halnak meg az utcán Hamhungban, és árva<br />
utcagyerekek özönlik el a piacokat Hjeszanban. Végül azonban Phenjan sem maradt<br />
érintetlen. A rezsim nem tudta megakadályozni, hogy az éhínség behatoljon a hatalom<br />
központjába.
17<br />
CSANGPAJ FÉNYEI<br />
– Harckocsizó leszek – felelte a kérdésre hangosan a fiú.<br />
A tanárnő helyeslően mosolygott.<br />
– És miért akarsz harckocsizó lenni?<br />
– Azért, hogy megvédjem a hazánkat a gonosz jenkiktől.<br />
A fiú visszaült a helyére. Ez volt az utolsó évem a középiskolában, és<br />
mindannyiunktól megkérdezték, milyen pályára készülünk. Az éhínség lassan<br />
enyhülni kezdett Hjeszanban. Az élet fokozatosan visszatért a rendes kerékvágásba.<br />
Engedelmes ifjú szocialistákhoz illően azt mondtuk a tanárnőnek, amit hallani akart.<br />
Amióta csak az eszünket tudtuk, mindig azt hallottuk, hogy a Mélyen Tisztelt Atya és<br />
Vezér egész életét a népnek szentelte, és szörnyű terhet vett a vállára, amikor<br />
megvédte az országot az ellenségektől. Még egy óvodás is sejtette volna, hogy a tanár<br />
nem lesz elégedett, ha valaki felemeli a kezét, és kijelenti, hogy popsztár akar lenni.<br />
Azt gondolnánk, ha egymás között voltunk, őszintébben beszéltünk a jövővel és a<br />
leendő életünkkel kapcsolatos reményeinkről. Ez így is volt, bár csak bizonyos<br />
mértékig. De mire kijártuk az iskolát, megtanultuk, hogy várakozásainkat a szongbunrendszerben<br />
elfoglalt helyünkhöz igazítsuk. Választásaink nem mentek túl egy<br />
bizonyos határon. Az én osztályomban a jó szongbun-minősítéssel rendelkezők<br />
(kevesen voltunk) az egyetemi felvételi vizsgát tűzték ki célul, illetve a fiúk egyenesen<br />
sorkatonai szolgálatra indultak. Néhányan családi összeköttetéseiknek köszönhetően jó<br />
állást kaptak a rendőrségnél vagy a Bowibunál. Az osztálytársaim több mint fele az<br />
„ellenséges” kategóriába tartozott. A névsorukat elküldték egy hjeszani<br />
kormányhivatalba, ahol bányákba és gazdaságokba osztották be őket. Ebből a<br />
csoportból az egyik lány letette a felvételi vizsgát, és jól is teljesített, mégsem<br />
engedélyezték, hogy egyetemre járjon.<br />
Jó szongbun-minősítésemnek köszönhetően nyugodtan tervezgethettem. Nekem<br />
azonban nem voltak nagyratörő álmaim. Harmonikajátékos akartam lenni.<br />
A harmonika népszerű hangszer Észak-Koreában, és ha egy nő jól játszik rajta,<br />
elfelejtheti a megélhetési gondokat. Úgy terveztem, hogy ez lesz a hivatalos
foglalkozásom, de anyámhoz hasonlóan én is illegális üzletekbe kezdek majd, és jól<br />
keresek velük. Ezt izgalmasnak találtam. Azt is tudtam, hogy ha egy napon lesznek<br />
gyerekeim, csak így biztosíthatom, hogy mindig legyen mit enniük.<br />
Anyám maximálisan támogatta azt a tervemet, hogy harmonikás legyek. Talált is egy<br />
zenészt a hjeszani színházban, akitől órákat vehettem. Azt mondta, apám is örülne,<br />
mert mindig is szerette a harmonikaszót. Ettől elsírtam magam.<br />
Tizenhét éves voltam ekkor. Gyakran eszembe jutott, hogy pár hónap múlva, 1998<br />
januárjában betöltöm a tizennyolcat, és ez a gondolat súlyos teherként nehezedett rám.<br />
Tizennyolc éves korunktól kezdve felnőtt állampolgárnak számítottunk, megkaptuk a<br />
hivatalos személyi igazolványunkat. Azok a csínyek, kisebb vétségek, amelyeket a<br />
gyerekeknek még elnéztek, ettől kezdve súlyos bűnökké váltak. És volt egy vétség, amit<br />
egyre jobban szerettem volna elkövetni, még mielőtt túl késő lenne.<br />
1997 telén egy iskolatársnőm, aki nem messze lakott tőlünk, megkérdezte, nem<br />
volna-e kedvem átsiklani vele a folyó jegén a kínai Csangpajba. Az ő anyjának is voltak<br />
ott üzleti kapcsolatai, akárcsak az enyémnek. Ő már átment néhányszor, úgyhogy<br />
tudta, mit csinál.<br />
Nagyon izgalmasnak találtam az ötletet. A téli vakáció utánra az volt a tervem, hogy<br />
megpályázok egy helyet a Hjeszani Közgazdasági Iskolában, ahol kétéves kurzusokat<br />
tartottak. Ide nehezebb volt bejutni, mint egy négyéves egyetemre. A végzettektől<br />
természetesen azt várták el, hogy állami állásban dolgozzanak, nem az illegális<br />
magánkereskedelemben. Az osztályzatok nem sokat számítottak, a pénz és a befolyás<br />
annál inkább. Ott akartam tanulni, azután importárukkal akartam kereskedni. Akkor<br />
hát miért ne lesném meg titokban Csangpajt? Hiszen az számomra maga volt az üzlet.<br />
Minho akkor már sokszor átment titokban. A fiatal srácok gyakran megtették. Együtt<br />
akart játszani a túlparton lakó kínai fiúkkal. Olykor, ha a határőrök nem figyeltek,<br />
átszaladt, hogy meglátogassa An urat és a feleségét, vagy Csang urat, anyám<br />
üzlettársait, akik a közelben laktak. Ha ő megtehette, én miért ne tehetném?<br />
A házunkból látni lehetett Csangpaj halogénlámpáit és neonreklámjait a folyó<br />
túlpartján – merthogy odaát sosem volt áramszünet. Az iskolában a tanárok mindig azt<br />
mondták nekünk, hogy a kínaiak irigykednek ránk, és rosszabbul élnek, mint mi. Én<br />
még mindig hittem ebben, pedig a cáfolat ott volt az orrom előtt, a piacainkon bőséggel<br />
kínált kínai áruktól a Hjeszanban sétálgató, divatosan öltözött kínai üzletemberekig.
Végül Csinos néni egyik megjegyzése nyitotta fel a szememet. Azt mondta, hogy az<br />
éhezők azért özönlenek Hjeszanba, mert a határvárosokban mindig több az ennivaló.<br />
Ennivaló Kínából? Tehát a kínaiaknak több ennivalójuk van?<br />
Az éhínség idején Hjeszanban minden este koromsötét volt, de Csangpaj fölött a<br />
felhők sárga színben játszottak a sok utcai nátriumlámpa fényétől. Kezdtem<br />
észrevenni, hogy a kínaiak között, akiket látok – a határőrök a túloldalon, akik<br />
pompásan festettek zöld egyenruhájukban, vagy a folyóparton játszó gyerekek –, egy<br />
sem sovány, egy sem tűnik éhezőnek. Nyilvánvalóan jobban, sokkal jobban élnek, mint<br />
mi. Ez a felismerés kezdte megingatni egyik legszilárdabb meggyőződésemet – azt,<br />
hogy a mi országunk a legjobb a világon.<br />
Mandarin nyelven egyáltalán nem beszéltem, de elég kínai írásjegyet ismertem<br />
ahhoz, hogy ha volt felirat a tévéműsorokhoz, többé-kevésbé megértsem. Évek óta<br />
néztem a betiltott kínai adókat. A műsoraik még akkor is elbűvöltek, ha nem értettem<br />
őket.<br />
A kínai tévében dél-koreai popsztárok is rendszeresen szerepeltek. Az olyan előadók,<br />
mint Szo Thedzsi meg a Fiúk vagy a H.O.T., egy rendkívül népszerű fiúcsapat, mindig<br />
sikítozó lányokból álló közönség előtt léptek fel. Ilyesmit azelőtt sosem láttam. A koreai<br />
az anyanyelvem volt, mégsem értettem, mi a csudáról énekelnek vagy rappelnek.<br />
Öltözködésük, frizurájuk, táncmozdulataik miatt szinte földönkívülieknek láttam őket.<br />
Furcsaságuk inkább taszított, mint vonzott. Jobban érdekeltek a kínai sorozatok.<br />
Ezekben minden szereplő gyönyörűen berendezett házban élt, házvezetőnő és sofőr<br />
állt a szolgálatukra, a konyhák pedig tele voltak olyan luxuscikkekkel, mint a<br />
mikrohullámú sütő és a mosógép. Anyám bezzeg a folyóban mosta a ruháinkat. Egyre<br />
jobban izgatott a kérdés, hogy vajon tényleg így élnek-e a kínaiak.<br />
A barátnőm minél előbb át akart menni velem a túlpartra. A folyón ekkor már vastag<br />
volt a jégpáncél. Naivan azt képzeltem, hogy anyám majd jóváhagyja a tervet. Addig<br />
mindenben csak bátorított. De amikor megkérdeztem, szigorúan így felelt:<br />
– Szó sem lehet róla!<br />
– Senki sem fogja megtudni – vágtam vissza.<br />
– Soha, de soha nem mehetsz át a folyón – erősködött. – Ez súlyos bűnnek számít.<br />
– Minho is át szokott menni.<br />
– Ő még kicsi, nem büntetik meg. Különben is, ő fiú, és a fiúknak meg kell tanulniuk,<br />
hogyan álljanak meg a maguk lábán. Te már felnőtt nő vagy. Jövő hónapban betöltöd a<br />
tizennyolcat.<br />
Anyám érveit hallva elbátortalanodtam. Valószínűleg én voltam az egyetlen<br />
tizenéves a világon, aki nem vágyott rá, hogy végre már tizennyolc éves legyen.
– De még nem vagyok tizennyolc.<br />
Anyám azt mondta, az mindegy. A nőknek az élet minden területén óvatosabbnak<br />
kell lenniük, mint a férfiaknak. Egyszerűen nem tudtam meggyőzni. Azt mondta, egy<br />
szülő legfeljebb akkor engedi a lányát Kínába, ha éhezik. Nekem nincs rá okom, hogy<br />
ilyen veszélyes dolgot műveljek.<br />
– Hát, egy napon akkor is elmegyek – jelentettem ki, hogy enyém legyen az utolsó<br />
szó.<br />
– Dehogy mész! – förmedt rám. – Soha nem hagyod el az országot. Megértetted?<br />
Pár nap múlva, mintha így akarna megengesztelni, ajándékot hozott nekem: egy pár<br />
nagyon divatos cipőt.<br />
– Hetven kiló rizst vehettem volna az árából – mondta. Mindig azt akarta, hogy legyek<br />
illedelmes és hálás, de óhatatlanul elkényeztetett.<br />
Megértettem, miért nem enged át Kínába, de azért továbbra is szerettem volna<br />
átmenni. Látni akartam valamit a világból, és számomra Kína volt a világ. A leginkább<br />
azt akartam ellenőrizni, hogy valóság-e az, amit a tévében mutatnak.<br />
A gyékényemen fekve visszagondoltam arra az időre, amikor Andzsuban laktunk, és<br />
kirohantam a zivatarba, hogy lássam a félelmetes fekete ruhás hölgyet, aki leszáll az<br />
égből az esőcseppekkel. Eszembe jutott az a nap is, amikor előrenyomakodtam a<br />
tömegben, hogy valami olyat lássak, amit egy hétéves kislánynak sosem volna szabad<br />
látnia: egy akasztott embert. A kíváncsiság mindig erősebb volt bennem, mint a félelem<br />
– ez nem túl előnyös tulajdonság Észak-Koreában, ahol a félelem tartja élesen az<br />
érzékeket, segít életben maradni. A lelkem mélyén nagyon jól tudtam, hogy Kínába<br />
átmenni igen kockázatos. Komoly következményekkel járhat, és ezek nem csak engem<br />
érintenek.<br />
De arra gondoltam: tizenhét éves vagyok. Pár hónap múlva elkezdem a főiskolát.<br />
Azután már nem lesz több esélyem.<br />
Most jött el az idő.
18<br />
A JÉGEN ÁT<br />
A házunk előtt a Jalu folyó alig tíz méter széles volt, és nem túl mély – még középen is<br />
csak derékig ért a víz. Mielőtt az emberek tömegesen menekülni kezdtek Észak-<br />
Koreából az éhínség elől, a határt nem ellenőrizték túl szigorúan. De mire tizenéves<br />
lettem, már gondosan vigyáztak, hogy senki se mehessen át. A folyópart kihalttá vált,<br />
mivel minden itt zajló tevékenység gyanúsnak számított. A gyerekek is máshová jártak<br />
játszani. A határőrök újabban mindig rajta tartották a szemüket azokon az<br />
asszonyokon, akik lementek a folyóhoz, hogy vizet vegyenek a mosáshoz – hátha<br />
valami csempészárut vesznek át, vagy azt várják, mikor kelhetnek át a túlpartra. Azok<br />
a nők, akik valóban üzleteltek, addigra már titokban megállapodtak a határőrökkel, és<br />
lefizették őket. A folyó csöndesebb lett, mint régen, mintha elszomorítaná, hogy<br />
börtönrácsot csináltak belőle.<br />
Nem sokkal azután, hogy a folyóhoz költöztünk, összebarátkoztunk egy határőrrel,<br />
akinek a posztja alig ötven méterre volt a házunktól. Időről időre beugrott egy kis<br />
csevegésre, anyám pedig étellel, itallal kínálta. Ri Cshangho volt a neve. Hat évvel volt<br />
idősebb nálam, magas volt és nagyon jóképű, mintha csak egy propagandaplakátról<br />
lépett volna le. A határőrök általában csinosak voltak, hiszen ők képviselték az<br />
országunkat a kínai oldalon lévő külföldiek előtt. Csakis olyan családból származhattak,<br />
amelyik a rendszerhű kategóriába tartozott. Ezek a fiatalemberek kivételezett<br />
helyzetben voltak, de távol éltek az otthonuktól, és gyakran szenvedtek a magánytól.<br />
Cshangho rendes fiú volt. A katonai szigor nem nagyon felelt meg a természetének.<br />
Nem szerette, hogy parancsolgatnak neki, ráadásul gyakran alantas feladatokat kapott<br />
büntetésképpen. A határőröknek akkor is a bázison kellett maradniuk, ha nem voltak<br />
szolgálatban, de ő sokszor kiosont, és eljött hozzánk. Elragadó volt, de olykor úgy<br />
éreztem, kissé együgyű. Egyszer elmesélte, hogy a kiképzése során meg kellett néznie<br />
egy fegyverekről szóló dokumentumfilmet.<br />
– Csodás fegyvereink vannak, Minjong – magyarázta izgatottan, mint egy kisfiú. – Le<br />
tudjuk győzni Dél-Koreát. Meg a jenkiket is. Alig várom, hogy háborúzzunk. Egy-két<br />
nap alatt végzünk velük.
Tudtam, hogy bízhatok Cshanghóban. Az előző évben, amikor tizenhat éves voltam,<br />
egy hideg tavaszi éjszakán éjfél körül mentem haza egy barátnőmtől. Ilyen későn már<br />
nem volt ajánlatos egyedül járkálni egy fiatal lánynak. A házunkhoz közeledve<br />
megláttam Cshangho sziluettjét az út szélén.<br />
– Hát te meg mit csinálsz itt? – kérdeztem csodálkozva.<br />
– Várok – felelte.<br />
– Mire?<br />
– Rád. Aggódtam miattad.<br />
Úgy viselkedett, mintha a bátyám lett volna. Túl naiv voltam, hogy észrevegyem,<br />
érdeklődik irántam. Előhúzott egy levelet a zsebéből, és megkért, hogy vigyem el az<br />
anyjának Hamhungba. Tudta, hogy hamarosan odautazom Csinos nénihez.<br />
– Ne bontsd fel! – kérte furcsa, rejtélyes mosollyal.<br />
Hamhungban megtaláltam a címet, és átadtam a levelet az anyjának, aki előttem<br />
olvasta el, aztán ő is furcsán mosolygott rám.<br />
– Tudod, mi van benne? – kérdezte.<br />
– A fia azt kérte, ne olvassam el.<br />
Az asszony ezt szemlátomást mulatságosnak találta. Nagy szeretettel fogadott,<br />
uzsonnával és dollárboltban beszerzett gyümölcslével kínált. Vonzó nő volt. Már<br />
láttam, honnan örökölte Cshangho a tetszetős külsejét.<br />
Amikor visszaértem Hjeszanba, Cshangho széles mosollyal az arcán elárulta, mi állt a<br />
levélben: „Anyám, feleségül akarom venni ezt a lányt, úgyhogy bánj vele jól.”<br />
Erre nem voltam felkészülve. Döbbenten meredtem rá, mire csalódottság jelent meg<br />
az arcán.<br />
– Még túl fiatal vagyok ahhoz, hogy férjhez menjek – jelentettem ki határozottan, és<br />
egy lépést hátráltam.<br />
Azonnal megsajnáltam. Sokkal tapintatosabban kellett volna válaszolnom erre a<br />
szerelmi vallomásra. Dicséretére legyen mondva, hogy nem erősködött tovább,<br />
beletörődött az elutasításba, amitől csak még jobban megkedveltem. Barátok<br />
maradtunk, és továbbra is eljárt hozzánk.<br />
A következő évben, amikor titkos kínai utazásomat tervezgettem, még mindig ott<br />
szolgált a folyónál. Az iskolatársnőm időközben megunta, hogy anyám beleegyezésére<br />
várjon, és egyedül ment át. Ez csalódást okozott nekem, de még elszántabb lettem tőle,
noha ezek után egyedül kellett megtennem az utat. Minél többet töprengtem rajta,<br />
annál merészebb lett a tervem. Miért csak pár órára lopóznék át? Miért ne látogatnám<br />
meg apám rokonait Senjangban? Ez hosszabb út lenne, de talán An úr vagy Csang úr<br />
befogadna. Négy-öt napon belül már itthon is lennék. Úgy döntöttem, megkérdezem An<br />
urat. Ő barátságosabb volt, mint Csang úr.<br />
Készülődni kezdtem. Azt mondtam Minhónak, hogy ha valamelyik este nem jönnék<br />
haza, akkor átléptem a határt, hogy meglátogassam An urat és a feleségét. Fák között<br />
megbúvó kis csangpaji házukat jól lehetett látni a folyó felénk eső partjáról. Minho<br />
elcsöndesedett, amikor ezt mondtam neki. Láttam rajta, hogy nem tetszik neki az ötlet.<br />
Tízéves volt ekkor, elég nagy ahhoz, hogy a védelmezőmnek tartsa magát.<br />
December második hetének egyik napját választottam. Úgy döntöttem, hogy vacsora<br />
után távozom. Nem sok mindent vihettem magammal. Nem volt kínai pénzem, és nem<br />
cipelhettem váltóruhával teli táskát sem, mert anyám észrevette volna.<br />
Aznap este anyám különösen pompás vacsorát készített.<br />
– Miért főztél ennyi mindent? – kérdeztem.<br />
Sokkal több ételt rakott az asztalra, mint máskor. A konyhában meleg volt és csodás<br />
illatok terjengtek, csípős ragu és marinált, zsemlemorzsában kisütött hús szaga. Anyám<br />
még kenyeret is sütött a gőzölő edényben. Háttal állt nekem, a serpenyőben<br />
kavargatott valamit.<br />
– Csak azt akartam, hogy egyetek egy jót – felelte egyszerűen.<br />
Nagyot dobbant a szívem. Nem hiszem, hogy anyám megérezte, mire készülök,<br />
mégis mintha búcsúvacsorát főzött volna. Aznap este annyit ettem, amennyi csak<br />
belém fért. Miután leszedtük az asztalt, felvettem a kabátomat, mintha hirtelen kedvem<br />
támadt volna sétálni egyet.<br />
– Hová készülsz? – kérdezte anyám.<br />
– Csak az egyik barátnőmhöz – feleltem, de nem néztem rá. – Nemsokára jövök.<br />
Anyám is kabátot vett, és egy petróleumlámpával kikísért a kapuig.<br />
– Ne maradj soká. Gyere haza minél előbb – mondta, és rám mosolygott.<br />
A következő években számtalanszor kísértett ez a pillanat, magam előtt láttam<br />
anyám arcát a lámpafényben. Szeretet áradt a tekintetéből. Az arcán az tükröződött,<br />
hogy tökéletesen megbízik bennem.<br />
Bűntudatosan elfordultam.
Hallottam, hogy mögöttem bezáródik a kapu. Hát eljött a pillanat! A szívem hevesen<br />
vert. Tiszta idő volt, de olyan hideg, hogy a levegő égette az orromat. A lélegzetem<br />
párafelhőként tört elő. Szorosabbra húztam a sálamat, és állig becipzáraztam bélelt<br />
kabátomat. Halálos csönd volt. Még a fák ágai sem moccantak. Senki sem járt arra.<br />
Felnéztem a csillagoktól ragyogó égre.<br />
Elindultam. Úgy éreztem, túl hangosak a lépteim. Végül úgy tíz méterre<br />
megpillantottam Cshanghót a hosszú kabátjában, amint vállára vetett puskával őrizte a<br />
folyópartot. Szerencsére egyedül volt.<br />
Olyan sötét volt, hogy alig lehetett látni valamit. Mellettem jeges útként terült el a<br />
folyó – fakó volt és áttetsző, mintha magába szívta volna a csillagok fényét.<br />
Halkan szólongatni kezdtem Cshanghót. Megfordult, és integetett, aztán bekapcsolta a<br />
zseblámpáját.<br />
Mielőtt bármit kérdezhetett volna, bejelentettem:<br />
– Átmegyek rokonlátogatóba.<br />
Láttam, hogy felszalad a szemöldöke. Addig sosem beszéltem neki a rokonaimról.<br />
Átgondolta a dolgot, aztán lassan ingatni kezdte a fejét.<br />
– Ne menj – mondta bizonytalanul. – Túl veszélyes. – A szája lefelé görbült az<br />
aggodalomtól. – Nagy bajba kerülhetsz. És hogyan jutsz el a rokonaidhoz? Nem is<br />
beszélsz kínaiul. És egyedül vagy.<br />
– Ismerek pár embert, akik majd segítenek – intettem a fejemmel An úr háza felé.<br />
Cshangho egy darabig némán bámult rám, mintha egy ismeretlent látna maga előtt.<br />
– Hát jó – mondta aztán lassan. – Ha biztos vagy benne. – Láttam rajta, hogy nagyon<br />
nem szívesen egyezik bele. – De ne maradj el pár óránál tovább.<br />
– Ebben a cipőben úgysem jutok messzire – feleltem, és a lábamra mutattam.<br />
Cshangho rávilágított az elemlámpájával a drága új cipőmre, amely szépen csillogott a<br />
fényben. Azért vettem fel, mert azt gondoltam, ebben kevésbé keltek feltűnést a<br />
túloldalon.<br />
Hirtelen hallottuk, ahogy egy lehullott gally megreccsen valakinek a lába alatt a<br />
túloldalon, és mindketten arra fordultunk. Egy sötét alak osont a folyó mentén,<br />
nyilvánvalóan egy kínai csempész, aki az üzlettársát várta, hogy átadja neki az árut.<br />
– Hé! – kiáltott át neki Cshangho. A férfi úgy festett, mint aki el akar szaladni.<br />
Bizonyára igencsak meglepték Cshangho következő szavai: – Megtenné, hogy átsegíti<br />
ezt a hölgyet, és elkíséri oda, ahová menni akar?<br />
Csönd volt. Aztán egy elhaló hang azt felelte:<br />
– Hát persze.<br />
Csak pár lépést kell óvatosan megtennem a csúszós jégen. Mindjárt odaát leszek.
Most először tört rám a félelem.<br />
Ha egy másik határőr meglát, habozás nélkül visszarángat, akár a túlpartról is, ahová<br />
elvileg már nem léphetne át. Életemben először műveltem ennyire botrányosan,<br />
bűnösen törvényellenes dolgot.<br />
De bűntudat nem volt bennem, csupán ekkor fogtam fel, milyen hajmeresztően<br />
veszélyes vállalkozásba kezdtem.<br />
Előbb csak az egyik lábammal léptem a jégre, aztán a másikkal is. Imbolyogtam,<br />
csúszkáltam az új cipőben. A kínai idegen előbújt a fák árnyékából, és segítőkészen<br />
felém nyújtotta a kezét.<br />
Anyámmal minden rendben lesz, biztattam magamat. Minho még ma este elmondja<br />
neki, hová mentem. Mire visszaérek, már el is száll a dühe. Csak pár napig maradok.<br />
Annyira biztos voltam ebben, hogy vissza se néztem.<br />
De akkor miért éreztem mégis úgy, hogy az életem örökre megváltozik?
II<br />
A<br />
SÁRKÁNY<br />
SZÍVÉBEN
19<br />
VENDÉGSÉGBEN AN ÚRNÁL<br />
Kinyílt az ajtó, sárga fénycsík hullott a fagyott földre.<br />
– Jó estét, An úr – köszöntem, és biccentettem.<br />
Az ajtóban álló, magas férfi összevont szemöldökkel méregetett, beletelt pár pillanatba,<br />
míg megismert.<br />
– Jó estét! – felelte mélységes csodálkozással. – Minjong vagy, ugye?<br />
Ekkor már vacogott a fogam, rég megbántam, hogy a divatos, új cipőmet vettem fel.<br />
A lábujjaim megdagadtak és érzéketlenné váltak. An úr behívott. Nagydarab férfi volt,<br />
néhány megmaradt hajtincsét átfésülte kopasz feje búbján, és hatalmas, dülledt szeme<br />
volt. Minho mindig azon viccelődött, hogy olyan az arca, mint egy kövér halnak. Apám<br />
határőr ismerősei révén ismerte meg anyámat. Azt mondták róla, hogy a kínai<br />
kereskedők között ő a legrendesebb és a legmegbízhatóbb. Sokkal jobban kedveltem,<br />
mint házsártos szomszédját, Csang urat, akivel anyám szintén üzletelt néha.<br />
An úr háza meleg volt és hívogató. A felségével élt, két gyerekük volt, egy velem<br />
egyidős lány, és egy fiú, aki Minhóval volt egykorú. Koreai-kínaiak voltak,<br />
dallamosabban beszéltek, mint én. Amikor megláttam őket, ahogy ott kuporogtak a<br />
földön az alacsony asztal körül, rögtön tudtam, hogy ez egy összetartó, szerető család.<br />
An asszony nagyon apró termetű és vékony volt a férjéhez képest. Gyors, ideges<br />
mozdulatai voltak, mint egy madárnak. Miután forró teával kínált, és érdeklődtek<br />
Minho után, akit nagyon kedveltek, várakozóan néztek rám. Mi a csudát keresek itt?<br />
Elmagyaráztam, hogy a rokonaimhoz készülök pár napra Senjangba.<br />
– Arra gondoltam, hogy esetleg itt tölthetném az éjszakát… és talán holnap<br />
elvihetnének oda. Nincs semmi pénzem. A rokonaim majd visszafizetik. – Lesütöttem a<br />
szememet. Ezt nem gondoltam át. Évek óta nem találkoztam a senjangi rokonaimmal.<br />
Éreztem, hogy elvörösödik az arcom. – Vagy ha ők nem, majd anyám visszafizeti,<br />
amikor hazamegyek.<br />
An úr ismét összevonta a szemöldökét, és a tarkóját vakargatta. Világos lehetett<br />
számára, hogy fogalmam sincs róla, mit csinálok. Egy idő után azt kérdezte:<br />
– Tudod, milyen messze van Senjang?
Csak halvány elképzelésem volt arról, hol van ez a város. Azt gondoltam, nincs<br />
messze, egy órányira lehet busszal.<br />
– Nyolcórás út – közölte An úr, és figyelte, hogyan hatnak rám a szavai. – És busszal<br />
veszélyes lenne odamenned, mert nincs személyi igazolványod, és nem beszélsz<br />
mandarin nyelven. Egy rendőrségi ellenőrzőponton is át kell menni útközben.<br />
Ezt a komoly problémát szintén nem gondoltam át rendesen, nem készültem fel rá,<br />
hogy elkaphatnak. Ha egy észak-koreai illegálisan tartózkodott Kínában, átadták a<br />
Bowibunak.<br />
– Nem lesz semmi baj – mondta An úr, aki döbbent arckifejezésem láttán<br />
elmosolyodott. – Elvihetlek, ha tényleg el akarsz jutni oda. De taxival kell mennünk.<br />
Csak mostanában fogtam fel, milyen hatalmas terhet róttam rá, és milyen végtelenül<br />
rendes volt velem. Amikor köszönetet mondtam neki, felemelt kézzel tiltakozott. Azt<br />
mondta, évek óta üzletel anyámmal. Nagyra becsüli őt, mint törzsvásárlóját, és<br />
megbízik benne.<br />
Másnap reggeli után An asszony nekiállt, hogy hatalmas adag nurungdzsit , vagyis<br />
pirított, ropogós rizst készítsen.<br />
– Ez az észak-koreai vendégeinknek lesz – mondta. – Ma este itt alszanak nálunk.<br />
Néhányat ismerünk közülünk. Mások idegenek. Gyakran előfordul ilyesmi.<br />
A nurungdzsit egy kis víz hozzáadásával könnyű megmelegíteni.<br />
Mesélt a két idegenről, akik egy éve kopogtak be hozzájuk. Csontsoványak voltak és<br />
nagyon gyengék. Annyi rizst faltak fel, amennyi húsz embernek is elég lett volna.<br />
– Rémes volt nézni. Olyanok voltak, mint a vadállatok, rettegtek, hogy elveszik előlük<br />
az ételt. Láttam, hogy túl gyorsan habzsolják be. Aztán az lett a vége, hogy kirohantak<br />
és kihányták.<br />
Láttam, hogy Anék nem gazdagok. Nem olyan volt az otthonuk, mint amilyeneket a<br />
kínai sorozatokban mutattak. Nem voltak cselédjeik, nem volt mikrohullámú sütőjük,<br />
nem voltak aranycsapok a fürdőszobában. De élelemmel bőven el voltak látva.<br />
Délelőtt An úr megmutatta nekem Csangpajt. Nagyon furcsa érzés volt azok között az<br />
épületek között sétálni, amelyeket hosszú évek óta bámultam a túlsó partról. Mintha<br />
beléptem volna a tükörbe. Kisváros volt, benne néhány gyógyszertár, a kirakatokban<br />
sokféle stílusú női cipő, illatszerboltok és rengeteg ennivaló – olcsó büfékben,<br />
szupermarketekben, bódékban árult színes csomagolásokban, az utcán eszegető,
tüskehajú iskolás gyerekek kezében.<br />
An úrtól kaptam egy kis pénzt, hogy vehessek magamnak egy pár meleg bokacsizmát<br />
meg egy világoszöld, kínai stílusú bélelt téli dzsekit. Ettől mindjárt sokkal inkább úgy<br />
néztem ki, mintha kínai volnék. Fiús frizurám amúgy divatosnak számított akkoriban a<br />
kínai lányok körében – elöl hosszúra hagytam, hátul rövidre vágattam.<br />
Másnap reggel alighogy világosodni kezdett, útnak indultunk. An úr mellettem ült a<br />
taxi – egy vadonatúj autó – hátsó ülésén. Ez már önmagában is rém izgalmas volt. Talán<br />
még nem is ültem magánautóban. A taxiban több hangszóróból szólt a rádió. Az út egy<br />
darabig a folyó mentén, az országhatáron haladt. Le sem tudtam venni a szemem<br />
Hjeszanról. Éjszaka sok hó esett, a házak úgy festettek kerek tetejükkel, mint a fehér<br />
gombák. Láttam a Győzedelmes Pocshonbói Csata emlékművét a Pakban – a szobrok<br />
hósipkát viseltek –, és a régi általános iskolámat is. A város mintha egy másik<br />
évszázadban létezett volna. Minden ház kopott volt és szürke. Csak a háttérben<br />
magasodó, hóval borított hegyek tűntek újnak, csak úgy ragyogtak a hajnal neonkék<br />
fényében.<br />
A túlparton két hosszú kabátos észak-koreai határőr járőrözött, figyelték a jól<br />
beöltözött asszonyokat, akik lemásztak a folyóhoz, és léket vágtak a jégbe, hogy<br />
megtöltsék a vödreiket.<br />
Nyúlprém a minket védelmező katonáknak, ócskavas a fegyvereikhez, réz a<br />
puskagolyókhoz.<br />
Mögöttük több száz kunyhó kéményéből áradt ki a jonthan füstje, alacsonyan úszó<br />
ködfelhőt alkotva. A fákon túl egy pillanatra a mi házunk magas, fehér falát is<br />
megláttam. A kapu zárva volt. Rám tört a honvágy.<br />
Nemsokára jövök.<br />
Ugyanakkor a szabadság érzése és a várakozás egyre inkább felvillanyozott – mintha<br />
buborékok szálltak volna fel a mellkasomban. Úgy éreztem, most bármit megtehetek.<br />
A jég szélén, a sötétben szörnyű kockázatot vállaltam, de tessék, mégis csak eljutottam<br />
ide. Sikerült. Büszkeséggel töltött el, hogy ilyen bátran viselkedtem.<br />
A mindent beborító hó pár percre mintha eltakarta volna a kétségeimet. De<br />
hamarosan megszólalt bennem az önbírálat hangja. Észrevettem, hogy Minjong<br />
elvtársnő boldog. Szeretném emlékeztetni, hogy halvány sejtelme sincs róla, mi lesz vele<br />
ezután.<br />
Aztán megjelent előttem anyám arca, a tekintetéből áradó szeretet és bizalom,<br />
amikor azt mondta: „Ne maradj sokáig”, és elképzeltem, amint lehordja Minhót, amiért<br />
nem árulta el előbb, hová mentem. Hirtelen elszállt a lelkesedésem, rám tört a<br />
bűntudat, önzőnek és ostobának éreztem magam.
Nemsokára jövök.<br />
Az út jobbra kanyarodott, a fák sűrűbbek lettek, és Hjeszan eltűnt a szemem elől.
20<br />
A KELLEMETLEN IGAZSÁG<br />
Az út tovább kanyargott a Csangpajt körülvevő hegyek között. Áthaladtunk egy-két<br />
falun, ahol alacsony, cseréptetős házak sorakoztak az út mellett. Nem sokban<br />
különböztek az észak-koreai házaktól. De pár órányi út után nagyobb és gazdagabbnak<br />
látszó falvakba értünk, amelyek fokozatosan kisvárosokká, majd elővárosokká<br />
olvadtak össze. A kétsávos út négysávossá szélesedett. A forgalom széles, lomha,<br />
acélból és vörös hátsó lámpákból álló folyammá változott. Ezernyi autó mászott<br />
körülöttünk az úton, akár a hangyák. Ennyi járművet még soha életemben nem láttam.<br />
Csöppet sem unatkoztam, ide-oda kapkodtam a fejem, magamba szívtam a látványt.<br />
Minden autó újnak tűnt. Sehol sem láttam olyan ormótlan, zöld katonai teherautókat,<br />
amelyek Hjeszan környékén a leggyakoribb járműnek számítottak.<br />
Megálltunk ebédelni egy út menti benzinkút éttermében, ahol kivilágított<br />
fényképeken mutatták be az ínycsiklandó ételeket. Észak-Koreában csak állami<br />
tulajdonban lévő éttermek voltak, amelyek éppen ezért semmi erőfeszítést nem tettek<br />
azért, hogy becsábítsák a vendégeket és eladják az árut. Ezenkívül féllegális<br />
magánétkezdék is léteztek, amelyek a piacokon vagy lakásokban működtek. Itt viszont<br />
az éttermek harsányan reklámozták magukat, arra biztattak, hogy álljunk meg és<br />
nézzünk körül náluk. Én sült rizst rendeltem, amiből hatalmas adagot hozott a<br />
pincérnő. Megállapítottam, hogy a kínaiak rengeteget esznek. An úrra néztem. Szívből<br />
nevetett az arckifejezésem láttán. Minden reakcióm mulattatta.<br />
Késő délután értünk Senjang közelébe egy nyolcsávos autópályán. Erre a látványra<br />
egyáltalán nem voltam felkészülve. Mindkét oldalon hatalmas acél és üveg<br />
toronyházak magasodtak, tetejükön megcsillant a lemenő nap fénye. Amikor a taxi<br />
megállt a piros lámpánál, több száz ember zúdult a zebrára. Mindegyik másféle<br />
öltözéket viselt. Egyiken sem volt egyenruha. Felnéztem, és egy óriásplakáton<br />
fehérneműt reklámozó modellt pillantottam meg.<br />
Nem tudtam, hogy Senjang, Liaoning tartomány fővárosa Kína egyik legnagyobb<br />
városa. Több mint nyolcmillióan élnek itt. Senjanghoz képest Phenjan csupán isten<br />
háta mögötti, elmaradott falucska.
Megérkeztünk abba a városrészbe, ahol a rokonaim laktak, és miután többször is<br />
megálltunk, hogy útbaigazítást kérjünk, megtaláltuk a házukat. Nagy, csillogó<br />
lakóparkba jutottunk, ahol csupa húszemeletes épület állt. An úr és a taxisofőr feljött<br />
velem lifttel a tizenegyedikre. Amikor becsöngettem, hirtelen szorongás fogott el.<br />
Fogalmam se volt róla, mire számítsak.<br />
Nagybátyám, Dzsonggil nyitott ajtót. Csodálkozva nézett végig rajtunk.<br />
– Bácsikám, én vagyok az, Minjong.<br />
Beletelt pár másodpercbe, míg megértette. Akkor aztán úgy elkerekedett a szeme,<br />
mint egy rajzfilmfigurának. Szanghi néni is odajött. Ő is éppúgy elcsodálkozott, mint a<br />
férje.<br />
A „bácsikám” valójában apám unokatestvére volt. A családja a koreai háború idején<br />
menekült el Hjeszanból, ő már Senjangban nőtt fel. Kétszer is meglátogatott minket<br />
Hjeszanban, de már jó pár éve nem járt ott. Akkor az volt a benyomásunk róla, hogy<br />
jómódú, kissé kövérkés, és nagyon barátságos természetű, mindig ajándékokkal<br />
megrakva érkezett. Most, amikor becsöngettem hozzá, a negyvenes évei végén<br />
járhatott.<br />
Bemutattam An urat, és elmondtam, hogy vakáción vagyok, szerettem volna látni<br />
Kínát, mielőtt elkezdeném a főiskolát. A bácsikám kifizette a hatalmas összegre rúgó<br />
taxiszámlát, a sofőr távozott. Beszélgettünk egy darabig, aztán An úr bejelentette, hogy<br />
elmegy vásárolni, aztán visszaindul Csangpajba. Elköszöntünk egymástól.<br />
Rögtön éreztem, hogy a bácsikámék szívesen látnak. Végül is családtag voltam – még<br />
az sem zavarta őket, hogy már évek óta nem találkoztunk. A lakásuk modern volt és<br />
tágas, a megvilágítást a mennyezetbe épített elegáns kis szpotlámpák adták. Ez már<br />
tényleg olyan volt, mint a tévésorozatokban látott lakások. A földig érő ablakokból<br />
tucatnyi ugyanilyen, magas lakóépületet lehetett látni. Az ég időközben narancsszínűre<br />
váltott. Kigyúltak a fények a többi toronyban, úgy ragyogtak, mint megannyi<br />
ékszerdoboz. Mögöttük a végtelenbe nyúlóan további tornyok százai csillogtak az<br />
alkonyi fényben. Némelyik még építés alatt állt, másokat nemrég fejeztek be.<br />
A nagybátyám megkérte a feleségét, hogy szaladjon le egy kis jégkrémért.<br />
A nagynéném minden ízből hozott, amit csak talált a boltban.<br />
– Kóstold meg ezeket – mondta. – Van, amelyik egészen újfajta.<br />
Mindet kibontottuk, és mindegyikből ettem egy kanállal. Ilyen mennyei<br />
finomságokban még soha nem volt részem. Jázmin íz, zöld tea, mangó, fekete<br />
szezámmag, a fukszia tarónak nevezett, pompás változata, és egy japán jégkrém,<br />
amelyet vörösbab-ízűnek neveztek. Vörösbab. Ilyen ízeket elképzelni sem tudtam<br />
mindaddig. Ezek után másra sem vágytam, mint hogy Kínában maradhassak.
A bácsikám magas volt, és soványabb, mint ahogy az emlékeimben élt. Kislányként<br />
pufóknak tartottam, mert olyan országban nőttem fel, ahol nem voltak kövér emberek,<br />
de most már észrevettem, hogy a nagydarab, kigömbölyödött kínaiakhoz képest, akiket<br />
úton-útfélen láttam, kifejezetten csontos az arca, mint azoknak, akik hosszú évtizedekig<br />
éltek nélkülözésben. Az ő életében későn jött el a gazdagság.<br />
Annyira belemerültem az utazásom elmesélésébe meg a jégkrém kóstolgatásába,<br />
hogy a családról még szó sem esett. A nagybátyám most apámról kérdezett.<br />
Megállt a kezemben a kanál. A bácsikám nem tudta, hogy apám, vagyis az<br />
unokatestvére meghalt.<br />
Amikor elmondtam, mi történt, a nagybátyám elkomorult.<br />
– Hogy tehettek ilyet vele? – motyogta, majd faggatni kezdett. Mindent tudni akart<br />
apám letartóztatásáról, a vádakról, a kihallgatásról. Én nem szívesen beszéltem erről.<br />
Amikor befejeztem, pár percig mély hallgatásba merült, aztán nagy csodálkozásomra<br />
felpattant, és szenvedélyesen szidalmazni kezdte a hazámat. Egyszerre kitört belőle az<br />
évek óta elfojtott harag.<br />
– Tudod te, hogy a történelem, amit az iskolában tanítanak nektek, mind hazugság? –<br />
Ez volt a hosszú tiráda kezdőmondata.<br />
Sorolni kezdte mindazokat a hazugságokat, amelyeket tanítottak nekem. Azt mondta,<br />
a II. világháború végén nem Kim Ir Szen hadvezéri géniusza győzte le a japánokat.<br />
A szovjet Vörös Hadsereg űzte ki őket, amely azután Kim Ir Szent ültette a hatalomba.<br />
Nem volt semmiféle „forradalom”.<br />
Azelőtt sosem hallottam olyat, hogy valaki bírálta volna a hazámat. Azt hittem, a<br />
nagybátyám megőrült.<br />
– És azt tanították nektek, hogy a déliek kezdték a koreai háborút, ugye? Hát akkor<br />
mondok valamit, ami újdonság lesz neked. Az északiak támadtak rá a déliekre, és Kim<br />
Ir Szen csúfos vereséget szenvedett volna a jenkiktől, ha Kína nem lépett volna közbe,<br />
hogy kihúzzák a szarból.<br />
Ekkor már tényleg úgy gondoltam, hogy elment az esze.<br />
– Megmutatták nektek a Pektu-hegyen a kis faházat, ahol Kim Dzsong Il született? –<br />
kérdezte gúnyos hangon. – Hát ez is csak mese. Kim Dzsong Il még csak nem is<br />
Koreában született, hanem Szibériában, ahol az apja a Vörös Hadseregben szolgált.<br />
Látta az arcomon, hogy egy szavát sem hiszem. Ezzel az erővel azt is mondhatta<br />
volna nekem, hogy a Föld lapos.<br />
– Még csak nem is kommunista! – A nagybátyám egyre jobban belelovallta magát. –<br />
Palotái vannak, meg tengerparti nyaralói, és örömlányok egész serege áll a<br />
rendelkezésére. A legfinomabb konyakokat issza, svájci sajtokat eszik, miközben a népe
éhezik. Egyetlen dologban hisz: a hatalomban.<br />
Zavarba hozott ez a szónoklat. Otthon sosem beszéltünk a Vezetők magánéletéről.<br />
Soha. Minden ilyesmi „pletykának” minősült, és roppant veszélyesnek számított.<br />
A nagybátyám azonban még korántsem fejezte be. Fel-alá járkált a szobában.<br />
– Tudod, hogyan halt meg Kim Ir Szen? – kérdezte, miközben rám szegezte a<br />
mutatóujját.<br />
– Szívrohamot kapott.<br />
– Ez igaz, de a fia volt az oka.<br />
Segítségkérően pillantottam Szanghi nénire, de az ő arckifejezése is éppolyan komoly<br />
volt, mint a férjéé.<br />
– Kim Dzsong Il vitte a sírba. Élete vége felé az apja már csak egy minden hatalmától<br />
megfosztott öregember volt, akiből istent csináltak. Igazából Kim Dzsong Il vezette az<br />
országot. Az apja már csak a külügyekre volt befolyással.<br />
A nagybátyám így látta a helyzetet: Kim Ir Szent nem sokkal a halála előtt<br />
meglátogatta a volt amerikai elnök, Jimmy Carter, hogy megszervezzen egy<br />
csúcstalálkozót Bill Clinton elnökkel. Kim Ir Szen azt akarta örökül hagyni Koreára,<br />
hogy atommentessé teszi a félszigetet, és közölte Carterrel, hogy Észak-Korea hajlandó<br />
felhagyni nukleáris fegyverkezési programjával. Ez felbőszítette Kim Dzsong Ilt, aki<br />
elhatározta, hogy megakadályozza a csúcstalálkozót. Apa és fia között heves<br />
veszekedés tört ki, és Kim Ir Szen annyira felizgatta magát, hogy megállt a szíve.<br />
Én nem voltam hajlandó elhinni ezt a képtelenséget. Ugyanakkor bizonyos részei<br />
mégis igaznak tűntek. Hallottam az iskolában olyan híreszteléseket, hogy szép lányokat<br />
válogatnak ki a Kedves Vezető szolgálatára, és magam is láttam a tévéhíradóban, hogy<br />
nem egyszerű rizsgombócon élt az éhínség idején, amint a propaganda állította.<br />
Valójában nem tudtam, mit higgyek. Így hát mintha egy redőny ereszkedett volna le az<br />
agyamban. Tizenhét éves lányként mindössze annyi volt a reakcióm, hogy jóízűen<br />
faltam a jégkrémet. Az, amit a nagybátyám mondott a hazámról, elszomorított és<br />
felháborított. Nem akartam tudni ezekről a dolgokról.<br />
Dzsonggil bácsinak kereskedelemmel foglalkozó cége volt. Kezdetben gyógyszereket<br />
exportált Dél-Koreába, de utóbb más területekre is kiterjedt a vállalkozása, amely<br />
szépen prosperált. A bácsikám egy új Audival járt. A felesége gyógyszerész volt. Felnőtt<br />
fiuk egy másik tartományban lakott. A nagybátyámék mindketten bőbeszédű, nyitott
természetű emberek voltak, szerettek étteremben vacsorázni, táncolni és társaságba<br />
járni.<br />
Mielőtt először elvittek volna megnézni az esti Senjangot, azt javasolták, hogy a saját<br />
érdekemben vegyek fel új nevet. A Cshe Miran név mellett döntöttek. Ez tetszett.<br />
Mókásnak találtam, hogy álnevet használok. Amikor a nagybátyámékhoz barátok<br />
jöttek látogatóba, Miran néven mutattak be nekik. Azt mondták, Janpienből jöttem,<br />
abból a kínai tartományból, ahol sok embernek a koreai az anyanyelve, és nem beszél<br />
jól mandarin nyelven. A barátok erre csak bólogattak, mint akik értik a helyzetet, és<br />
elfogadták a magyarázatot.<br />
Senjang igazi reveláció volt számomra. Észak-Koreában éjszaka sötétek és kihaltak az<br />
utcák. Itt viszont napnyugtakor kezdődött az igazi élet. A Tajjüen utca megtelt<br />
vásárlókkal meg velem egykorú, szórakozni induló fiatalokkal. A fiúk-lányok vegyes<br />
csoportokba verődve, divatos öltözékben, nevetve járták a várost. Az autókból és a<br />
bárokból zene dübörgött. Mindent áthatott valamiféle valószerűtlenség, mintha egy<br />
fekete-fehér világból egyszerre egy színesbe csöppentem volna. Varázslatos volt – és az<br />
illúziót csak fokozta a kirakatok, az éttermek és a lépten-nyomon feltűnő fenyőfák<br />
ezernyi szikrázó fénye. Szanghi néni elmagyarázta, hogy ezek karácsonyfák, ekkorra<br />
ugyanis már elterjedt a karácsonyfa-állítás nyugati szokása Kínában. Minden este<br />
máshol vacsoráztunk.<br />
– Ma mihez volna kedved? – kérdezte a nagybátyám, és összeütötte a tenyerét. –<br />
Kínai konyha legyen, koreai, japán, európai? Vagy valami más?<br />
Az egyik étteremben halak úszkáltak a kéken világító akváriumban. Én<br />
választhattam ki, melyiket akarom elfogyasztani. Az étlapok a bőség zavarát kínálták.<br />
A jégkrémet egyetlen este sem hagytam ki.<br />
Szanghi néni megmutatta, hogyan kell használni a lakásukban lévő karaokekészüléket.<br />
Eleinte a hangerőt halkra állítva, becsukott ajtó mellett énekeltem délkoreai<br />
lassú számokat, de aztán a nénikém kikiabált a másik szobából:<br />
– Vedd hangosabbra, szeretem ezt a számot!<br />
Ebben az országban nem kellett titokban zenét hallgatni.<br />
Ezután népes baráti társasággal együtt elvittek egy zajos karaoke-bárba. Ez megint új<br />
élmény volt számomra. El se tudtam hinni, hogy közönség előtt énekelem kedvenc<br />
számomat, „A sziklás szigetet”, és dübörgő tapssal jutalmaznak. Ez volt addigi életem<br />
legélvezetesebb éjszakai kiruccanása.<br />
Amikor négy-öt nap elteltével Szanghi néni azt kérdezte:<br />
„Nem maradhatnál még egy kicsit?”, nem kellett hosszan győzködnie.<br />
Napközben, amíg a nagybátyámék a munkahelyükön voltak, nem mozdulhattam ki a
lakásból. De csöppet se bántam. Szabadon nézhettem a tévét, azt a csatornát, amelyiket<br />
akartam, anélkül, hogy be kellett volna húznom a függönyt, vagy le kellett volna<br />
vennem a hangerőt a szomszédok miatt. Ez maga volt a színtiszta szabadság.<br />
Úgy repült el egy hónap, hogy észre se vettem. A tizennyolcadik születésnapomat is<br />
Senjangban ünnepeltem. De tovább már nem halaszthattam a hazautazásomat.<br />
A nagybátyám megígérte, hogy kocsival visszavisz Csangpajba. A náluk töltött hetek<br />
alatt annyi izgalmas felfedezésben és szórakozásban volt részem, hogy meg se fordult a<br />
fejemben, milyen következményekkel járhat, hogy betöltöttem a tizennyolcat.<br />
Az indulás előtti napon megszólalt a telefon a konyhában. A nagybátyám vette fel.<br />
Láttam, hogy feszültség ül ki az arcára, aztán szó nélkül átadta nekem a telefont.<br />
Alig hallható hang szólalt meg nagy recsegés és sípolás közepette.<br />
– Minjong, figyelj rám…<br />
Anyám volt az.<br />
– Ne gyere vissza! Bajban vagyunk.
21<br />
A KÉRŐ<br />
Nem tudtam, honnan telefonál. Otthon nem volt telefonunk. A munkahelyéről biztosan<br />
nem hívott volna, mert a Bowibu lehallgatta a vonalat. De bárhonnan hívott is,<br />
veszélyes volt a dolog. Anyám gyorsan beszélt. Nem volt dühös; nem volt ideje rá, hogy<br />
leszidjon, de arra sem, hogy hosszan csevegjen velem.<br />
– Egy nappal azután, hogy elmentél, megkezdték az összeírást a következő<br />
választásokra – mondta.<br />
Éreztem, hogy elönt a veríték.<br />
A hatóságok időnként összeírták a választókat, hogy lássák, ki nincs meg és miért.<br />
Miután betöltöttem a tizennyolcadik életévemet, elértem azt a kort, amikor már részt<br />
kellett vennem az észak-koreai „választásokon”, amelyeken mindig Kim Dzsong Il<br />
győzött a szavazatok száz százalékával.<br />
– Az összeírók tudni akarták, hol vagy. A bandzsang is velük volt. Azt mondtam,<br />
Csinos nénihez mentél Hamhungba. A bandzsang nem tudja, hogy ez nem igaz, de<br />
tudod, milyen gyorsan terjed a pletyka. Már most is azt beszélik egyesek, hogy Kínában<br />
vagy.<br />
Cshangho, a határőr barátom mondta el neki, hová mentem. „Nemsokára hazajön”,<br />
jelentette vidáman. Hiába, sosem az eszéről volt híres. Anyám majdnem elájult.<br />
A következő napokat szörnyű idegességben töltötte. Tudta, hogy tennie kell valamit.<br />
Így hát egy héttel azután, hogy az összeíróknak azt mondta, Hamhungba mentem,<br />
bejelentette az eltűnésemet a rendőrségen.<br />
– Esetleg elterjed a hír, hogy Kínába mentél, és ha hirtelen megjelensz itthon, már<br />
nem tudok mit tenni. Te még fiatal vagy. Előtted a jövő. Nem akarom, hogy ezzel a<br />
bélyeggel kelljen leélned az életedet.<br />
Mit jelent ez? Talán nem is mehetek haza?<br />
Anyám hangja feszült volt, sürgető.<br />
– Egy darabig most veszélyben leszünk. Ne próbálj kapcsolatba lépni velünk.<br />
A szomszédok figyelnek minket. Eladjuk a házat, elköltözünk. Nem tudom, hová, de<br />
nyilván sejted, mit akarok mondani.
Megértettem. Anyám és Minho egy olyan környékre költöznek, ahol az emberek<br />
nem ismernek minket, és könnyen elhiszik, hogy eltűnt a lánya.<br />
– Most le kell tennem – mondta hirtelen. Egy kattanást hallottam, aztán már csak a<br />
telefon búgását. A hívás alig egy percig tartott.<br />
Kábultan adtam vissza a telefont a nagybátyámnak. Úgy dőlt rólam az izzadság,<br />
mintha kilométereket futottam volna. Volt valami ijesztő abban, ahogy anyám véget<br />
vetett a beszélgetésnek, még csak el sem búcsúzott.<br />
Amikor elmondtam a nagybátyáméknak, mi történt, egymásra néztek.<br />
– Hát, akkor Kínában kell maradnod – állapította meg a nagynéném komoran.<br />
Mindkettőjüket megdöbbentette a hír. Tudták, hogy nincs hová mennem.<br />
Nem akarok a terhükre lenni, mondtam, de ők megnyugtattak. Majd kitalálunk<br />
valamit. A nagynéném kibámult az ablakon. Még mindig nem fogták fel teljesen a<br />
dolgot.<br />
Szégyellem bevallani, de amikor egyedül maradta a szobámban, első érzésem a<br />
megkönnyebbülés volt. Egyszerűen örültem, hogy nem kell visszamennem. Úgy<br />
éreztem, Senjangban az élet nem más, mint csodás vakáció.<br />
Az elkövetkező években, amikor elviselhetetlen magány gyötört, és felfogtam végre,<br />
milyen nagy bajba sodortam anyámat, olyan bűntudattal töltött el ennek a<br />
megkönnyebbülésnek az emléke, hogy sokszor egész éjjel nem jött álom a szememre.<br />
Ha tudtam volna, hogy amikor ráébredek a valóságra, szinte fizikai fájdalmat okoz<br />
majd anyám, Minho meg a hjeszani rokonaim hiánya, nem hallgattam volna anyámra,<br />
és azonnal visszamentem volna Hjeszanba.<br />
Most, hogy meghatározatlan időre Kínában ragadtam, meg kellett tanulnom a<br />
mandarin nyelvet. A legjobb tanárom volt: a muszáj. Az ember akár évekig is tanulhat<br />
egy nyelvet az iskolában, de semmi sem visz közelebb a sikerhez, mint ha muszáj<br />
megtanulnia, márpedig az én esetemben így volt. Ha nem akartam, hogy a lakás a<br />
börtönömmé váljon, ugyanolyan folyékonyan kellett mandarinul beszélnem, mint<br />
bármelyik korombeli kínai lánynak.<br />
A nagybátyám szerzett nekem egy általános iskolai tankönyvet, napközben abból<br />
tanultam, este pedig vele és a nagynénémmel gyakoroltam a társalgást. Nemsokára<br />
már gyerekkönyveket is el tudtam olvasni. Naponta több óra hosszat néztem a tévét.<br />
Mivel Kínában sok olyan nemzetiség van, melynek tagjai második nyelvként
használják a mandarint, a legtöbb sorozatot és híradót kínai feliratokkal látják el.<br />
Érdekesebb volt így tanulni, és nem is kellett a gyerekműsorokra szorítkoznom, mert<br />
az írásjeleket már ismertem valamennyire, hiszen tanultam az iskolában. Ezért<br />
apámnak tartoztam hálával. Annak idején nem sok értelmét láttam a kínai írás<br />
tanulásának, de apám hajthatatlan volt. Ennek köszönhetően ebből a tárgyból<br />
szereztem a legjobb jegyeket.<br />
Most, hogy semmi sem vonta el a figyelmemet, gyorsan haladtam a nyelvtanulásban.<br />
Mindig nagy diadallal töltött el, ha a feliratokban ráismertem egy nemrég megtanult<br />
szóra.<br />
Hat hónapig szinte mást sem csináltam, legfeljebb néha kisurrantam egy kis sétára.<br />
Egyhangúak lettek a napjaim. Egyre jobban kínzott a honvágy. Végül elérkezett a nap,<br />
amikor kibámultam az esőbe, néztem, ahogy a többi toronyház eltűnik a felhők<br />
mögött, csak a körvonalaik maradnak, mintha valami befejezetlen vázlatot látnék, és<br />
hirtelen rám tört a felismerés:<br />
Soha többé nem mehetek haza.<br />
A következő napokban annyira gyötört ez a gondolat, hogy azt hittem, beleőrülök.<br />
Nem is sejtettem, hogy bekövetkezik ez a szerencsétlenség. Soha többé nem látom<br />
anyámat meg Minhót.<br />
Gondolatban újraéltem, amikor a taxival mentünk végig a folyóparton, és azt az<br />
utolsó pillanatot, amikor megláttam a házunkat a fákon túl. Miért nem kértem meg a<br />
sofőrt, hogy álljon meg és tegyen ki? Folyton anyám telefonhívása járt az eszemben.<br />
Milyen kétségbeesett volt a hangja! És még csak el sem köszöntünk egymástól.<br />
Egy idegen országban ragadtam, és azt se tudtam, ki vagyok. A nagybátyámék<br />
rendesek voltak velem, de olyan távoli rokonok voltunk, hogy a helyzet kezdett<br />
kényelmetlenné válni. Nem élhetek vissza a végtelenségig a jóságukkal. Előbb-utóbb<br />
eljön a nap, amikor azt akarják, hogy menjek el.<br />
És mi lenne, ha most hazatérnék?<br />
Nem, nem lehet. Már túl messzire mentem. Túl késő.<br />
Az unokatestvérem otthagyta a gitárját, amikor elköltözött. Játszani kezdtem a<br />
dalokat, amelyeket odahaza énekeltem. Ettől mindig elsírtam magam. Minden nap<br />
sírtam, méghozzá olyan sokat, hogy lehetetlen lett volna eltitkolni a nagybátyámék<br />
elől. Megértően viselkedtek velem, de éreztem, hogy kezd elegük lenni belőlem. Nem
hibáztattam érte őket.<br />
Ekkoriban jelentkezett az első rémálmom. Azt álmodtam, hogy anyámat letartóztatta<br />
a Bowibu, munkatáborba küldték, olyan helyre, ahonnan nincs visszatérés, és meghalt.<br />
Az elárvult Minhóból koldus lett. Tisztán láttam magam előtt, amint egymagában<br />
kóborol egy kihalt földúton. Rongyos volt a ruhája, és mezítláb járt. A vonásai<br />
eldurvultak, és úgy vetette rá magát az ennivalóra, mint egy vad kutya. Valósággal<br />
megbénított a bűntudat. Aztán másik jelenet következett álmomban. Anyám a halála<br />
előtt levelet írt nekem. Így kezdődött: „Drága kislányom, annyira sajnálom, hogy én<br />
mentem el elsőként, és nem tudtam gondját viselni Minhónak…”<br />
Levegő után kapkodva ébredtem. Amikor rájöttem, hogy mindez csak álom volt,<br />
hisztérikus zokogásban törtem ki. A hangos sírásra a nagynéném is felébredt.<br />
Odarohant, hogy megnézze, mi bajom, aztán átölelt. Annyira világos volt az álom, hogy<br />
meggyőződésem volt, tényleg valami nagy baj történt. De sehogyan sem deríthettem<br />
ki, csakugyan így van-e. Másnap olyan levert voltam, mintha gyászolnék.<br />
A következő éjszaka újabb rossz álmot láttam. Átlopóztam a befagyott folyón, és<br />
egyedül mászkáltam a kihalt Hjeszanban. Éjszaka volt, teljes sötétség. Mintha a holtak<br />
városába csöppentem volna. A házunkhoz mentem. Az ablakon belesve láttam, amint<br />
anyám és Minho egymás mellett kuporog. Anyám sírt, Minho vigasztalta. Nem volt<br />
pénzük, nem volt mit enniük. Az egészről én tehettem. De csak nézhettem őket. Ha<br />
bementem volna, a szomszédok észrevesznek és feljelentenek. Visszasétáltam a<br />
folyóhoz, hogy megkeressem Cshanghót. Őmiatta is bűntudatom volt. Láttam, hogy ott<br />
őrködik a parton, de nem mehettem oda hozzá, csak elbújtam a fák között, és onnan<br />
figyeltem. Hirtelen mindenfelé Bowibu-ügynökök léptek elő az árnyékból.<br />
Lélekszakadva rohantam vissza a jégen át Kínába, a hátam mögül sípjeleket és a<br />
rendőrkutyák csaholását hallottam. Ekkor ébredtem fel.<br />
Ez a két álom még számtalanszor megismétlődött. Ugyanazok a jelenetek játszódtak<br />
le a végtelenségig, több százszor, éjszakáról éjszakára.<br />
Már teljesen elenyészett az az érzés, hogy szabad, izgalmas, felfedezésekkel teli életet<br />
élek Senjangban. Attól a nyártól, 1998 nyarától kezdve mély, magányos völgybe<br />
vezetett az utam. Megérdemeltem a sorsomat. Én idéztem elő mindezt.<br />
Ha most alkalmam adódna, megtenném, gondoltam. Visszamennék.<br />
Ekkorra már megértettem, hogy nem Észak-Korea a legnagyszerűbb ország a világon.
A nagybátyámék koreai-kínai barátai között egy se volt, aki egyetlen jó szót szólt volna<br />
az országról, és a kínai média is afféle zavaró, a múltból fennmaradt jelenségként<br />
kezelte. A senjangi újságok nyíltan kigúnyolták Kim Dzsong Ilt.<br />
Engem mindez nem érdekelt. Számomra az volt a haza, ahol anyám és Minho élt. Az<br />
ottani emlékeket őrizgettem magamban. Ott voltam boldog valaha. Pont azok a dolgok<br />
hiányoztak a legjobban, amelyeket azelőtt az elmaradottságunk jelképeinek tartottam.<br />
Az égő jonthan, a petróleumlámpák, még a Koreai Központi Televízió is a harmonikán<br />
játszó úttörőzenekarokkal. Az élet egyszerűsége. Egy dolog mindenesetre biztos volt –<br />
mindeddig sejtelmem sem volt róla, mi az igazi szenvedés.<br />
Egyik reggel, amikor a nagybátyámék elmentek dolgozni, megpróbáltam felhívni An<br />
urat Csangpajban. Azt reméltem, üzenni tudok vele anyámnak. De a telefonja nem<br />
működött. Ki sem csengett, akárhányszor próbálkoztam. Végül a szomszédját értem el,<br />
Csang urat, anyám másik kereskedő ismerősét.<br />
Csang úr nagyon dühösen szólt bele a telefonba.<br />
– Miért hívott?<br />
– Anyámnak szeretnék üzenetet küldeni.<br />
– Miről beszél? Nem ismerem magát.<br />
– Dehogynem, hiszen…<br />
– Soha többé ne hívja ezt a számot! – ordította, aztán lecsapta a telefont. Azt<br />
gondoltam, talán részeg volt, így hát másnap újra megpróbáltam. Ezúttal ki sem<br />
csengett.<br />
Minden kapcsolatom megszakadt Hjeszannal.<br />
Szanghi néni mindent elkövetett, hogy kirángasson a kétségbeesésből. Kezdett<br />
komolyan aggódni értem. Csak tengtem-lengtem, és látta, hogy lassanként<br />
elhatalmasodik rajtam a depresszió. Ezért kieszelt egy tervet, amelyről azt gondolta,<br />
megoldja a helyzetemet.<br />
Semmit sem tudtam az egészről, míg egyik este meg nem szólalt a csengő.<br />
A szobámban kucorogtam, és szokás szerint szomorú dalokat játszottam a gitáron.<br />
A nagynéném halkan bekopogott, és azt mondta, látogatóm érkezett.<br />
Nagyot dobbant a szívem. Mélységes elkeseredésemben a legképtelenebb<br />
gondolataim támadtak. Azt hittem, Hjeszanból jött valaki.<br />
Követtem a nénit a nappaliba.
Egy magas, számomra ismeretlen fiatalember állt a szőnyegen, a kezében rózsaszín<br />
azáleacsokor. A húszas évei közepén járt, és szemlátomást terhére volt, hogy zakót és<br />
nyakkendőt kell viselnie, meg is izzadt benne.<br />
– Miran – szólított az álnevemen a nagynéném, az arcán ragyogó mosollyal –, ő<br />
Gunszu.<br />
– Örülök, hogy megismerhetlek – mondtam erre udvariasan. A fiú meghajolt, és<br />
átadta nekem a virágot, de nem nézett a szemembe.
22<br />
A HÁZASSÁGI CSAPDA<br />
Gunszu, magyarázta a nagynéném, egy koreai-kínai barátnőjének, Csang asszonynak a<br />
fia. Nyakigláb fickó volt, de annyira jellegtelen, hogy meg sem ismertem volna, ha az<br />
utcán szembejön velem. Betegesen sápadt volt, mint aki soha nem teszi ki a lábát a<br />
lakásból, és fénylett a bőre, akár a kamaszoknak.<br />
A bemutatkozást kínos csönd követte. A nagynénémre néztem, aki legnagyobb<br />
sajnálatomra így szólt:<br />
– No, fiatalok, mi lenne, ha elmennétek fagyizni?<br />
A nagynénémék lakásához közeli fagylaltozóba mentünk. Láttam, hogy Gunszu még<br />
nálam is kínosabban érzi magát. Hogy oldjam a hangulatot, azt javasoltam, együnk<br />
közösen egy nagy adagot a kedvencemből, a mennyei lila taróból. A fiú szemlátomást<br />
megnyugodott kissé. Huszonkét éves, mondta, és van két nővére. Egy Senjangi<br />
Egyetemen diplomázott, de láthatólag nem sietett állást keresni. A családja egy sikeres<br />
étteremláncot üzemeltetett, volt pénzük bőven. Nagy tisztelettel beszélt özvegy<br />
anyjáról, jóval nagyobb tisztelettel, mint amit egy ilyen korú fiútól vártam volna.<br />
Tetszett nekem, hogy ilyen rendes és családszerető. Bevallotta, hogy esténként szeret<br />
elmenni valahová iszogatni a régi egyetemi társaival. Ezt merész, jópofa dolognak<br />
találtam. Észak-Koreában nem ismertem olyan fiatalokat, akik italoztak.<br />
Ez volt az első randevúnk. A következő hónapokban többször is elvitt sétálni a Pejling<br />
Parkba, vagy valamilyen tésztabüfébe, vagy esténként egy norebang-bárba, a karaokebár<br />
koreai megfelelőjébe. Nem sok vizet zavart, de hamar rájöttem, hogy sekélyes<br />
gondolkodású és érdektelen. Nem éreztem iránta semmit.<br />
Bármilyen elszántan próbáltam bevonni valami érdekes beszélgetésbe, hiába<br />
provokáltam, egyszerűen képtelen volt bármiről határozott véleményt alkotni.<br />
A találkozásaink gyakran hallgatással teltek. Az volt az érzésem, hogy amikor nem<br />
velem van, minden idejét videojátékokkal tölti. Az anyját pedig annyira imádta, hogy<br />
már rettegtem a vele való találkozástól. Gunszunak szemlátomást tökéletesen<br />
megfelelt, hogy minden döntést az anyja hoz meg helyette.<br />
Gunszu tudta, hogy észak-koreai vagyok, de azt hitte, Cshe Mirannak hívnak. Nem
láttam értelmét, hogy eláruljam neki az igazi nevem. Igazából már nagyon<br />
megszoktam a Mirant, a Minjongot mintha levedlettem volna, mint egy régi bőrt.<br />
Folytatódtak a randik, néha még Gunszu kezét is megfogtam. A kapcsolatunk nem volt<br />
komoly, de a nagybátyámék örültek neki, engem meg legalább lefoglalt, és most, hogy<br />
elérkezett a nyugati újév, aztán a tizenkilencedik születésnapom, utána meg a kínai<br />
újév, nem rágódtam folyton azon, hogy már több mint egy éve nem láttam anyámat és<br />
Minhót.<br />
Észlelnem kellett volna az intő jeleket, amikor Gunszu biztatni kezdett, hogy<br />
fejlesszem a mandarintudásomat, és helyre tett, ha valami illetlenséget követtem el.<br />
Átéreztem az esemény jelentőségét, amikor elvitt bemutatni az anyjának. A lakásuk<br />
jóval nagyobb és fényűzőbb volt, mint a nagybátyáméké. Csang asszony az<br />
előszobában üdvözölt. Még sosem láttam ilyen gazdag hölgyet. Elegáns volt és nagyon<br />
karcsú. A haját gyöngyház kontytűvel tűzte fel, a nyakában Hermes sálat viselt és<br />
gyönyörű japán gyöngyékszereket.<br />
– Isten hozott, Miran – köszöntött lagymatag mosollyal.<br />
Sejtettem, mit gondol rólam. Egy észak-koreai lány nem elég jó az ő fiának.<br />
Ugyanakkor azt is tudtam Gunszutól, hogy az anyja nem helyeselte, ha kínai lányokkal<br />
találkozgatott. Sok koreai nemzetiségű kínaiban él ilyen előítélet.<br />
De Csang asszony pragmatikus gondolkodású, számító nő lévén hajlandó volt<br />
félretenni a fenntartásait, mivel úgy vélte, hogy egy észak-koreai lányból szolgálatkész,<br />
engedelmes feleség lesz. Végül is illegálisan tartózkodtam az országban, kihez<br />
mehettem volna panaszra? Azt is tudta, hogy olyan kultúrában nőttem fel, ahol<br />
mélységesen tisztelik az idősebbeket. Tehát mindenben engedek majd neki, az<br />
anyósomnak. Bár kifogástalan udvariassággal beszélt velem, rajtakaptam, hogy úgy<br />
méreget, mint valami lábasjószágot.<br />
A következő pár hónapban ahányszor elmentem Gunszuékhoz, Csang asszony<br />
folyton a jövőmet tervezgette. Úgy gondolta, hogy a család új éttermet nyit, amelyet mi<br />
ketten fogunk vezetni. Nem sokkal ezután, anélkül hogy megkérdezte volna, mit szólok<br />
az ötlethez, emlegetni kezdte a házasságot. A fia még egy kicsit fiatal a nősüléshez,<br />
mondta nekem, de annyira szereti őt, hogy mielőbb unokákkal akarja megajándékozni.<br />
Az az érzésem támadt, hogy valami örvénybe kerültem. Gunszu nem kérte meg a<br />
kezem. Igazából még azt sem tudtam, szeret-e egyáltalán. Nehezen tudtam elképzelni<br />
róla, hogy bármi is szenvedélyes lelkesedést keltsen benne. Talán amikor a barátaival<br />
iszogatott, egy kicsit felélénkült, de az életének ezt a részét gondosan elzárta előlem.<br />
Csak passzív szereplőként volt jelen az anyja terveiben.<br />
Egyre fárasztóbbnak éreztem a találkozóinkat. Gunszu állandóan azt hajtogatta, hogy
jobban meg kell tanulnom mandarin nyelven, és folyton kijavított. Nyilvánvalóan az<br />
aggasztotta, hogy netán szégyenbe hozom a családja előtt a nyelvi hibáimmal. Úgy<br />
éreztem, valamiféle kiképzésben akar részesíteni, mielőtt a család tagjává válnék, noha<br />
még egyszer sem kérte a beleegyezésemet. A helyzetem roppant kínos volt, mert a<br />
nagynénémék úgy látták, a házasság megoldaná a problémáimat – és az övékét is.<br />
Ötnaposra tervezett vendégeskedésem immár csaknem két éve tartott.<br />
1999 vége felé egy délután, amikor Gunszuéknál voltam, Csang asszony áruházi<br />
szatyrokkal megpakolva jött haza, és mintegy véletlenszerűen megemlítette, hogy<br />
megadta a születési adataimat egy jósnőnek, aki azt mondta, hogy egy bizonyos nyári<br />
napon lenne szerencsés megtartani az esküvőt. Ő már lakást is talált nekünk egy közeli<br />
házban, folytatta. Nemsokára a bútorainkat is kiválasztja.<br />
Aznap este az ágyamon fekve kénytelen voltam alaposan átgondolni, van-e más<br />
lehetőségem. Megpróbáltam olyan számítóan gondolkozni, mint Csang asszony.<br />
Félretettem a pipogya Gunszu iránti érzéseimet, és azt kérdeztem magamtól, vajon ez a<br />
házasság segít rajtam vagy kelepcét jelent számomra. Tudtam, hogy szívesen lennék<br />
üzletasszony, és szeretnék utazni. De ha most férjhez megyek és gyerekeket szülök, egy<br />
időre elfelejthetem a karriert. Másfelől viszont nagyon is bizonytalan a helyzetem. Nem<br />
élhetek örökké a nagybátyámék nyakán. Nincs semmi perspektívám, arra pedig<br />
végképp nincs esélyem, hogy üzletasszony legyek. Az alternatíva az, hogy élem a<br />
menekültek életét.<br />
És ha elkapnak?<br />
Letartóztatás, visszatoloncolás, verés, börtöntábor. A családom szongbunjának annyi.<br />
A rémület görcse futott át rajtam.<br />
Bármerről néztem is, nem volt más választásom.<br />
Így hát minden erőmmel próbáltam meggyőzni magam. Gunszu rendes fiú. Sokkal<br />
rosszabbak is vannak nála. Ha hozzámegyek, kényelmes, félelem nélküli életem lesz, és<br />
kínai személyi igazolványt kapok. Hetekig töprengtem a kérdésen, némán vitatkoztam<br />
magammal.<br />
Egyetlen – de annál jelentősebb – probléma volt csak. Ez az egész nem az én<br />
döntésem. Csak úgy megtörténik velem.<br />
Gunszu családja a kapcsolataik révén személyi igazolványt szerzett nekem. Gunszu<br />
meg is mutatta nekem az új személyimet, még a kezembe is adta. Az arc az enyém volt,
de a név nem. Új név volt, és megint olyan, amit nem én választottam. Koreai-kínai lett<br />
belőlem, a nevem Dzsang Szuhjang. Mivel túl fiatal lettem volna a házassághoz –<br />
Kínában húsz év a korhatár –, meg is öregítettek.<br />
– Majd az esküvő után megkapod – jelentette ki Gunszu önelégült mosollyal, és<br />
kikapta a kezemből az igazolványt. Bár az még neki is feltűnt, hogy vannak kétségeim –<br />
főleg miután megtudtam, hogy az új nevem azt jelenti: „olyan nő, aki tiszteli az<br />
idősebbeket, jó felesége a férjének, és mindig hallgat rá”.<br />
Elérkezett a 2000. év, és vele egy újabb születésnap. A nagybátyámtól egy Motorola<br />
mobiltelefont kaptam ajándékba, hogy bármikor cseveghessek Gunszuval, mondta. Az<br />
esküvői előkészületek felgyorsultak.<br />
Csang asszony megérezte, hogy úgy gondolom, rám erőlteti az akaratát. Próbált<br />
megnyugtatni:<br />
– Az esküvő után majd gondoskodunk rólad – szorította meg a kezemet gyűrűkkel<br />
ékes, csontos ujjaival. – Nem lesz többé semmi gondod.<br />
A kedvessége úgy felbátorított, hogy feltettem neki egy fontos kérdést, bár nem<br />
tudom, miért gondoltam, hogy az engedélyét kell kérnem.<br />
– Ha megvolt az esküvő, ugye, már nyugodtan meglátogathatom a családomat?<br />
Azt gondoltam, az új kínai személyimmel legálisan átléphetek Észak-Koreába.<br />
A konyhaasztal körül ültünk. Csang asszony és Gunszu két nővére döbbenten meredt<br />
rám.<br />
– Nem, nem, dehogyis – felelte Csang asszony, mintha valami óriási félreértés történt<br />
volna. – Soha nem mehetsz vissza. Érted? – A hangjában figyelmeztetés csengett. – Még<br />
rájöhetnének, ki vagy valójában. Akkor aztán valamennyien bajba kerülnénk. Meg<br />
kellett szegnünk bizonyos szabályokat, hogy személyi igazolványt szerezzünk neked.<br />
Túl veszélyes lenne, ha bármilyen módon újra kapcsolatba lépnél a családoddal.<br />
Amikor látta a döbbenetet a tekintetemben, halvány mosoly futott át az arcán, mint<br />
egy hirtelen repedés a jégen.<br />
– Az esküvő után új családod lesz. A mi családunk része leszel.<br />
Feldúltan meséltem el Gunszunak, mit hallottam az anyjától. Gunszu tudta,<br />
mennyire szeretném már viszontlátni anyámat és Minhót. Azt gondoltam, most jött el<br />
az ő ideje – megvigasztalhatja jövendő feleségét, kimutathatja a megértését, biztathat,<br />
hogy ne aggódjak, majd kitalálunk valamit. Ehelyett csak ennyit vetett oda:
– Anyámnak igaza van. Így lesz a legjobb.<br />
Még csak rám se nézett. Valami videojátékkal volt elfoglalva.<br />
Egészen elképedtem. A leendő családom nem is hajlandó arról beszélni, hogyan<br />
találkozhatnék újra a szeretteimmel. Még ha meg is próbálnám felvenni velük a<br />
kapcsolatot, titkolnom kellene a legközelebbi hozzátartozóim előtt.<br />
Gunszu sápadt arcára néztem, amelyen a videojáték visszfényei táncoltak, és<br />
rájöttem, hogy képtelen lennék feleségül menni ehhez az emberhez.<br />
Tudtam, hogy bármi jön is ezután, egyedül leszek, de nem érdekelt. Szerencsét<br />
akartam próbálni. Úgy éreztem, előbb-utóbb rátalálok a felemelkedés útjára.<br />
A nagybátyámék csaknem minden este izgatottan tárgyalták az esküvőt. Nem tudtam<br />
rávenni magam, hogy közöljem velük, milyen elhatározásra jutottam, nem akartam<br />
látni a csalódottságukat. Attól is féltem, Csang asszonyt annyira feldühíti majd, hogy<br />
ilyen szégyen érte, hogy a végén még felad a hatóságoknak. Nem volt kivel<br />
megbeszélnem a dolgot. Egyetlen lehetőségem maradt.<br />
A szökés.<br />
2000 nyarán jártunk. Pár hét volt hátra az esküvőig. Alaposan átgondoltam, mikor<br />
tegyem meg a nagy lépést. Aztán kaptam egy telefonhívást Gunszutól, ami eldöntötte<br />
helyettem a dolgot. Gunszu azt mondta, hogy az anyja a megkérdezésünk nélkül<br />
befizetett minket nászútra egy fényűző tengerparti üdülőhelyre, a Dél-kínai-tengernél<br />
lévő Szanjába.<br />
Ez már több volt a soknál. Úgy döntöttem, azonnal elmegyek.<br />
Bedobtam pár ruhát egy táskába, és megvártam, míg a nagybátyámék dolgozni<br />
indultak. Lementem a lifttel az előcsarnokba, rámosolyogtam a portásra. A vér hevesen<br />
lüktetett a halántékomban. Egy emlékkép villant be hirtelen: az a pillanat, amikor a<br />
Jalu folyó jegére léptem. Nyugodtan kisétáltam a házból, kivettem a SIM-kártyát a<br />
telefonomból, és bedobtam egy szemetesbe.
23<br />
A SENJANGI LÁNY<br />
A taxisofőr a tükörből figyelt, várta, hogy megmondjam, hová vigyen. Én azonban<br />
képtelen voltam dönteni. Nem volt semmi tervem. Életemben először nem volt kihez<br />
fordulnom segítségért.<br />
Senjang hatalmas város. Bárhová mehettem volna, de az ösztönöm azt súgta, tartsam<br />
távol magam a Hszita, vagyis Nyugati Pagoda nevű városrésztől. Ez volt Senjang koreai<br />
negyede, itt élt és itt tartott fenn üzletet a város koreai nemzetiségű lakóinak többsége.<br />
Ha valaki meg akarna találni, biztosan itt keresne. Egy olyan negyed nevét mondtam<br />
hát a sofőrnek, amelyet nem ismertem, a város túlsó részén, ahol senki sem találhat<br />
rám. Kénytelen leszek mandarinul beszélni, gondoltam, de két év tanulás után ez már<br />
nem okozott gondot. Úgy éreztem, elboldogulok majd.<br />
De amikor kiértünk az autópályára, és ismeretlen városrészeken vágtunk át, ismét<br />
kétségeim támadtak.<br />
Hszitába menni kockázatos, de mégis ott, a koreaiak között lenne a legnagyobb<br />
esélyem arra, hogy találjak állást, és valakit, aki segít nekem. A nagynénémmel<br />
rengetegszer jártam azon a környéken, és emlékeztem rá, hogy van egy „emberpiac”,<br />
ahol lézengő emberek várják, hogy valaki alkalmi munkát ajánljon nekik. Nekem pedig<br />
sürgősen munkát kellett szereznem. A nagybátyámtól kaptam ugyan némi szerény<br />
zsebpénzt, de a megtakarításaim legfeljebb pár napra voltak elegendőek. Szóltam a<br />
sofőrnek, hogy forduljon vissza, Hszitába megyünk.<br />
A munkakeresők tömegében nem tudtam, mi a jobb: lelkesnek mutatkozzak inkább,<br />
vagy közönyösnek? Alig pár perce álltam ott, amikor odajött hozzám egy nő, és<br />
mandarin nyelven megszólított.<br />
– Szia! – köszönt rám mosolyogva. – Állást keresel?<br />
Középkorú volt, de úgy festette ki magát, mint egy fiatal lány. Pamutruhájából<br />
kivillant meztelen válla.<br />
– Igen.<br />
– Én egy fodrászszalont vezetek, és szükségünk volna még egy fodrászra. Érdekelne?<br />
– A hangja is kislányos volt. – Betanítunk. És ingyen szállást kapsz.
El se tudtam hinni, hogy ilyen szerencsés vagyok.<br />
– A város szélén van. Mehetünk taxival. Nagyjából harminc perces út.<br />
A nőt Ma kisasszonynak hívták. Útközben megállás nélkül faggatott. Úgy éreztem,<br />
barátkozni próbál. Azt mondtam neki, hogy senjangi vagyok, és az „apámnak”<br />
kereskedelmi vállalkozása van, Dél-Koreába exportál. A nő csodálkozott, miért akar egy<br />
ilyen családból való lány egy fodrászatban dolgozni. Igyekeztem afféle lázadónak<br />
mutatkozni.<br />
Észrevettem, hogy Ma kisasszony körme ciklámenszínűre van festve, ami, úgy<br />
gondoltam, elég ritka az ő korában, és vékony aranyláncot visel a bokáján.<br />
Szürke külvárosba értünk, ahol lakóházak és üzletek sorakoztak egymás után.<br />
Jobban hasonlított Csangpajra, mint Senjangra. Ilyen fodrászszalont se láttam még<br />
soha. Bal oldalát fekete bőrkanapék foglalták el, a jobb oldalon pedig fél tucat<br />
fodrászszék állt, előttük nagy tükör. Két szék éppen foglalt volt: középkorú férfiak ültek<br />
bennük, éppen a hajukat mosták.<br />
Tehát ez férfifodrászat?<br />
Egy ötven év körüli férfi terpeszkedett az egyik kanapén, újságot olvasott és<br />
dohányzott. A hamut egy papírpohárba gyűjtötte. Észrevettem, hogy az inggallérja alól<br />
kilátszik valami: a nyakára tetovált kígyó kék feje. Ma kisasszony köszönt neki, mire a<br />
férfi felemelte a tekintetét, és mosolytalanul végigmért. Mindjárt tudtam, hogy ő a<br />
főnök.<br />
Ma kisasszony levitt az alagsorba, és megmutatta a hat kis „kezelőhelyiséget”,<br />
amelyeknek füstüveges ajtajuk volt. Közölte velem, hogy itt fogok dolgozni. Ekkor már<br />
nem csengett olyan barátságosan a hangja. A dohos alagsorban sárga fény világított, és<br />
férfiizzadság szaga terjengett. Amikor Ma kisasszony kinyitotta az egyik ajtót, teljesen<br />
elhűltem a látványtól.<br />
Odabent egy teamécses fényénél egy tangát viselő fiatal nő ült egy férfi mellett, aki<br />
hason feküdt egy futonon. A férfi meztelen volt, csupán egy törölköző volt a derekára<br />
kötve. Miután a prűd Észak-Koreából jöttem, sosem jártam még olyan helyen, ahol<br />
meztelen férfiak és nők voltak együtt, azt pedig már végképp nem tudtam elképzelni,<br />
hogy meg is érintsék egymást. A nő éppen a férfi karját masszírozta.<br />
Mi ez a hely?<br />
– Gyere, masszírozd meg a másik karját! – fordult hozzám a lány.<br />
Ma kisasszony szó nélkül becsukta az ajtót, és magunkra hagyott minket.<br />
Azt se tudtam, mi az a masszázs, nemhogy masszírozni tudtam volna. A férfi nagyon<br />
kövér volt, és izzadságtól fénylett a teste, mintha most jött volna a szaunából.<br />
A derengő fényben úgy hatott, mint valami partra vetett tengeri emlős, amely már
omlásnak indult. Végtelen undorral értem hozzá. Az arcát nem láttam. Pár másodperc<br />
múlva megszólalt:<br />
– Ki ez a szerencsétlen?<br />
– Új lány – felelte a munkatársnőm. – Most tanítjuk be.<br />
Közben könyörögve nézett rám, mintha azt akarná kérni, ne hozzak bajt rá.<br />
Nagyjából velem egykorú lehetett, de megtört volt a tekintete.<br />
Egy idő után a férfi feltápászkodott, tetőtől talpig végigmért, majd mindkettőnket<br />
meghívott, hogy menjünk el vele egy közeli karaoke-bárba.<br />
– Szerintem ezt nekünk nem szabad – feleltem.<br />
– Ne butáskodj! – nevetett a munkatársnőm. – Már hogyne lenne szabad?<br />
Amikor felértünk, a tetovált nyakú férfi felállt, kinyitotta előttünk az üvegajtót, majd<br />
leintett egy taxit.<br />
Aznap még nem ettem semmit, és most összerándult a gyomrom az idegességtől.<br />
Féltem, hogy a karaoke bárban még kellemetlenebb fordulatot vesznek az események,<br />
de miután kétszer is közöltem vele, hogy nem iszom alkoholt, a kövér férfi elvesztette<br />
az érdeklődését irántam. Úgy tűnt, már nincsenek olyan merész tervei a két lánnyal<br />
töltendő estére. A munkatársnőm viszont több pohár szodzsut elfogyasztott vele. Én<br />
elénekeltem egy-két kínai dalt. A férfi is énekelt néhányat. Mire taxiba ültünk, már<br />
besötétedett.<br />
A munkatársnőm elvitt egy házba, amely a fodrászat mögött állt. Jó magasra<br />
felmásztunk a keskeny lépcsőkön, aztán egy sok zárral ellátott ajtó előtt találtuk<br />
magunkat. A lány kinyitotta az ajtót, és villanyt gyújtott. Ilyen koszos szobát még soha<br />
életemben nem láttam. A sarokban valami állat rohant át, aztán eltűnt. A szűk helyre<br />
ötemeletes ágy volt bezsúfolva. Tíz lány lakott itt. Áporodott testszag és csatornabűz<br />
terjengett a levegőben. Az ágyak közé kifeszített kötélen bugyik lógtak, az ágyakon<br />
ruhák hevertek. Belestem a fürdőszobába, de kénytelen voltam az orrom és a szám elé<br />
szorítani a kezem.<br />
Hát ilyen helyre menekültem?<br />
Ekkor már nagyon fáradt voltam, és minden erőm elhagyott, mert aznap csak pár<br />
szem rágcsálnivalót ettem a bárban.<br />
– Ha nem bánjátok, éjszakára itt maradnék, mert nagyon későre jár – mondtam. – De<br />
reggel elmegyek. Azt hiszem, mégsem érdekel ez az állás.<br />
Sosem felejtem el, hogyan nézett rám a lány. Sokszor láttam ilyen tekintetet Észak-<br />
Koreában. Félelem ült benne.<br />
– Innen nem mehetsz el csak úgy – felelte.<br />
– Hogy érted ezt?
– Nem engednek el – suttogta.<br />
Egész éjjel ébren feküdtem a foltos matracon. Féltem elaludni. Nagyon párás volt a<br />
levegő, és a szobában nem volt semmi szellőzés. Tehát illegális menekültként ez a<br />
sorsom? Ilyen helyeken kell élnem? Hogyan tarthatnak itt akaratom ellenére? Nem<br />
láncolhatnak ide. Próbáltam kikövetkeztetni a választ munkatársnőm tekintetéből, és<br />
hamar meg is találtam. Ha megpróbálok elmenni, bántalmaznak.<br />
Milyen ostoba voltam! Ma kisasszony rögtön tudta, mihelyt rám nézett, hogy illegális<br />
menekült vagyok.<br />
Becsapott, hogy ide hozzon. Ugyanezt a taktikát kell alkalmaznom, hogy kijussak<br />
innen. Ha ő becsapott engem, hát én is becsapom őt.<br />
Másnap reggel még mindig üresen állt a többi ágy. Bárki lakott is itt, máshol töltötte<br />
az éjszakát. Munkatársnőmmel a szalonba mentünk. Megkönnyebbülten tapasztaltam,<br />
hogy a tetovált vadállat nincs bent. Ma kisasszony a pénztárnál ült. Szemlátomást<br />
igencsak kicsípte magát.<br />
Odamentem hozzá. Tudtam, hogy itt most kiváló színészi alakítást kell nyújtanom.<br />
– Nagyon jól mulattunk tegnap este a karaoke bárban – mondtam, és viccesen,<br />
tettetett kétségbeeséssel fogtam a fejem, mintha szörnyen másnapos volnék.<br />
– Helyes – felelte halvány, kesernyés mosollyal. – Ezért vagy itt. Mennyi borravalót<br />
adott a vendég?<br />
Nekem nem adott semmit.<br />
– A hálóteremben hagytam a farmeromat, abban van a pénz – mondtam. – Tegnap<br />
este nem voltam olyan állapotban, hogy megszámoljam.<br />
– Sose hagyd ott a pénzt. Mindig egyenesen ide hozd.<br />
– Hát persze. Bocsánat. Mikor találkozhatok a többi lánnyal?<br />
– Majd itt lesznek, ha végeztek.<br />
Keresztbe tettem az ujjaimat, hogy szerencsém legyen.<br />
– Mielőtt nagy lenne a zsúfoltság, visszaszaladok Hszitába a cuccaimért.<br />
Ma kisasszony tekintete jegessé vált. Az előző napi nyájasság tovatűnt.<br />
– Adok én neked bármit, amire szükséged van.<br />
– Jaj, nem – nevettem el magam –, eszemben sincs arra kérni, hogy adjon nekem egy<br />
gitárt. Csak ezt akarom elhozni, meg néhány fényképet. A gitár nem lesz útban. Majd<br />
bedugom az ágy alá.
Úgy tettem, mintha azt hinném, az aggasztja, hogy túl sok helyet foglal el a holmim.<br />
– Ha elmész, lekésed az első vendégedet.<br />
Tehát még nem döntött.<br />
– Majd tovább dolgozom, hogy behozzam a lemaradást. És nem pazarolom taxira a<br />
pénzüket – tettem hozzá. – Busszal megyek, és a saját pénzemből veszem meg a jegyet.<br />
Tízre itt leszek.<br />
Ma kisasszony dühösen fújtatott, és folyton az ablak felé pillantgatott. Biztosan a<br />
tetovált férfit kereste.<br />
– Igyekezz! Mára rengeteg vendéget várunk.<br />
– Értettem – vágtam rá, és tréfás szalutálásra emeltem a kezemet, mintha azt<br />
mondanám: „maga a főnök”.<br />
Kisétáltam az üvegajtón.<br />
Amikor a sarokra értem, és már nem láthattak a szalonból, futva indultam a<br />
taxiállomás felé, ahol előző este a karaoke után kiszálltunk.<br />
De hirtelen megtorpantam.<br />
Az első szabad taxi sofőrje a kocsijának támaszkodva éppen a tetovált férfival<br />
beszélgetett, aki egy újságot szorongatott a hóna alatt. Azonnal sarkon fordultam, és<br />
elindultam visszafelé. Reméltem, hogy nem vett észre. Így viszont el kellett mennem a<br />
fodrászszalon üvegajtaja előtt. Ha Ma kisasszony meglát, tudni fogja, hogy nem a<br />
buszmegállóba megyek. Kissé lelassítottam, megpróbáltam más járókelőkhöz<br />
csatlakozni. Már épp elhagytam a szalont, amikor bentről meghallottam Ma kisasszony<br />
hangját:<br />
– Hé!<br />
Rohanni kezdtem az ismeretlen utcákon. Amikor megláttam egy közeledő szabad<br />
taxi sárga fényét, úgy intettem le, mint egy őrült.<br />
Beugrottam a kocsiba, leroskadtam a hátsó ülésre. Ezúttal nem haboztam.<br />
– Hszitába! Gyorsan!
24<br />
MEGSZÓLAL A LELKIISMERET<br />
Harminchat órán át nem aludtam és alig ettem, csak az adrenalin hajtott. Nem volt<br />
semmim. A táskámat a hálóteremben hagytam. A taxiban megszámoltam, mennyi<br />
pénz maradt a pénztárcámban. Épp csak arra volt elég, hogy kifizessem a fuvart, és<br />
vegyek egy kis sült tésztát a piacon. Attól kezdve nagy bajban leszek. Még ma állást kell<br />
találnom.<br />
A koreai negyedbe visszatérve úgy döntöttem, az éttermekben próbálkozom, az talán<br />
kevésbé veszélyes, mint az „emberpiac”. Legalább tucatnyi helyre bementem, és<br />
megkérdeztem, volna-e munka, de nem jártam szerencsével. Az egyik kirakatban<br />
megláttam a tükörképemet. Éhesnek és kétségbeesettnek néztem ki, a szemem körül<br />
sötét karikák. Az arcomtól egy méterre azonban észrevettem egy koreai nyelvű<br />
hirdetést a kirakat belső oldalára ragasztva. Pincérnőket kerestek. A Kjonghöru nevű<br />
nagy, forgalmas étterem előtt álltam. Odabent nagyjából harminc kerek asztal volt, és<br />
legalább tíz pincérnőt számoltam meg, akik hagyományos koreai viseletben,<br />
cshimacsogoriban siklottak az asztalok között. Éppen ebédidő volt: gőzölgő ételekkel<br />
megrakott tálcák haladtak az egyik irányba, üresek a másikba. Összeszedtem a<br />
bátorságomat, és beléptem.<br />
– Pincérnő szeretnék lenni – jelentettem be a bárpult mögött álló, elegánsan öltözött<br />
hölgynek, mivel úgy sejtettem, ő lehet az étteremvezető.<br />
– Diákmunkát keres?<br />
– Nem, teljes állásban szeretnék dolgozni.<br />
A nő elővett egy űrlapot meg egy tollat.<br />
– Neve?<br />
– Dzsang Szuhjang – álltam elő azzal a névvel, amely a Gunszu családja által szerzett<br />
igazolványban állt. – Koreai-kínai vagyok. Janpienből jöttem.<br />
A nő némán lejegyezte az adataimat. Egyszerre meghűlt bennem a vér. Eddig nem<br />
jutott eszembe, hogy ha munkát akarok, személyi igazolványra lesz szükségem. Ha<br />
most azt kéri, hogy mutassam be a személyimet, nekem annyi.<br />
A nő hosszan töltögette az űrlapot.
– Felvesszük. Szállást is tudunk adni, ha szükséges. Két percre van a hálótermünk.<br />
Végtelen megkönnyebbülés fogott el. Biztos voltam benne, hogy annál a<br />
hálóteremnél, ahonnan elmenekültem, csak jobb lehet.<br />
– Mikor tud kezdeni?<br />
– Ma – feleltem, miközben az ujjammal doboltam a pulton, hogy lássa, alig várom,<br />
hogy munkába állhassak.<br />
A nő csodálkozva nézett rám.<br />
– Nincs semmi kérdése?<br />
Ugye, nem kérik el az igazolványomat?<br />
– Nem, minden rendben.<br />
– Nem is érdekli, mennyi lesz a fizetése?<br />
Olyan kutyaszorítóban voltam, hogy fel se tettem a legalapvetőbb kérdést.<br />
– Havi háromszázötven jüan – mondta a nő. Ez nagyjából 40 amerikai dollárnak (kb.<br />
11 ezer forintnak) felel meg.<br />
Elég magas fizetésnek találtam. Észak-Koreában hat hónapig elélhettem volna ekkora<br />
összegből.<br />
A nő elmosolyodott.<br />
– És az étkezés ingyenes.<br />
Az első munkanapom a Kjonghöru koreai étteremben kis híján katasztrófával<br />
végződött. Elsőként egy csapat öltönyös kínai üzletembert kellett kiszolgálnom.<br />
Egyikük kérte a számlát, és rágógumit rendelt.<br />
Odavittem a rágógumikat.<br />
– Mi ez? – nézett rám.<br />
Éreztem, hogy sértegetés következik. Már észrevettem, hogy az ilyesmi errefelé<br />
mindennaposnak számít az éttermekben. Egyesek azt gondolják, hogy a pénzükért<br />
olyan durván viselkedhetnek, ahogy kedvük tartja.<br />
– Nem ezt kértem.<br />
– Sajnálom, uram. Nem rágógumit mondott?<br />
– Cigarettát mondtam, nem rágógumit – felelte összeszűkült szemmel.<br />
Nyilván a mandarin hsziang jan (cigaretta) szót mondta, de én kou hsziang tangnak<br />
(rágógumi) értettem. Odajött a vezetőnő.<br />
– Valami gond van?
– Igen – felelte a férfi, és a kollégái előtt rám mutatott. – Ez a lány észak-koreai.<br />
Kifutott az arcomból a vér.<br />
– Janpienből jött – magyarázta kedvesen a vezetőnő. – Nyilván félreértette, amit<br />
mondott.<br />
– Baromság. A janpieniak manapság tökéletesen értenek mandarinul. Ő meg nem<br />
értette, amit mondtam. Csakis észak-koreai lehet.<br />
– Koreai-kínai – mondta határozott mosollyal a vezetőnő. – Elnézést kérek a<br />
tévedésért. Valamennyien a vendégeink egy csomag cigarettára.<br />
Ettől a férfi szemlátomást megnyugodott, és nem firtatta tovább a kérdést.<br />
A vezetőnő később azt mondta, némelyik vendég hihetetlen szemétségekre képes,<br />
csak hogy ingyen kapjon valamit. Arra kért, ne izgassam magam ezen.<br />
Nem is sejtette, hogy a férfi igazat mondott.<br />
Hamar beleszoktam a munkába. Fél kilencre jártam dolgozni, megterítettem az<br />
asztalokat, megtöltöttem a sótartókat és a szójaszószos üvegeket, aztán egész nap<br />
felszolgáltam, este tízkor végeztem, amikor az utolsó vendég is távozott. Az étterem<br />
minden nap nyitva volt, a pincérnőknek havonta egy szabadnap járt. Kemény munka<br />
volt, de nem bántam. Büszkeséggel töltött el, hogy egyedül oldottam meg a<br />
problémámat, bár egyáltalán nem éreztem biztosnak a helyzetemet. De életemben<br />
először önálló voltam. Saját pénzem volt. A mandarin nyelvtudásom gyorsan fejlődött.<br />
Esténként holtfáradtan estem az ágyba, és azonnal elaludtam. A rossz álmokhoz<br />
lassanként hozzászoktam. Továbbra is megismétlődtek, éjszakáról éjszakára.<br />
A négy pincérnő, akivel megosztottam a hálótermet, barátságos és beszédes volt, de<br />
én nem sokat árultam el magamról, főleg a két Janpienból jött lánnyal voltam óvatos.<br />
Elég egyetlen elszólás, és máris rájönnek, mi az igazság. Ennek ellenére az egyik<br />
lánnyal összebarátkoztunk. Csiunak hívták. Üzleti tudományokat tanult a Senjangi<br />
Tungbej Egyetemen, és pincérkedéssel kereste a kenyerét. Ez nagyon imponált nekem.<br />
Eddig mindössze egyetlen olyan fiatallal találkoztam Kínában, aki egyetemre járt, ez<br />
Gunszu volt, de őt annyira nem kötötték le a tanulmányai, hogy azt se tudta elmondani,<br />
mit tanul tulajdonképpen. Csiu értelmes, jópofa lány volt, és hozzám hasonlóan őt is<br />
érdekelte a divat. Én is szerettem volna megtanulni mindazt, amit a tankönyvei az<br />
üzleti modellekről írtak, de nagyon nehezen boldogultam velük. Sokszor elfogott a<br />
kísértés, hogy eláruljam neki a titkomat, de egy belső hang arra intett, hogy ne tegyem.
Kezdtem hozzászokni az új nevemhez. A Csihe, Minjong, Miran neveket mind<br />
magam mögött hagytam. Most Szuhjangnak hívtak, és új nevemet úgy viseltem, mint a<br />
fa a friss rügyet.<br />
Miután több hónapot töltöttem felszolgálással, a pénztárhoz osztottak be. Ügyesen<br />
bántam a pénzzel. A fizetésemet 500 jüanra (kb. 17 ezer forintra) emelték. Az volt a<br />
célom, hogy annyi pénzt gyűjtsek össze, amennyiből eljuthatok Csangpajba. Onnan<br />
megpróbálom majd felvenni a kapcsolatot anyámmal és Minhóval.<br />
Szerettem a munkámat. Nagyon érdekeltek a betérő vendégek, gyakran azon kaptam<br />
magam, hogy figyelem őket, és megpróbálom kitalálni a történetüket. Kezdtem látni,<br />
hogy a világ sokkal változatosabb, mint amilyennek Észak-Koreában valaha is<br />
képzeltem. Az emberek bonyolultak és sokfélék. Számos életstílus, számos különböző<br />
választás létezik.<br />
Miután valamelyest rendeződött az életem, egyre jobban bántott a gondolat, hogy<br />
búcsú nélkül szöktem el a nagybátyáméktól. Még csak egy cédulát sem hagytam nekik.<br />
Pedig rendesen bántak velem. Hogy lehettem ilyen tiszteletlen? Aztán rájöttem, hogy<br />
ha levelet hagytam volna, abban el kellett volna magyaráznom, mit érzek, ehhez pedig<br />
– az észak-koreaiak többségéhez hasonlóan – nem voltam hozzászokva.<br />
Nagyjából fél évvel a távozásom után, 2000 decemberében felhívtam őket egy<br />
telefonfülkéből. Szanghi néni vette fel a telefont.<br />
– Miran! – sóhajtotta. Már ő is elfelejtette az igazi nevemet. Miután úrrá lett a<br />
döbbenetén, hallottam a hangján, hogy ellentétes érzések dúlnak a lelkében:<br />
megkönnyebbülés, aggodalom és sértettség.<br />
– Megaláztál minket – mondta. – A családunkhoz tartozol. A szökéseddel<br />
valamennyiünkre szégyent hoztál.<br />
– Nagyon sajnálom. De egyszerűen nem bírtam tovább.<br />
Azt kérdezte, hol vagyok. Pincérnőként dolgozom, feleltem, és jól megy sorom.<br />
Hívott, hogy látogassam meg őket, de éreztem, hogy még nem hegedt be a seb, amelyet<br />
a távozásommal okoztam. Úgy döntöttem, még hagyom gyógyulni egy ideig.<br />
– Nem is vagy rá kíváncsi, mi lett Gunszuval? – kérdezte a néném.<br />
– Nem vagyok rá kíváncsi.<br />
– Fel kell hívnod őket, és bocsánatot kell kérned.<br />
Két napig rágódtam ezen, de tudtam, hogy meg kell tennem. Többször is elkezdtem
eütni a számot, de az utolsó pillanatban inamba szállt a bátorságom. Végül mégis<br />
felhívtam őket. Csang asszony vette fel a telefont. Először meg se tudtam szólalni.<br />
Teljesen kiszáradt a szám. Már épp letette volna, amikor annyit mondtam:<br />
– Miran vagyok.<br />
– Te jó ég! – kiáltott fel, aztán hosszú csönd következett. – Hol vagy?<br />
Magam előtt láttam, ahogy hevesen integet a lányainak.<br />
Azt gondoltam, dühösen sziszegni fog, de hűvös, fegyelmezett volt a hangja.<br />
Legnagyobb meglepetésemre azt mondta:<br />
– Kérlek, gyere vissza, Miran! A fiam kedvéért. Amióta elmentél, nem találja a helyét,<br />
nagyon levert.<br />
Gunszu bánkódik utánam?<br />
– Beszélhetnék vele?<br />
Gunszu sírva szólt bele a telefonba. Kásás beszédéből ítélve részeg lehetett.<br />
– Kérlek, gyere vissza! – könyörgött. – Még megvannak a jegyek a nászutunkra.<br />
Elutazhatunk.<br />
Még sosem tapasztaltam nála ilyen erős érzelmeket. Nagyon sajnáltam, és felkavart a<br />
dolog. El kellett hagynom, hogy rájöjjön, mit érez irántam. De ekkor már túl késő volt.<br />
Nem mehettem vissza. Egyetlen vágyam volt csak, hogy újra rátaláljak a családomra.<br />
Ő és az anyja pedig ezt megakadályozták volna.<br />
Egyre csak azt hajtogattam, mennyire sajnálom, hogy megaláztam őt, és<br />
megsértettem a családját.<br />
Miután letettem a telefont, nekidőltem a telefonfülke falának, és a kezembe<br />
temettem az arcom. Súlyos csapást mértem Gunszura.<br />
Mélyen Tisztelt Atyánk és Vezetőnk elvárja tőlünk, hogy tiszteljük az időseket és<br />
becsüljük a családunkat. Megfigyeltem, hogy Miran elvtársnő mást sem tesz, mint<br />
megsérti a hozzá legközelebb állókat. Rossz jellemű embernek tartjuk őt. Egyetért ezzel,<br />
Miran elvtársnő?<br />
Igen. Ez vagyok. Rossz ember.<br />
Senkivel sem tudtam megbeszélni a történteket, nem volt senki, aki megnyugtatott<br />
volna, hogy a döntés, amelyet hoztam, még nem tett rossz emberré.<br />
Ehelyett lassanként elfogadtam ezt a kegyetlen önbírálatot, és a lelkem egy része<br />
kihűlt. Annak idején a nagybátyám lakásában, amikor annyira hiányzott anyám, teljes<br />
szívemből zokogtam. Mostanra viszont megkeményedtem, elapadtak a könnyeim.<br />
Már nem szerettem magamat.<br />
Megfogadtam, hogy vezekelni fogok azért, amit Gunszuval tettem. Hetekig<br />
gondolkodtam rajta, mit is tegyek. Végül úgy döntöttem, az lesz a büntetésem, hogy
sosem megyek férjhez. Nem súlyosbítom a bánatát azzal, hogy valaki másnak a<br />
felesége leszek.<br />
Rászoktam, hogy ha megkérdezik tőlem, mikor megyek férjhez, azt válaszoljam:<br />
– Soha. Engem nem érdekel a házasság.
25<br />
A DÉLIEK<br />
2001 januárjában két karcsú férfi lépett be az étterembe ebédidőben. Barátságosan<br />
kérdezgettek Senjangról. Feltűnt nekem, milyen tökéletesek a fogaik.<br />
Aznap nem volt elég pincérnő, úgyhogy én is beálltam felszolgálni. Éppen a rizs mellé<br />
kínált ételeket raktam eléjük kis tálkákban, amikor egyikük halkan megszólalt.<br />
– Ha észak-koreaival találkozna, megismerné, ugye?<br />
Kerültem a tekintetüket.<br />
– Miért kérdezi?<br />
Letették az asztalra a névjegyüket, és elmondták, hogy filmesek, az egyik<br />
legjelentősebb dél-koreai tévécsatornánál dolgoznak.<br />
– Dokumentumfilmet forgatunk – magyarázta egyikük. – Olyan észak-koreai<br />
disszidenst keresünk, aki szeretne eljutni Dél-Koreába. Kifizetjük helyette a közvetítői<br />
díjat, és minden egyéb költséget is mi állunk.<br />
Döbbenten hallgattam őket. Észak és Dél halálos ellenségek. A koreai háború 1953-<br />
ban nem békeszerződéssel, csupán tűzszünettel ért véget. A két ország továbbra is<br />
háborúban áll egymással.<br />
– Hogy mehetne Dél-Koreába egy észak-koreai? – kérdeztem. Még sosem hallottam<br />
ilyenről.<br />
– Manapság sokan jönnek – felelte a férfi.<br />
Megígértem nekik, hogy körbekérdezősködöm. Izgatottan hagytam ott őket.<br />
Talán éppen én vagyok az, akit keresnek?<br />
A két férfi minden nap bejött ebédelni. Komolyan fontolgattam, hogy elárulom nekik<br />
a titkomat, de egy belső hang óvatosságra intett. Lehet, hogy ez csapda. Tényeket<br />
akartam, mielőtt belevágnék valamibe. Elmondtam a barátnőmnek, Csiunak, mit<br />
hallottam a dél-koreaiaktól, de igyekeztem olyan könnyedén beszélni róla, ahogy csak<br />
tudtam. A válasza nagyon meglepett. Azt mondta, Dél-Korea minden észak-koreait délkoreai<br />
állampolgárnak tart. Ha valakinek sikerül eljutnia Szöulba, dél-koreai útlevelet<br />
kap, és bőkezű járadékkal segítik a letelepedését.<br />
Ez elgondolkodtatott. A nagybátyáméktól már megtudtam, hogy Dél-Korea
korántsem az a „földi pokol”, aminek a pártpropaganda lefestette. A nagybátyám üzleti<br />
úton járt ott, és azt mondta, még gazdagabb és szabadabb, mint Kína. Akkor úgy<br />
véltem, túloz. Igazság szerint nemigen érdekelt Dél-Korea. Annyira lekötött a mandarin<br />
nyelv tanulása, hogy még a dél-koreai szappanoperákat se néztem a kábelcsatornákon.<br />
Továbbra is hittem abban, hogy Észak-Korea minden gondját a jenkik által erőltetett<br />
ENSZ-szankciók okozzák. A jenkipárti Dél-Koreába menni hazaárulás volna, nem?<br />
Ráadásul emlékeztem rá, hogy azon ritka alkalmakkor, amikor valaki délről szökött át<br />
Észak-Koreába, a párt propagandistái azonnal sajtótájékoztatót tartottak. Ha én most<br />
délre mennék, lehet, hogy ugyanez történne, mikrofonok és villogó fényképezőgépek<br />
előtt találnám magamat. Ezzel pedig szörnyű bajba sodornám a családomat.<br />
Nem jutottam döntésre. Időközben eltelt egy hét, és a két dél-koreai többé nem jelent<br />
meg az étteremben. Bizonyára megtalálták, akit kerestek.<br />
Ópium bácsi egyszer azt mondta nekem, hogy az embernek három lehetőség adatik<br />
az életben. Örökösen azon járt az eszem, hogy épp most szalasztottam el az egyiket.<br />
Egyik este bulizni mentünk a lakótársnőimmel. Nyárson sült bárányhúst ettünk a<br />
piacon, aztán habos tejes teát ittunk egy kávézóban. A lányok a magánéletükről<br />
fecsegtek, családi gondokról, szerelmi ügyekről. Mindegyikük jobb életet akart.<br />
Egyikük, egy janpieni koreai-kínai lány rám sandított, és így szólt:<br />
– Te alig beszélsz magadról. Csak nem vagy árva?<br />
Hónapokig rettegtem a többiek kíváncsiságától, de most, a kihagyott lehetőség után<br />
bátorság költözött belém. Végtére is a túlzott óvatosságom miatt szalasztottam el ezt az<br />
esélyt. Halálosan elegem volt a hazudozásból.<br />
– Nem, nem vagyok árva – mondtam. Szokásommá vált, hogy hosszú hallgatás után<br />
szólaltam meg, mert előbb mindig mérlegeltem egy darabig a lehetséges<br />
következményeket. Ezúttal azonban belevágtam a közepébe. – Észak-koreai vagyok.<br />
A lányok összenéztek. Csiu, a csapat legértelmesebb tagja azt állította, hogy sejtelme<br />
sem volt erről. Hirtelen mindannyian nagy érdeklődéssel fordultak felém. Így hát<br />
elmeséltem nekik a történetemet. Záróráig ott ültünk a kávézóban.<br />
Ekkor kezdett érdekelni a Senjangban élő többi észak-koreai menekült. Annyian<br />
bujkáltak, hogy a rendőrség pár havonta az egész városra kiterjedő razziát indított,<br />
amelynek során összeszedték és kiutasították őket. Az egyik pincérnő születésnapi<br />
buliján találkoztam egy lánnyal, aki annyira akadozva beszélt mandarin nyelven, hogy
arra gondoltam, csak észak-koreai lehet. Bemutatkoztam neki. Lassanként számos<br />
olyan észak-koreai lányt ismertem meg, aki hozzám hasonlóan rejtőzködve élt.<br />
A születésnapi bulin megismert lányt Szudzsinnek hívták. Ovális arca volt, nagy<br />
szeme, és telt, rózsabimbóra emlékeztető szája, amelyet nagyon szépnek tartanak<br />
Észak-Koreában. Ő is felszolgálóként dolgozott. Hetente többször is hosszú<br />
telefonbeszélgetést folytattunk. Senjangban lakott a dél-koreai barátjával. Egy dél-koreai<br />
fiúval él! Amikor ezt elmondta, megbotránkoztam, de izgalmasnak is találtam a dolgot.<br />
Pár hét után azonban nem hívott többé. Amikor én próbáltam hívni, ki se csöngött a<br />
telefonja. Attól tartottam, hogy valami baj történt vele.<br />
Hat hónap múlva egyszer megláttam Szudzsint az utcán a koreai negyedben, de<br />
mivel már sötét volt, nem voltam biztos benne, hogy ő az. A nevén szólítottam, mire<br />
felkapta a fejét, és úgy nézett rám, mint egy űzött vad. Ő volt az. Lefogyott, megviselt<br />
volt az arca. Láttam, hogy a csontjai majd’ kibökik a pólóját.<br />
Egyáltalán nem örült, hogy találkozunk, folyton hátrasandított, mint aki attól tart,<br />
hogy követik. Elmesélte, hogy rendőrök jelentek meg a lakásán, és a személyi<br />
igazolványát kérték. Neki pedig nem volt. Ekkor letartóztatták, majd a Hszita úti<br />
kapitányságról visszatoloncolták Észak-Koreába. Három hónapig raboskodott a Bowibu<br />
táborában, ahol a higiéniát hírből sem ismerik, és minden étkezés tíz szem kukoricából<br />
áll. Az újonnan érkezettek hamar hasmenést kaptak, és pár nap alatt sokan bele is<br />
haltak a betegségbe meg az éhezésbe.<br />
Szudzsint azért bocsátották szabadon, mert aláírt egy papírt, amelyben megfogadta,<br />
hogy többé nem szökik el az országból. De miután mégis megtette, tudta, hogy ha újra<br />
elfogják, nem éli túl a büntetést. Még a találkozásunk idején is kék ütés- és<br />
rúgásnyomok éktelenkedtek a lábán. Azt mondta, Kína most már túl veszélyes hely<br />
neki. Eltökélte, hogy átmegy Dél-Koreába.<br />
Szudzsin mindenáron észrevétlen akart maradni. Meggyőződése volt, hogy egy közös<br />
barátunk, a szintén Senjangban élő észak-koreai Cshunhi árulta el, akit szerinte azzal a<br />
feltétellel engedett el a kínai rendőrség, hogy besúgó lesz.<br />
Szudzsin megszorította a kezem.<br />
– Vigyázz magadra, Szuhjang – mondta, aztán elment. Soha többé nem láttam.<br />
Mindaz, amit Szudzsintől hallottam, nagyon megijesztett, és valósággal rettegni<br />
kezdtem a besúgóktól. Folyton azon járt az eszem, vajon hányan tudják, hogy észak-
koreai vagyok. Kinek mondtam el?<br />
De még ekkor sem éreztem meg a közeledő katasztrófát.<br />
Egy héttel ezután délelőtt tízkor felhívott a mobilomon az étterem recepciósa. Épp a<br />
szabadnapom volt, úgyhogy még nem hagytam el a hálótermet. A recepciós azt<br />
mondta, két jóképű fiatalember járt az étteremben, nagyon vidámnak tűntek.<br />
– Név szerint téged kerestek.<br />
Nagyot dobbant a szívem. Még soha senki nem keresett név szerint, a két dél-koreai<br />
filmesnek viszont megadtam a nevem.<br />
– Kérd meg őket, hogy várjanak meg – mondtam. – Mindjárt ott leszek.<br />
Sietve kifestettem magam, és rohantam az étterembe.<br />
Délelőtt lévén csak kevés vendég volt. A recepciós az egyik asztal felé mutatott, ahol<br />
ekkor két ismeretlen férfi állt fel.<br />
– Szuhjang? – kérdezte egyikük.<br />
– Igen.<br />
Erre megmutatták a zakójuk belsejében lévő jelvényüket.<br />
– Rendőrség. Velünk kell jönnie.
26<br />
A KIHALLGATÁS<br />
A két civil ruhás rendőr kikísért egy jelzés nélküli BMW-hez. Kábultan lépkedtem,<br />
mintha valami rossz álomba csöppentem volna. Nem bilincseltek meg. Nyugodtnak<br />
tűntek, mint akik már sokszor csináltak ilyet. Feltűnt, hogy az egyikük rendkívül<br />
jóképű, akár filmszínésznek is elmehetne. A vezetőülésben egy harmadik férfi ült. Én<br />
beültem hátulra a két rendőr közé.<br />
– Hová megyünk? – kérdeztem.<br />
– A Hszita úti kapitányságra – felelte a jóképű.<br />
A légkondicionált kocsiban egészen átfagytam, vacogni kezdett a fogam. Mindennek<br />
vége, gondoltam. Innen már nincs menekvés.<br />
Amint átszáguldottunk Hszita ismerős utcáin, arra gondoltam, milyen szörnyű bajba<br />
kerül a családom, ha a Bowibu megtudja, hogy Kínában vagyok. Anyámért és Minhóért<br />
aggódtam, nem magamért.<br />
Megérdemlem a sorsom, gondoltam. Minden az én hibám.<br />
Összekulcsoltam az ujjaimat az ölemben, és életemben először imádkozni kezdtem.<br />
Semmilyen vallást nem követtem, úgyhogy az őseim szelleméhez könyörögtem. Ha ez<br />
is csak rémálom, ébressz fel, kértem drága apám szellemét. Ha tudsz, kérlek, segíts most<br />
rajtam!<br />
Az autó megállt a kapitányság előtt. A két rendőr közrefogott, így mentünk be a<br />
neonvilágítású, zsúfolt előcsarnokba, ahol egyenruhás és civil ruhás emberek jöttekmentek.<br />
Balra ideiglenes zárkának látszó helyiséget láttam, a mennyezetig érő<br />
rácsokkal. Legalább harminc ember volt bezsúfolva a rács mögé, férfiak és nők<br />
vegyesen. A falnak támaszkodtak, vagy a földön ültek. Némán, üres tekintettel,<br />
beletörődő arccal meredtek maguk elé. Némelyik nagyon sovány volt. Rám bámultak.<br />
Észak-koreaiaknak tűntek. Nem éreztem sajnálatot irántuk. Semmit sem éreztem.<br />
Pár perc múlva ott leszek köztetek.<br />
Elmentünk egy íróasztal mellett, amelyen egy pár hónapos, takaróba csavart<br />
csecsemő üvöltött, de senki sem foglalkozott vele.<br />
Elgyengült a térdem. A két rendőr felvitt a lépcsőn.
Az első emeleten bementünk egy nagy, világos konferenciaterembe, ahol úgy húsz<br />
világoskék inges rendőr álldogált a falnak dőlve. Amikor beléptünk, mind rám néztek.<br />
A jóképű tiszt udvariasan hellyel kínált egy íróasztalnál, majd leült a másik oldalra, két<br />
másik férfi közé. A jelenet szürreális volt, mint valami álom. Nyugodt, mégis fenyegető.<br />
A jóképű tiszt Hszü felügyelő néven mutatkozott be. Ő lesz a kihallgatóm. Itt zajlik<br />
majd a kihallgatásom. Körülöttem egy csomó rendőr.<br />
Koncentrálj, mondtam magamnak. Csak arra figyelj, ami igazán fontos – az asztal<br />
túloldalán ülő három emberre. Felejtsd el, hogy a többiek figyelnek.<br />
Nem csak Hszü felügyelő faggatott. Felváltva a két társa is kérdéseket tett fel<br />
mandarin nyelven.<br />
Mi a vezetékneve? Hol született? Mi a szülei neve, foglalkozása, pontos lakcíme?<br />
Hogy hívják a testvéreit?<br />
Azt mondtam nekik, hogy Dzsonggil bácsi és Szanghi néni lánya vagyok, és az ő<br />
adataikat adtam meg.<br />
– Kérem a családja telefonszámát – mondta az egyik tiszt.<br />
Mintha szirénák szólaltak volna meg az agyamban. Nem adhatom meg a<br />
nagybátyámék telefonszámát.<br />
– Jelenleg nincs telefonunk. A szüleim kikapcsoltatták, mert egy darabig Dél-<br />
Koreában tartózkodnak.<br />
Melyik általános iskolába járt? Hogy hívták az osztályfőnökét?<br />
Előszedtem az összes információmorzsát, amit akkor gyűjtöttem össze, amikor<br />
Gunszuval és a nővéreivel az iskoláikról beszélgettünk.<br />
És melyik középiskolába járt?<br />
A szívem hevesen vert, de nyugalmat erőltettem magamra. A testem egyfajta<br />
vészhelyzeti üzemmódra kapcsolt. Szinte ott se voltam már.<br />
A rendőrök figyelnek, hogy hazudsz-e. Ne hagyd, hogy rajtakapjanak! Beszélj tisztán és<br />
magabiztosan! Az idegesség a kezemen kezdett megmutatkozni. Szorosan<br />
összekulcsoltam az ujjaimat az ölemben. Ezt észre fogják venni. Kinyújtottam az<br />
ujjaimat.<br />
Térjünk vissza a szüleire. Mikor született az apja? És az anyja? Aztán magától<br />
értetődően, mintha csak a felől érdeklődnének, milyen nap van: „Mikor van Kim Ir<br />
Szen születésnapja?”<br />
Április 15-én. Ezt minden észak-koreai álmából felébresztve is tudja.<br />
– Sejtelmem sincs – feleltem.<br />
A kihallgatás újabb szakaszába lépett. Hszü felügyelő arról érdeklődött, férjnél
vagyok-e. Arra gondoltam, hogy ez valami kelepce akar lenni.<br />
– Majd tíz év múlva – feleltem erőltetett nevetéssel. – Túl fiatal vagyok hozzá.<br />
A falnál álló rendőrök egész végig némán figyeltek. Senki sem jött be a szobába, és<br />
senki sem ment ki.<br />
Hszü felügyelő figyelmesen nézett, közben az ujjai között pörgette a tollát.<br />
Ezután a helyi napilapot csúsztatta elém az asztalon, és arra kért, hogy kezdjem<br />
felolvasni az első cikket, amely a Sen-Da autópályán történt tömegkarambolról szólt.<br />
Ekkorra már anyanyelvi szinten beszéltem mandarin nyelven. Biztos voltam benne,<br />
hogy a kiejtésemen nyoma sincs az észak-koreai akcentusnak.<br />
Egy-két perc után a felügyelő leállított.<br />
Észrevettem, hogy mostanáig senki sem gépelte be a válaszaimat az asztalon álló<br />
számítógépbe.<br />
Tehát kétségeik vannak. Azt gondolják, lehet, hogy kínai vagyok.<br />
Következett az írásbeli vizsga. Az egyik kihallgató az újságból diktálta a szöveget, és<br />
mögém állva figyelte, amit írtam.<br />
Amikor ezzel is végeztünk, egyikük megkérdezte:<br />
– Hol a személyi igazolványa?<br />
– Otthon van.<br />
Amikor Gunszu megmutatta a személyit, amit a családja szerzett nekem,<br />
megjegyeztem a számát. Most megadtam a rendőröknek. Akkor még papíralapú<br />
rendszert használtak, úgyhogy ha ellenőrizni akarták a számot, fel kellett hívniuk egy<br />
másik kapitányságot, ahol elő kellett szedni a megfelelő dossziét.<br />
Ha azt gondolják, hogy észak-koreai vagyok, azonnal elindítják az ellenőrzést. Az pedig<br />
maga a vég.<br />
Ehelyett a helyiségben egyszerre oldottabb lett a hangulat. A rendőrök arcáról eltűnt<br />
a gyanakvás. Hszü felügyelő most először mosolyodott el.<br />
– Na és mégis mikor akar férjhez menni?<br />
Megint elnevettem magam.<br />
– Ha jó ajánlatot kapok.<br />
Az egyik kihallgató becsukta a noteszát. Hallottam, hogy azt mondja a másiknak:<br />
– Téves bejelentés volt.<br />
Tehát feljelentett valaki.<br />
Hszü felügyelő felállt.<br />
– Elmehet – mondta az ajtó felé intve. – Elnézést, hogy feltartottuk. De le kellett<br />
folytatnunk az eljárást.<br />
Kábultan indultam az ajtó felé. Magamon éreztem a rendőrök figyelő tekintetét, és
mint valami álomban, szinte vártam, hogy valaki megszólal: „csak még egy utolsó<br />
kérdést…”<br />
Lerohantam a lépcsőn, át az előcsarnokon, elszáguldottam a zárka mellett. Nem<br />
bírtam ránézni a rács mögé zárt emberekre.<br />
Kiléptem a forgalmas utcára. Amikor már több sarokra voltam a kapitányságtól,<br />
megálltam egy percre a járdán. Derűs, meleg délelőtt volt. Hszitában szokás szerint<br />
zajlott az élet. Járókelők áradata vett körül. Felnéztem. Egy repülő szelte át a kék eget,<br />
mint egy apró, ezüstös hal a tengert.<br />
Szívből köszönöm, drága apám! Köszönöm, hogy azt akartad, mindvégig tanuljak<br />
kínaiul az iskolában.<br />
A kínai írásjelek elsajátítása évekig tart. A rendőrök kétségeit a tollbamondás oszlatta<br />
el végleg.<br />
Apám mentett meg.<br />
Tudtam, hogy meg vannak számlálva a napjaim Senjangban. Nem maradhatok itt. Túl<br />
veszélyes. Úgy döntöttem, hogy amíg ki nem találom, hová menjek, bujkálni fogok.<br />
Kiköltözöm a hálóteremből. De hová? A városban sehol sem leszek biztonságban a<br />
rendőröktől.<br />
Amint folytattam utamat, a megkönnyebbülés helyét egyre inkább az elkeseredés<br />
vette át. Már így is annyi hazugság mögött rejtőzködtem, hogy szinte azt sem tudtam<br />
többé, ki vagyok. Nem létező személlyé kezdtem válni. Mindaz, amit az imént átéltem,<br />
végtelenül embertelen volt. A rendőrség mint szervezet a maga szabályos eljárásaival<br />
és beugrató kérdéseivel, meg a szépen vasalt inget viselő felügyelők ésszerűnek és<br />
helyesnek tartják, hogy a hazámból érkezett embereket a Bowibu kínzókamráiba<br />
küldjék, ahol drótkötéllel verik őket.<br />
A fejemre szorítottam a kezem. Hogyan lehettem olyan hülye, hogy eláruljam<br />
valakinek, Észak-Koreából jöttem? Most már senkiben sem bízhatok. És sehol sem<br />
érezhetem biztonságban magam.<br />
Ebben a pillanatban támadt egy ötletem.<br />
Ha az észak-koreai menekültek utáni vadászatot a Hszita úti rendőrkapitányságról<br />
irányítják, akkor itt kell maradnom. Senki se gondolná, hogy egy menekült éppen ott<br />
telepszik le, ahol a razziákat megszervezik. A legsötétebb pont mindig a gyertya alatt<br />
van.
Pár nap múlva kibéreltem egy egyszobás lakást a Hszita úti rendőrkapitányság<br />
szomszédságában. A ház kapujától mindössze öt lépésre volt a rendőrség épülete. Az<br />
ablakomból láttam, amint a sötétkék egyenruhás rendőrök ki-be járkálnak a kihallgatóhelyiség<br />
ajtaján. Annyira közel voltam, hogy úgy gondoltam, ezt a háztömböt biztosan<br />
békén hagyják, még akkor is, ha az egész környéket alaposan átfésülik.<br />
Két héttel az odaköltözésem után éppen hazafelé tartottam. Hosszú munkanapom volt<br />
az étteremben, úgy elfáradtam, hogy alig bírtam felmászni a lépcsőn. Az ajtóhoz érve<br />
kotorászni kezdtem a táskám mélyén a kulcsom után. A lépcsőházban nem volt<br />
világítás.<br />
Hirtelen zajt hallottam a sötétben balról, mintha valami tárgy közeledne felém.<br />
Mielőtt bármit tehettem volna, erős ütés érte a tarkómat. Az agyamat robbanásszerű<br />
hang töltötte be, aztán elájultam.
27<br />
A TERV<br />
Amikor kinyitottam a szememet, szórt fehér fényt láttam. Az oldalamon feküdtem egy<br />
ágyban. A tarkómban fájdalom lüktetett. Émelyegtem. Egy lágy női hang azt kérte,<br />
nézzek rá. Odafordítottam a fejem, és zöld sebészmaszkot viselő hölgyet láttam. Tíz<br />
öltéssel kellett összevarrni a fejsebemet, mondta. Érzéstelenítőt kaptam, és még<br />
nagyjából fél óráig a hatása alatt leszek.<br />
Ha nem ébredek fel, senki sem tudja majd, ki vagyok, gondoltam.<br />
A soknevű, de személyazonosság nélküli lány.<br />
Aztán kezdett leragadni a szemem.<br />
Több nap is beletelt, mire összeraktam, mi történt. A szomszédasszonyom zajt hallott a<br />
lépcsőházban, és amikor kijött, azt látta, hogy ott heverek a betonpadlón. A fejemből<br />
folyt a vér. A támadó egy egyliteres, teli sörösüveggel vágott fejbe, aztán elmenekült.<br />
Tehát valaki ott várt a sötétben, hogy aztán olyan erővel támadjon rám, ami akár<br />
végzetes is lehetett volna. Bárki volt is az, nem vitte el a pénztárcámat, és a kulcsot sem<br />
vette ki a kezemből, hogy kifossza a lakásomat.<br />
Az volt a szerencsém, hogy a támadóm nem itta ki a sört az üvegből, mondták a<br />
kórházban. Az üres üveg jóval súlyosabb sérüléseket okozott volna. Arra biztattak,<br />
hogy mielőbb tegyek feljelentést. Megígértem, hogy így lesz, de nem állt<br />
szándékomban a rendőrségre menni.<br />
Régi lakótársnőm, Csiu úgy vélekedett, hogy faképnél hagyott vőlegényem családja<br />
állhatott a támadás mögött. Csang asszony bizonyára bosszút akart állni rajtam, amiért<br />
meggyaláztam a család becsületét azzal, hogy az esküvő előtt hagytam el Gunszut.<br />
Ez a gondolat nagyon felkavart. De minél többet forgattam a fejemben, annál kevésbé<br />
tűnt valószínűnek. Gunszu családja nem süllyedt volna odáig, hogy ilyen módon<br />
támadjon meg, ráadásul egy sörösüveggel. Ez nem Csang asszony stílusa.
Az időzítés – az, hogy alig két héttel a rendőrségi kihallgatásom után történt az eset –<br />
inkább arra utalt, hogy a besúgóhoz lehet köze, aki bejelentette a rendőrségen, hogy<br />
észak-koreai vagyok, és aki megadta nekik a nevemet és a munkahelyemet. Ez csak<br />
spekuláció, de talán a besúgó számára kellemetlen következményekkel járt, hogy a<br />
rendőrség értékes időt pazarolt el az ő „téves” bejelentése miatt, és ezért állt bosszút<br />
rajtam.<br />
Miután a gyógyulás útjára léptem, visszamentem dolgozni az étterembe, de már nem<br />
szerettem a munkámat, többé nem nyugtatott meg a mindennapi rutin. Ezek után<br />
senkiben sem bíztam. Rettegés fogott el, ha egy vendég csevegni próbált velem.<br />
A családom jobban hiányzott, mint valaha. Anyám szeretete után sóvárogtam.<br />
Szerettem volna elpanaszolni a karjaiban, mi történt velem. Minho társaságára<br />
vágytam. Nem volt olyan óra, amikor ne jutottak volna eszembe. A rendőrségi<br />
kihallgatás előtt már kezdtem barátokat szerezni Senjangban, de most megint<br />
visszahúzódtam. Újra egyedül voltam.<br />
Észrevettem, hogy a mosoda, ahová az új lakásom környékén járok, sok rendőrnek is<br />
törzshelye. Néha a jóképű Hszü felügyelőt is láttam ott, de nem ismert meg. Az egyik<br />
törzsvendég egy koreai-kínai tiszt volt, aki mindig rám mosolygott, ha meglátott. Sokat<br />
töprengtem rajta, vajon ő is ott volt-e a háttérben, amikor kihallgattak, de nem<br />
emlékeztem rá, és nem kérdezhettem meg tőle. Kedvesnek tűnt. Sin Dzsinszu volt a<br />
neve, és őrmesteri rangban szolgált. Nem sokkal volt idősebb nálam. Nem volt<br />
kifejezetten jóképű, de jól festett az egyenruhájában. Egyik este, amikor<br />
összetalálkoztunk a mosodában, meghívott vacsorázni. Az ösztönöm azt súgta, hogy<br />
mosolyogva utasítsam vissza, de az utóbbi pár hét történései után félelem töltött el, és<br />
cinikus lettem. „Miért ne? Egy rendőr barátsága még jól jöhet”, mondta egy belső hang.<br />
Találkozgatni kezdtünk. 2001 őszén jártunk ekkor. A randevúinkban nem volt semmi<br />
különös. Elmentünk egy McDonald’sba vagy KFC-be. Egyik este fáradtnak láttam, de<br />
jókedvűnek.<br />
– Kimerítő napom volt – mondta. – És farkaséhes vagyok.<br />
Valósággal rávetette magát a Big Mac-re meg a sült krumplira, aztán a keze fejével<br />
törölgette a zsírt a szájáról.<br />
– Miért?<br />
– Hajnal óta észak-koreaiakat szedtünk össze – magyarázta teli szájjal. – Annyit
fogtunk el, hogy ebédelni se maradt időm.<br />
Elmesélte, hogyan sírtak, könyörögtek a menekültek, amikor bekerítették őket.<br />
Szemlátomást azt hitte, én is olyan viccesnek találom a dolgot, mint ő.<br />
– „Kérem, ne küldjenek vissza!” – utánozta őket nyávogó hangon, észak-koreai<br />
akcentussal.<br />
Minden erőmre szükségem volt, hogy ne üljön ki a düh az arcomra. Az a nő is közéjük<br />
tartozik, akivel itt üldögélsz, te szemét!<br />
Tisztában voltam vele, hogy igazából nem szeretem, és csak kihasználom, hogy<br />
biztonságban érezzem magam. De nem kellett hozzá nagy bölcsesség, hogy tudjam, a<br />
tűzzel játszom.<br />
Előbb-utóbb véget kell vetnem a kapcsolatomnak Sin Dzsinszu rendőr őrmesterrel.<br />
De miközben ott ültem, és hallgattam, hogyan dicsekszik a razzia során betöltött<br />
szerepével, elégtétellel töltött el, hogy végre megvan a tervem.<br />
Csaknem négy év telt el anyám utolsó telefonhívása óta. Minden évfordulón mélységes<br />
szomorúság töltött el. De 2001 telén, amikor a negyedik évforduló közeledett, végre<br />
felcsillant előttem a remény. A négyévi takarékoskodásnak köszönhetően összegyűlt<br />
annyi pénzem, hogy megfizessek egy közvetítőt, aki megkeresi a családomat<br />
Hjeszanban. Még ha nem is találkozhatunk, mindenképpen üzenni akartam nekik. Azt<br />
akartam, hogy tudják: élek, és minden nap gondolok rájuk, ki akartam deríteni,<br />
biztonságban vannak-e, és meg akartam üzenni nekik, hogy nagyon szeretem őket.<br />
Nem volt más választásom, mint hogy elutazom Csangpajba, és beállítok An úrhoz.<br />
Csak reménykedtem, hogy még mindig ugyanott laknak. A telefonjuk évek óta ki volt<br />
kapcsolva.<br />
Ezért B tervvel is készültem.<br />
Egy gazdag koreai-kínai, aki csaknem minden héten az étteremben vacsorázott,<br />
szívesen beszélgetett velem. Bőkezű volt, a személyzet nagyon kedvelte. Egyik este<br />
észrevette, hogy rossz hangulatban vagyok. Éppen a vacsora utáni whiskyjét iszogatta,<br />
cigaretta kíséretében. Hirtelen elhatározásból elmondtam neki, hogy rokonaim vannak<br />
Észak-Koreában, és beszélnem kellene velük.<br />
– És ezt miért nem mondta eddig? – kérdezte. – Vannak kapcsolataim, sok embert<br />
ismerek.<br />
Titokban összehozott egy kínai közvetítővel, akinek nagy gyakorlata volt abban, hogy
embereket hozzon ki Észak-Koreából – persze, csak azokat, akik ki tudták fizetni a díjat.<br />
Apró termetű, szívós ember volt, becsületesnek tűnt. Óvatosan beszélt, mint aki<br />
reálisan látja a veszélyt. De azt is éreztem, hogy nem járnék jól, ha felbosszantanám.<br />
Megkérdezte, mit is akarok tulajdonképpen.<br />
– Szeretném, ha újra együtt lehetnék anyámmal és az öcsémmel – mondtam. Úgy<br />
okoskodtam, hogy ezzel a második lehetőséggel csak növelem a siker esélyét.<br />
A B terv azonban rettenetes tévedésnek bizonyult.
28<br />
A BANDA<br />
A törékeny asszony, aki ajtót nyitott, An úr felesége volt. Négy év alatt évtizedeket<br />
öregedett. Amikor meglátott, a szája elé kapta a kezét. Még az ajtóban közölte, hogy An<br />
úr nagyon beteg, ágyban fekszik, segítség nélkül fel sem tud kelni.<br />
A férfi kerek arca felismerhetetlen lett. Eltorzította a fájdalom. Beszélni is alig tudott.<br />
An asszony elmondta, hogy a férjét elkapták az észak-koreai határőrök, amikor<br />
csempészárut szállított a folyó hjeszani oldalára, bedugták egy zsákba, és elvitték a<br />
határőrállomásra. Azt mondták, tudják, hogy segít a menekülőknek, aztán agya-főbe<br />
verték. Tudták, hogy csempész lévén biztosan nem fordul majd a kínai rendőrséghez.<br />
– A történtek után soha többé nem lett volna szabad visszamennie – mondta An<br />
asszony. De megtette, és kis híján megint elkapták. A határőrök meglátták, és célzott<br />
lövést adtak le rá, amikor visszamenekült. Megsebesült a karja, és a lőtt seb mellé még<br />
súlyos cukorbeteg is lett.<br />
Már ez is épp elég döbbenetes volt, de a következő hír egészen elborzasztott.<br />
A szomszédjukat, Csang urat, aki olyan mérgesen fogadta a telefonhívásomat, elítélték,<br />
mert észak-koreai nőket adott el menyasszonyként vagy prostituáltként kínai<br />
férfiaknak. Ezért reagált olyan dühösen a hívásomra. Akkoriban már nyomozott utána<br />
a kínai rendőrség. Nem sokkal azután, hogy megkezdte tízéves büntetése letöltését,<br />
meghalt, a felesége pedig megőrült. Tehát Csang úr emberkereskedő volt? Ha<br />
belegondolok, hogy azon az éjszakán, amikor átkeltem a folyón, kis híján az ő ajtaján<br />
kopogtattam, de végül mégis An úrra esett a választásom…<br />
An asszony semmit nem tudott a családomról. Minho már évek óta nem járt náluk.<br />
A folyón keresztül zajló kereskedelem visszaszorult, mert két éve, 1999-ben történt<br />
valami. A hjeszani párttitkár arról panaszkodott Kim Dzsong Ilnek, hogy a város a<br />
kapitalizmus melegágya lett, mire Phenjanból brutális leszámolást rendeltek el. Számos<br />
kereskedőt letartóztattak és a népbírósági tárgyalást követően kivégeztek a hjeszani<br />
repülő-téren.<br />
Egyszerre rosszullét fogott el. Mindeddig meg sem fordult a fejemben az a gondolat,<br />
hogy anyám és Minho talán már nem is él.
An asszony ugyanolyan rendes volt, mint régen. Megígérte, hogy az egyik<br />
csempésszel megkeresteti a családomat, és ha megtalálják őket, elintézi, hogy Minho<br />
átjöjjön a folyón Csangpajba, és találkozzunk. Én persze kész voltam megfizetni a<br />
csempészt.<br />
Sötét volt, amikor megérkeztem, és másnap reggel is sötétben távoztam. Nem láttam<br />
Hjeszant a folyó túlpartján, de érzékeltem a jelenlétét. Éreztem a szagát. A jonthan<br />
füstjét, a frissen levágott rönkök illatát. A földöntúli csendességet.<br />
Ezek után nem tehettem mást, mint hogy visszamentem Senjangba, újra munkába<br />
álltam, és vártam.<br />
Pár hét múlva, egy hideg szombat reggelen felhívott An asszony. Éppen otthon voltam.<br />
Elújságolta, hogy a csempésznek sikerült megtalálnia a családomat, és Minho átkelt a<br />
folyón.<br />
– Itt áll mellettem – mondta. Amikor ezt meghallottam, kis híján felsikoltottam.<br />
Valami zaj hallatszott, miközben An asszony átadta a telefont.<br />
– Halló! – szólt bele egy hang.<br />
Elállt a lélegzetem. Ki ez?<br />
– Nuna (koreai nyelven: nővérkém), én vagyok az – mondta a hang. Valami nem<br />
stimmelt. Ez a hang egyáltalán nem olyan volt, mint Minhóé. Az ablak felé fordultam.<br />
Magam elé képzeltem az öcsémet, mintha ott tükröződne az ablaküvegen a képe.<br />
Amikor utoljára láttam, tízéves volt. Most tizennégy.<br />
– Nuna, higgy nekem – kérlelt a hang. – Nem emlékszel, amikor az iskolai vakáció<br />
idején átjöttem ide, és nem tudtam visszamenni, mert megáradt a folyó?<br />
Végre kiengedtem a levegőt. Ez tényleg ő. Ostobán kuncogni és sírni kezdtem<br />
egyszerre, amint szétáradt bennem az öcsém iránti szeretet.<br />
– Annyira megváltozott a hangod! – Csak ennyit bírtam mondani.<br />
– A tiéd is.<br />
A pályaudvarra menet kivettem a bankból az összes megtakarított pénzemet, és<br />
átváltottam dollárra. Nagyjából 800 dollárra (kb. 225 ezer forintra) jött ki. Egy részéből<br />
kifizetem a csempészt, akit An asszony szerzett; a többit az öcsémnek és anyámnak<br />
adom. Úgy gondoltam, a dollárt könnyebben tudják megvesztegetésre használni Észak-<br />
Koreában. Senjangból Csangcsunba mentem vonattal, majd onnan busszal Csangpajba.<br />
Sokba került, de így jóval hamarabb odaértem.
A gyors, halkan suhanó vonaton ülve elnéztem a környező dombokat, és boldogan<br />
készültem a Minhóval való találkozásra, amikor ismét megszólalt a telefonom.<br />
Egy férfihang szólt bele:<br />
– Az embereim megtalálták a családját. – A kínai közvetítő volt az. Lefagyott a mosoly<br />
az arcomról.<br />
Már meg is feledkeztem a B tervről.<br />
A legképtelenebb balszerencsének tűnt, hogy mindkét próbálkozás sikerrel járt, és<br />
most mindkettőért fizetnem kell.<br />
– Mikor jön Csangpajba?<br />
– Holnap – hazudtam.<br />
Anék házába érve egy fiatalember fogadott An úr betegágyánál. Amikor meglátott,<br />
felállt.<br />
Ahányszor csak Minhóra gondoltam, mindig a kedves mosolyú, sima arcú öcsikémet<br />
láttam magam előtt. Ez a fiatalember egyáltalán nem hasonlított rá. Magasabb volt és<br />
testesebb, de felismertem rajta anyám arcvonásait. Mélységes kíváncsisággal bámult<br />
rám. Aztán megjelent az arcán az a mosoly, amelyre olyan jól emlékeztem, mintha azt<br />
mondaná: „Látod? Már nem vagyok gyerek.” Az ő szemében nagyon furcsán<br />
festhettem. Szűk farmert viseltem, és barna csíkok voltak a hajamban. Az ilyen stílus<br />
teljesen ismeretlen Észak-Koreában. Hosszan néztük egymást An úr nappalijában, nem<br />
tudtunk betelni a látvánnyal.<br />
– Tényleg te vagy az – szólaltam meg végül.<br />
– Igen – mondta egy felnőtt férfi hangján.<br />
Aztán mindketten elnevettük magunkat, és összeölelkeztünk. El se tudtam hinni,<br />
hogy magamhoz szoríthatom az öcsémet.<br />
Mielőtt anyánk felől érdeklődhettem volna, kopogtak a bejárati ajtón.<br />
An asszony kinyitotta. Négy ember állt kint. Amint megláttam őket, azonnal tudtam,<br />
hogy bajban vagyok.<br />
Fekete dzseki és farmer volt rajtuk. Egyiküknek piercingek díszítették az arcát.<br />
Láttam, hogy ezek nem helybeliek. Ez egy bűnbanda.<br />
– Maga Szuhjang? – kérdezte az egyik, egy borotvált fejű férfi, amikor meglátott An<br />
asszony mögött. – Mi találtuk meg a családját.<br />
Ilyen gengsztereket bérelt volna fel a kínai közvetítő?
Kimentem hozzájuk, és igyekeztem nem mutatni az ijedtségemet.<br />
– Majd holnap kapcsolatba lépek magukkal – mondtam.<br />
– Nem, most rögtön velünk kell jönnie – közölte a borotvált fejű. – Ne féljen, nem lesz<br />
semmi baj.<br />
An asszony döbbenten figyelte a jelenetet.<br />
Otthagytam a telefonom meg a táskám, és velük mentem. Minho is jönni akart, de azt<br />
mondtam, maradjon. Ezt nekem kell elintéznem.<br />
A négy férfi egy bútorozatlan lakásba vitt, Csangpaj túlsó végébe. A borotvált fejű<br />
bevezetett egy üres szobába, aztán becsukta az ajtót. Olyan közel állt hozzám, hogy<br />
amikor megszólalt, az arcomba csapott a lehelete.<br />
– Megtaláltuk a családját. Az anyja azt mondta, az öccse már átment ahhoz a<br />
vénemberhez, Anhoz, hogy találkozzon magával. Engem nem érdekel, hogy szüksége<br />
volt-e ránk vagy nem. Elvégeztük a feladatunkat. Most fizessen!<br />
– Mennyit?<br />
– Hetvenezer jüant.<br />
Megfagyott bennem a vér. Ez majdnem 8500 dollár (kb. 2 millió 400 ezer forint),<br />
sokkal több, mint amennyim volt.<br />
– Nincs ennyi pénzem.<br />
– Majd az a senjangi pénzeszsák haverja kifizeti – felelte erre. – A közvetítő is<br />
megmondta. – A kezembe nyomott egy mobiltelefont. – Hívja fel az üzletembert!<br />
Mondja meg neki, hogy utalja át a pénzt!<br />
Összeszorult a torkom. Ennél nagyobb félreértést el sem tudtam képzelni.<br />
– Ennek semmi köze az illetőhöz – mondtam. – Nekem kell fizetnem. Ő csak segített.<br />
Alig ismerem. Nem kérhetek pénzt tőle.<br />
– Akkor nagy bajban van.<br />
– Miféle bajban?<br />
– Elmagyarázom. Ha nem fizet, visszavisszük Észak-Koreába.
29<br />
VIGASZTALÓ HOLDFÉNY<br />
Kínában gyakran találkoztam olyan együtt érző emberekkel, akik értetlenül álltak az<br />
előtt, hogyan képes a Kim dinasztia immár csaknem hatvan éve zsarnokoskodni Észak-<br />
Korea fölött. Hogyhogy ennyi ideig hatalmon tudtak maradni? És ami legalább ilyen<br />
meghökkentő: miért engedelmeskednek nekik örökösen az alattvalóik? Az az igazság,<br />
hogy nincs választóvonal a kegyetlen vezetők és az elnyomott állampolgárok között.<br />
A Kim család azért tud uralkodni, mert mindenkit a brutális rendszer cinkosává tesz,<br />
bevonja az összes társadalmi réteget, a legfelsőtől a legalsóig, elhomályosítja az erkölcs<br />
fogalmát, így senki sem maradhat ártatlan. A terrorizált pártkáder maga is terrorizálja a<br />
beosztottait, és így tovább; a barátokból besúgók lesznek, mert félnek a büntetéstől. Jó<br />
családban nevelkedett fiúkból olyan határőr lesz, aki halálra rugdos egy lányt, aki<br />
Kínába próbált menekülni, mert elvesztette korábbi szongbun-rangját, és értéktelenné,<br />
sőt ellenséggé vált az állam szemében. Hétköznapi emberek válnak üldözőkké,<br />
feljelentőkké, tolvajokká. Ők arra használják a felülről áradó félelmet, hogy valami<br />
előnyre tegyenek szert, vagy egyszerűen csak életben maradjanak. És bár a bűnöző, aki<br />
ott állt előttem, és az arcomba hajolt, nem észak-koreai volt, hanem kínai, úgy láttam,<br />
az ő esete is ezt példázza. Hatalmában áll, hogy embereket mentsen, hőssé váljon.<br />
Ehelyett a maga javára fordítja a rezsim által gerjesztett rettegést, fokozza mások<br />
nyomorúságát. Engem is a szakadék szélére állított. Fizess, vagy lelöklek!<br />
– Nincs ennyi pénzem – ismételtem meg. – Ha engednek az árból, meglátom, mit<br />
tehetek. De ha ragaszkodnak ehhez az összeghez, nem tudok mit tenni.<br />
Nyilván látta a szememben a végtelen lemondást, mert egyedül hagyott, és<br />
megbeszélte a dolgot a többiekkel. A lakásban ócska gipszkarton falak voltak. Majdnem<br />
mindent hallottam, ami a szomszéd szobában elhangzott.<br />
– Ha pénzt akarsz tőle, nem bánthatod – mondta egyikük.<br />
A borotvált fejű visszajött a szobába. Azt mondta, itt kell maradnom, amíg megoldást<br />
nem találnak. Elhozatja a táskámat An úrtól.<br />
Csak remélni tudtam, hogy semleges arckifejezésem elrejti, milyen pánikban vagyok.<br />
A táskában volt a telefonom és az összes pénzem. Nem akartam, hogy rátegyék a kezük
a pénzre, hiszen akkor semmit sem tudok adni Minhónak meg anyámnak, és az An<br />
asszony által felbérelt csempészt sem tudom kifizetni.<br />
Megkérdeztem a borotvált fejűt, használhatom-e a telefonját. Odaadta, de közölte,<br />
hogy csak az ő jelenlétében beszélhetek, mert hallani akarja, mit mondok.<br />
A saját telefonomat hívtam, de Anéknál senki sem vette fel. Újra megpróbáltam.<br />
Aztán még egyszer. A borotvált fejű elunta a dolgot, és átment a többiekhez beszélgetni.<br />
Gyerünk, vegye már fel valaki!<br />
Minho később elmondta, hogy An úrral hallották a telefoncsöngést, de nem tudták,<br />
mit kell megnyomni a készüléken. Egyikük sem látott még mobiltelefont. Aztán végre<br />
rájöttek. Minho felvette a telefont.<br />
Suttogva elhadartam neki, hogy hagyja a tárcámat a táskában, de vegye ki az összes<br />
pénzt, fizesse ki An asszonynak azt, ami a csempésznek jár, aztán haladéktalanul<br />
menjen vissza a folyón át Hjeszanba.<br />
Hamarosan megjött az egyik bandatag a táskámmal. Minho mindent úgy csinált,<br />
ahogy mondtam.<br />
A borotvált fejű még aznap leszállította a díjat hatvanezer jüanra (kb. 2 millió forint),<br />
és megfenyegetett, hogy amíg ki nem fizetem, ne is álmodjak arról, hogy elmehetek.<br />
A szoba ajtaján nem volt zár, így felváltva őrködtek az ajtó előtt, míg a többiek abban<br />
a szobában aludtak, ahonnan ki lehetett jutni az egyetlen kijárathoz. Innen nem<br />
menekülhettem.<br />
Aznap este az egyik bandatag vacsorát hozott egy büféből: nyárson sült bárányhúst<br />
és gombócot. Abban reménykedtem, hogy ha kitartok, tovább csökkentik a díjat.<br />
Szégyelltem volna kijátszani az egyetlen ütőkártyámat – vagyis hogy felhívom a<br />
nagybátyámékat Senjangban. Azt gondoltam, inkább vállalom a sorsomat Észak-<br />
Koreában. Azok után, hogy olyan tiszteletlenül viselkedtem velük, hogyan kérhetném<br />
tőlük, hogy fizessenek ki egy kisebb vagyont egy bűnbandának?<br />
Húztam az időt, azt mondtam a borotvált fejűnek, hogy több emberrel felvettem a<br />
kapcsolatot SMS-ben, próbálom összeszedni a pénzt.<br />
A harmadik napra a bandatagok megunták a büféből hozott ételt, és elvittek egy<br />
étterembe, ahol kettejük közé beszorítva ültem egy boxban. Bele se mertem gondolni,<br />
mi járhat a vendégek fejében, amikor ott látnak ezeknek a gengsztereknek a<br />
társaságában. A banda tudta, hogy illegális bevándorló lévén úgysem követek el olyan<br />
ostobaságot, hogy segítséget kérjek. Ha megtenném, csak még nagyobb bajba kerülnék.<br />
A kiejtésükből tudtam, hogy a piercinges fickó han kínai. Tőle féltem a leginkább,<br />
valósággal sütött róla az erőszakosság. Igyekeztem kerülni a tekintetét. Úgy bámult<br />
rám, hogy szinte meztelennek éreztem magam. A többiek közül ketten koreai-kínaiak
voltak. Ők normálisabban festettek. A szavaikból arra következtettem, hogy a bandájuk<br />
székhelye Jancsi. Hamis bőrárukkal és amfetaminnal is kereskedtek. Tiszteletteljesen<br />
viselkedtek a borotvált fejűvel. Az ő kiejtését nem tudtam beazonosítani. Talán tantungi<br />
lehetett.<br />
Később, miután újra rám csukták az üres szoba ajtaját, sörösüvegeket bontottak, és<br />
többször is koccintottak szodzsuval. Hallottam egy öngyújtó kattogását, és<br />
kikövetkeztettem, hogy valami drogot szívhatnak. De bármi volt is az, nem nyugtatta<br />
meg őket. Kötözködni kezdtek egymással, és ijesztően durván beszéltek. Görcsbe<br />
rándult a gyomrom.<br />
Aztán a piercinges emlékeztette a többieket, hogy egy huszonegy éves lányt<br />
őrizgetnek a szomszéd szobában.<br />
Egy pillanatra elcsöndesedtek. Aztán azt hallottam:<br />
– Mit tehetne?<br />
Jaj, ne!<br />
Egészen eddig a pillanatig ugyanolyan furcsa vészhelyzeti üzemmódban működtem,<br />
mint a Hszita úti rendőrkapitányságon: uraltam a félelmemet, úgy tettem, mintha ott<br />
se volnék. Most azonban kezdett elfogni a pánik. Alig kaptam levegőt. A testem<br />
megállíthatatlanul remegett. Ha bejöttek volna a szobába, sikítozni kezdtem volna.<br />
Mozgást hallottam, mintha felállnának a földről. Behúzódtam a sarokba. Könyörögni<br />
fogok neki, hogy ne bánt-sanak.<br />
Megint beszéltek. A piercinges azt kérdezte, mi a fenéért bánnak velem olyan jól. Az<br />
egyik koreai-kínai azt felelte:<br />
– Ő tulajdonképpen az ügyfelünk. Ha bántódása esik, lőttek a pénzünknek.<br />
A másik egyetértően hümmögött. A borotvált fejű nem szólt. Újabb koccintás<br />
következett. A piercinges nyilvánvalóan beletörődött a helyzetbe. Tovább beszélgettek.<br />
Egész éjjel ott kuporogtam a sarokban, karomat a térdem köré kulcsolva, nem<br />
mertem mozdulni, csak a selymes fényű, halvány holdat néztem az ablakon át. Olyan<br />
volt, mint egy molylepke gubója. Anyám és Minho is ugyanezt a holdat látja. Azt<br />
mondtam magamnak, hogy amíg rám süt a hold fénye, biztonságban vagyok.<br />
Biztonság. Eszembe jutott senjangi rendőr barátom, Sin Dzsinszu őrmester. Vajon mit<br />
tenne, ha segítséget kérnék tőle, ha elmondanám neki az igazat magamról? Csaknem<br />
elmosolyodtam, amint magam elé képzeltem döbbent arcát.
Mihelyt világosodni kezdett, felhívtam a nagybátyámat Senjangban. Amióta elszöktem<br />
tőlük, most először beszéltem vele. A hangom elhaló volt a félelemtől és a szégyentől.<br />
Arra kértem, segítsen rajtam. Azt ígértem, egész életemet annak szentelem, hogy<br />
visszafizessem neki a pénzt.<br />
Ő csak annyit mondott:<br />
– Máris intézkedem.<br />
Megígérte, hogy átutalja a pénzt a banda számlájára.<br />
Próbáltam megköszönni, de nem jött ki hang a számon. Hiába, a nagybátyám ereiben<br />
is az apám vére folyik, ugyanolyan szeretettel, nagylelkűen bánik velem, mint ő.<br />
Két napot kellett várnunk, míg megérkezett a számlára a pénz. Észrevettem, hogy az<br />
ajtóm előtt csak a két koreai-kínai őrködik felváltva, a piercinges nem. Nem bíztak<br />
benne. Hálás voltam érte.<br />
Csaknem egyheti rabság után a banda elvitt egy csangpaji bankba, és felvették a<br />
pénzt.<br />
A piercinges szeme felcsillant, amikor meglátta a borítékban a vörös százjüanos<br />
bankjegyekből álló vastag köteget. Vállon veregette a többieket, átölelte őket.<br />
– Ugye, milyen jók voltunk?<br />
A borotvált fejű elvitt a buszállomásra. Mielőtt otthagyott volna, kinyújtotta a kezét,<br />
és azt mondta:<br />
– Add ide azt a kurva telefonodat!<br />
Odaadtam.<br />
Miután elment, belenyúltam a hosszú télikabátom bélésében kialakított titkos zsebbe,<br />
és kivettem azt a kevés pénzt, amit szorosan összecsavarva oda rejtettem. Abból vettem<br />
meg a senjangi buszra szóló jegyet.<br />
Visszafelé a hideg ablaküvegnek támasztottam a fejem, és bámultam a fehér, üres<br />
világot. Hatvanezer jüan – valóságos vagyon, tízévi fizetésem az étteremben –, egyheti<br />
rabság a megerőszakolás rémével súlyosbítva, és mit értem el mindezzel? Összesen<br />
három percet tölthettem együtt Minhóval.<br />
De mégis csak sikerült kapcsolatba lépnem a családommal. Megtudtam, hogy élnek,<br />
és nincsenek börtönben. És ők is megtudták, hogy élek, és aránylag jól vagyok.<br />
Megpróbáltatásaim – no meg az adósság, amelyről tudtam, hogy évtizedek kellenek a<br />
visszafizetéséhez – annyira megviseltek, hogy beteg lettem, olyan rémes szájfekélyeim<br />
lettek, hogy enni-inni is alig bírtam. Szorongás töltött el, mindentől rettegtem. El<br />
akartam hagyni Senjangot. Minél előbb. Volt egy elképzelésem arról, hová menjek, de<br />
aztán eszembe jutott, mit tenne ilyenkor anyám, és elmentem egy jósnőhöz.<br />
– Ha elköltözik… – kezdte a nő, majd rövid hatásszünet után folytatta: – …délre kell
mennie, melegebb helyre.<br />
– Például Sanghajba? – adtam a szájába a remélt választ.<br />
A nő komoly képet vágott, majd mintha meg se hallott volna, kinyilatkoztatta:<br />
– A maga számára Sanghaj volna a legmegfelelőbb hely.<br />
Pontosan erre a megerősítésre volt szükségem.<br />
Meghirdettem a lakásomat. Felmondtam az étteremben. Fel akartam hívni Sin<br />
Dzsinszu rendőr őrmestert, hogy egy utolsó randevún közöljem vele, vége a<br />
kapcsolatunknak, de aztán meggondoltam magam. Úgyis rájön majd.<br />
2002. január elején minden holmimat összecsomagoltam két könnyű táskába,<br />
vásároltam egy csak oda útra szóló jegyet Sanghajba, és felültem az expresszvonatra.
30<br />
ÁZSIA LEGNAGYOBB, LEGELEVENEBB VÁROSA<br />
Egy Jeun nevű koreai-kínai ismerősömmel szálltam vonatra, aki szintén Sanghajba<br />
akart átköltözni. Csak párszor találkoztunk, ő is pincérnő volt. Észrevettem, hogy nem<br />
szívesen beszél a múltjáról. Örültem neki, így én is elkerülhettem a témát. Úgy<br />
gondoltam, mindketten menekülünk valami elől. Jólelkű, de nyers modorú, harsány<br />
lány volt. Én kedveltem. Amikor szóba került köztünk, hogyan boldogulunk majd<br />
Sanghajban, mindkettőnkben egyszerre merült fel a gondolat: együtt bérelhetnénk<br />
lakást. Abban a pillanatban, hogy megegyeztünk, éreztem, hogy kezd eltűnni a<br />
feszültség és szorongás, amely már hetek óta gyötört. Ha együtt lakom Jeunnal, akkor<br />
nem kell újra egyedül megbirkóznom mindennel. Pénzünk alig volt, de így már nem<br />
tűnt annyira ijesztőnek az újrakezdés.<br />
Épp azon nevetgéltünk, hogy amíg nem találunk munkát, zacskós levesen élünk<br />
majd, amikor megláttam, hogy a kocsi túlsó végében megjelenik egy zöld<br />
rendőregyenruhás alak, az emberek pedig a zakójuk vagy a tárcájuk után nyúlnak.<br />
Bemutatták az igazolványukat. Hideg verejték gyöngyözött a homlokomon.<br />
Tudtam, hogy gyakran zajlik efféle ellenőrzés a buszokon meg vonatokon, de<br />
mostanáig szerencsésen megúsztam.<br />
A rendőr minden egyes igazolványt megnézett, biccentett, majd továbbment az<br />
ülések között, egyre közelebb ért.<br />
Már csak tizenöt méterre volt. Mitévő legyek? Mintha forró vattával tömték volna ki a<br />
mellkasomat. Pánik fogott el. Láttam, hogy mozog Jeun szája, de úgy hallottam a<br />
hangját, mintha víz alól jönne.<br />
– Szuhjang, azt kérdeztem, minden rendben van-e?<br />
– Csak egy kis rosszullét – mondtam, majd felpattantam és kirohantam.<br />
Magamra zártam a mosdó ajtaját, és vártam, hallgattam, ahogy a vonat egy hosszú<br />
alagútba érve nagy zajjal felgyorsított. Egy óra múlva kióvakodtam, belestem a jobbrabalra<br />
lévő kocsiba. A rendőr elment.<br />
Jeun ott ült a helyén és aludt. Az utazás hátralevő részét ugrásra készen ültem végig,<br />
a gyomrom görcsbe rándult az idegességtől.
Hajnalban ért a vonat a sanghaji pályaudvar közelébe. A felhőkkel csíkozott,<br />
barackszínű ég hátterében megláttam a fél kilométer magas putungi toronyépületek<br />
körvonalait. A vonaton sanghaji meg egyéb dialektusokban beszéltek körülöttem, és<br />
talán ezért, talán más okból, de mindenesetre úgy éreztem, már nem is Kínában<br />
vagyok.<br />
A hatalmas hátizsákokkal meg táskákkal leszálló utasok többsége olyan ember volt,<br />
mint Jeun meg én. Hetente fiatal migránsok ezrei érkeztek Ázsia legnagyobb,<br />
legelevenebb városába, hogy új életet kezdjenek, legyen belőlük valaki,<br />
meggazdagodjanak, új identitásra tegyenek szert, vagy elrejtőzzenek. Senjangban<br />
olykor úgy éreztem magam, mint egy furcsa, titkos látogató. Itt teljesen jelentéktelen<br />
voltam. Ez a felismerés egyszerre volt elidegenítő és izgalmas. Itt talán bármi lehet<br />
belőlem.<br />
Abban az évben, amikor odaköltöztem, körülbelül 17 millió ember élt ebben a<br />
hatalmas városban. A koreai népesség létszáma mindössze 80.000 körül lehetett. Ennek<br />
a harmada dél-koreai kivándorló volt, a többi koreai-kínai, mint ahogy én is annak<br />
tettettem magam.<br />
Jeunnal egyenesen a Longpaj nevű városrészbe indultunk, a kicsi, de virágzó koreai<br />
negyedbe. Nagy szerencsénkre még aznap találtunk egy szűk, kopott kétszobás lakást<br />
szerény havi bérleti díjért, kaució nélkül. Volt benne egy kis főzőlap, egy csöpögő<br />
mosdó, az ablak pedig egy építési területre nyílt, ahol egész éjszaka folyt az illegális<br />
fúrás és kopácsolás.<br />
De minket ez sem zavart. Mindketten úgy éreztük, hogy új esélyt kaptunk.<br />
Az embernek három lehetősége van az életben. Ezúttal megragadtam az egyiket.<br />
Úgy terveztem, hogy amíg nem találok jobb munkát, beállok egy étterembe. És<br />
megint csak azonnal összejött a dolog. Hiába, Sanghajban egy pillanatra sem áll meg az<br />
élet. Másnapra Jeun és én is munkát kaptunk egy közeli étteremben. Én a pulthoz<br />
kerültem, ő felszolgált.<br />
Az újrakezdés alkalmából ismét nevet változtattam. Úgy döntöttem, mostantól Cshe<br />
Inhi leszek. Ez volt az ötödik nevem. Senjangban túl sok embernek árultam el, hogy<br />
észak-koreai vagyok. El kellett temetnem a Szuhjang nevet.<br />
Jeun nem hitt a fülének.<br />
– Mi? Micsoda? Mi a baj a Szuhjanggal?
– A jósnő azt mondta, ez az új név szerencsét hoz.<br />
Gyakorlott hazudozó lett belőlem, még azoknak is a szemébe tudtam hazudni, akik<br />
közel álltak hozzám.<br />
Nappal Lucsiacuj felhőkarcolói szürkék voltak, és szmogfelhőbe burkolóztak. Éjszaka<br />
azonban színesen csillogtak, mindegyik a maga módján, csúcsaik fényszigetként<br />
emelkedtek ki a felhőkből, alsóbb szintjeik hatalmas mozgóképekkel vetélkedtek az<br />
emberek figyelméért: egy Nike cipős láb épp berúgja a kapuba a labdát, Coca-Cola<br />
ömlik egy csillogó LED-buborékokkal teli pohárba.<br />
Egyik este, nem sokkal a megérkezésünk után nézelődni mentem az elegáns Huajhai<br />
Lu utcába, sétálgattam a gyémánt ékszerekkel és drága, márkás nyugati órákkal<br />
telerakott, aranylóan csillogó kirakatok között. Ekkor jöttem rá, hogy nem egyszerűen<br />
egy másik országba kerültem; egy másik világban vagyok ahhoz képest, ahol<br />
felnőttem. Itt minden a pénzről meg a hírnévről szól. Rettegtem attól, hogy majd a<br />
múltamról kérdezősködnek, de Sanghajban senkit nem érdekelt, honnan jött az ember,<br />
feltéve, hogy nem illegális bevándorló. Ingatlanokkal, részvényekkel,<br />
kereskedelemmel pillanatok alatt hatalmas vagyonra lehetett szert tenni. A város<br />
kitárta kapuit az erősek, becsvágyóak és tehetségesek előtt. Azokkal azonban, akiknek<br />
nem volt joguk ott lenni, kegyetlenül bánt.<br />
Tudtam, hogy ha többre akarom vinni a pincérkedésnél, arra lesz szükségem, amire<br />
minden illegális menekült vágyakozott a városban: hivatalos személyi igazolványra.<br />
Ennek az apró, de létfontosságú tárgynak a hiánya zárta el előlem a lehetőségeket.<br />
Személyi nélkül esélyem se volt rá, hogy jobban fizetett, komolyabb munkát kapjak.<br />
A következő hónapokban diszkréten körbekérdezősködtem a koreai negyedben<br />
dolgozó pincérnők között. Sanghaj csillogása sok illegális bevándorlót idevonzott, és<br />
sokan közülük az éttermekben találtak először állást. Néhány ilyen lány valahogyan<br />
mégis csak szerzett igazolványt. Néhányan bevallották nekem, hogy hamis személyijük<br />
van, de én nem szerettem volna hamis iratot vásárolni, mert ha egy rendőrségi<br />
ellenőrzés során észreveszik, komoly bajba kerülhetek. A legbiztonságosabb módszer<br />
az volt, hogy valódi igazolványt vett az ember. Ehhez közvetítőre volt szükség.<br />
Az első közvetítő, akivel találkoztam, az egyik ilyen pincérnő ismerőse, 16.000<br />
dollárnak megfelelő összeget kért. A második még ennél is többet. A dolog a csangpaji<br />
bandát juttatta eszembe. Mihelyt megtudta valaki, hogy illegális menekült vagyok,
azonnal ki akarta használni a helyzetemet. Jól megkopasztanak majd, de nem sietnek<br />
segíteni.<br />
Mivel távol akartam tartani magam a gengszterektől, jobb taktikára volt szükségem.<br />
Ki kellett találnom egy történetet.<br />
Telt-múlt első sanghaji évem, az enyhe, üde tavasz tikkasztó nyárba fordult. Munka<br />
után egy fagyizóban hűsöltem Jeunnal, amikor egy férfi a szomszéd asztaltól flörtölni<br />
kezdett velünk. Harmincas éveiben járó koreai-kínai volt, saját boltot vitt a koreai<br />
negyedben. Kissé spicces lehetett. Beszélgetés közben valahogyan szóba került a<br />
nagynénje.<br />
– Házasságközvetítő, olyan lányoknak segít, akik dél-koreai férfiakhoz akarnak<br />
hozzámenni – mondta. – Hihetetlen, ugye?<br />
Ösztönösen megszimatoltam a lehetőséget.<br />
– Milyen jó lenne Dél-Koreában tanulni! – sóhajtottam fel. Jeun úgy bámult rám,<br />
mintha hirtelen még egy fejem nőtt volna. – De a diákvízumhoz már túl öreg vagyok.<br />
Valahogyan meg kéne fiatalítanom magam pár évvel.<br />
– Egy új személyi igazolvánnyal – fejezte be a férfi a gondolatomat. Talán egyszerűen<br />
csak imponálni akart a két csinos lánynak a fagyizóban, mindenesetre hirtelen nagyon<br />
segítőkésznek mutatkozott.<br />
– Megkérdezem a nagynénémet. Majd meglátjuk, mit mond…<br />
Elkérte a telefonszámomat.<br />
Teltek a hetek, már szeptemberben jártunk, enyhe, kellemes őszünk volt. Ekkorra már<br />
teljesen megfeledkeztem a fagyizóban megismert férfiról. Aztán novemberben, amikor<br />
már csaknem egy éve voltam a városban, megszólalt a telefonom, és egy ismeretlen<br />
szám állt a kijelzőn.<br />
Egy percbe is beletelt, míg rájöttem, ki az a nő, aki hívott. A fagyizós férfi nagynénje<br />
volt.<br />
Azt kérte, látogassam meg Harbinben. Elintézi, hogy új személyit kapjak.<br />
– Köszönöm – mondtam. Harbin… hol is van az?
– Ezerhatszáz kilométerre Sanghajtól, az északkeleti határ közelében – magyarázta<br />
Jeun, amikor megkérdeztem tőle. És jót nevetett rajta.<br />
Azt hazudtam az étterem vezetőjének, hogy anyám kórházba került, meg kell<br />
látogatnom. Aztán megvettem a vonatjegyet Harbinba. Csaknem két napig tartott az út.<br />
Az enyhe éghajlatú Sanghajból egy szál ruhában indultam el a behavazott, fagyos<br />
északkeletre. Mindössze két órát töltöttem Harbinban, de ez is elég volt, hogy<br />
találkozzak az apró termetű hölggyel, aki tetőtől talpig szőrmébe volt bugyolálva, úgy<br />
festett, mint valami erdei állat. Készítettek rólam egy igazolványképet, aztán felültem a<br />
visszafelé tartó vonatra.<br />
Egy hónappal később egy postai úton érkezett borítékban kaptam meg a személyi<br />
igazolványomat. Új nevem Pak Szondzsa volt.<br />
Szondzsa. Felsóhajtottam. Ez a hatodik nevem.<br />
A harbini hölgy azt mondta, az igazolvány egy koreai-kínai lányé, akinek valamilyen<br />
mentális betegsége van. A szülei a kezelésére akarnak pénzt szerezni azzal, hogy<br />
eladják az igazolványát. Oda kellett adnom érte az összes pénzemet, amit Sanghajban<br />
félretettem, de végre nem voltam többé illegális bevándorló, vagy legalábbis sokkal<br />
kevésbé kellett félnem a lelepleződéstől.<br />
A város, mintha csak megérezte volna az életemben bekövetkezett fordulatot, pár<br />
napon belül ragyogó lehetőségeket tárt elém.
31<br />
ELŐRELÉPÉS<br />
Alig egy héttel azután, hogy megkaptam az új személyimet, olyan állást találtam, ahol<br />
csaknem négyszer annyit kerestem, mint pincérnőként. Tolmács-titkárnő lettem egy<br />
dél-koreai technológiai cégnél, amelyik CD-ket és LED-lámpákat gyártott. Az iroda a<br />
koreai negyedben volt. Az egyik dél-koreai igazgató volt a főnököm, és többek között az<br />
is a feladataim közé tartozott, hogy ügyfelekhez és gyárakba kísérjem. Észrevettem,<br />
hogy a kínaiak felnéznek a dél-koreaiakra, és tisztelettel beszélnek velük – miközben<br />
tudtam, hogy az észak-koreaiakat általában lenézik.<br />
Az egész olyan gyorsan történt. Egyik nap még az étteremben sürögtem-forogtam az<br />
asztalok körül, a másikon meg már tárgyalókban ültem, üzleti tárgyalásokon<br />
tolmácsoltam, igyekeztem megtanulni, hogyan működik egy modern vállalat, milyen<br />
az üzleti kultúrája. Tajvani és malajziai ügyfelekkel, vevőkkel találkoztam, dél-koreai<br />
munkatársak vettek körül. Az étteremben megismert barátaim Inhinek szólítottak. Az<br />
új munkahelyemen az igazolványomban szereplő Szondzsa nevet használtam. Tudtam,<br />
ügyelnem kell rá, hogy a két világ sose érintkezzen egymással.<br />
A vállalat termékei egy olyan üzemben készültek, amely még sanghaji mércével is<br />
modernnek számított. A gyártási folyamat tökéletesen pormentes környezetben zajlott.<br />
Belépés előtt át kellett haladnunk egy speciális készüléken, ami minden szennyeződést<br />
lefújt a ruhánkról.<br />
A dél-koreaiak jól bántak velem. El sem tudtam képzelni, mit szólnának, ha<br />
megtudnák, hogy az ősellenség kebelén nőttem fel. Ezt időnként szürreálisnak éreztem.<br />
Mindannyian koreaiak voltunk, ugyanazt a nyelvet beszéltük, közös volt a kultúránk,<br />
mégis hivatalosan háborúban álltunk.<br />
Kezdtem kissé megnyugodni és élvezni az életet. Anyagilag is jobb helyzetbe kerültem,<br />
bár még mindig fennállt a hatalmas adósságom, amit havi részletekben törlesztettem a
nagybátyámnak. Újabban kezdtem szép ruhákat venni magamnak – már amilyenekre<br />
telt a pénzemből. Figyeltem, milyen elegánsan öltözködnek az üzletasszonyok, akiket a<br />
Nanking lun láttam, és milyen csinos kiegészítőket hordanak. Vezetni tanultam,<br />
megszereztem a jogosítványt. Jeunnak túl sok lett a lakbér, úgyhogy kiköltözött,<br />
egyedül maradtam a lakásban.<br />
Magabiztosabb lettem. Már nem az árnyékban éltem.<br />
Csak egyetlen felhő takarta el a napot: a családom hiánya. Már öt év telt el anyám<br />
utolsó telefonhívása óta, és most is ugyanolyan fájdalmasan vágytam utána. Miután<br />
olyan csúnyán pórul jártam a bandával, nem mertem visszatérni Csangpajba. Nem volt<br />
semmi tervem. Végtelen beletörődés lett úrrá rajtam. Ahogy telt az idő, egyre<br />
sötétebbnek, kivehetetlenebbnek láttam az anyámhoz és az öcsémhez vezető utat.<br />
Abban sem voltam biztos, hogy rátalálnék-e egyáltalán. Huszonkét éves voltam. Ha<br />
Észak-Koreában maradok, ekkor diplomáztam volna a Hjeszani Gazdasági Főiskolán.<br />
Mostanra már valószínűleg állásom lenne a közigazgatásban, mint anyámnak, házam a<br />
folyóparton, és használhatnám a nagybátyáim és nagynéneim üzleti hálózatát. Olyan<br />
rossz lenne ez?<br />
Igyekeztem kiverni a fejemből az efféle gondolatokat.<br />
Az új igazolványommal már eléggé biztonságban éreztem magam ahhoz, hogy eljárjak<br />
két sanghaji étterembe, amelyek észak-koreai tulajdonban és üzemeltetésben álltak. Az<br />
egyik, a Morangak, közel volt a koreai negyedben lévő lakásomhoz; a másik, a Phenjan<br />
Okrjugvan – ahová gyakran jártam – a belvárosi Csiankuo Hotelben működött. Ezek az<br />
éttermek valutát termeltek az őket üzemeltető phenjani pártügyosztálynak.<br />
A pincérnők kiválasztásánál a lojalitás, a szongbun és a szépség voltak a fő szempontok.<br />
Miután a dél-koreaiak szívesen keresték fel ezeket a helyeket, arra gyanakodtam, hogy<br />
a határon túli koreai közösségek után kémkedő Bowibu-ügynököket is<br />
foglalkoztathatnak.<br />
Amikor először helyet foglaltam a Phenjan Okrjugvanban, úgy éreztem, hazatértem.<br />
A pincérnők ismerős kiejtéssel beszéltek, és olyan régimódi frizurát hordtak, amely<br />
már szinte a koreai háború óta dívott Észak-Koreában. Udvariasan, de tartózkodóan<br />
viselkedtek a vendégekkel. Mindegyikük tudta, hogy a munkatársai figyelik.<br />
Megtiltották nekik, hogy a vendégekkel barátkozzanak. Sejtettem, hogy éjszakára<br />
bezárják őket egy hálóterembe, és nem mehetnek ki a városba.
Volt egy pincérnő, aki gyakran szolgált ki, és a szabályok ellenére egész jó<br />
kapcsolatba kerültünk. Phenjanból jött. Egyszer azzal lepett meg, hogy azt mondta,<br />
szeretné megnagyobbíttatni a mellét Sanghajban.<br />
– És elengednének?<br />
– Még nem kérdeztem, de lehetséges – felelte halkan.<br />
Ezen elcsodálkoztam. Vannak szabályok, amelyeket meg lehet szegni, de úgy<br />
gondoltam, ez nem tartozik azok közé. Aztán alaposabban megnéztem a lány arcát.<br />
– A szemedet is megcsináltattad! – kiáltottam fel.<br />
Dupla szemhéja volt, a koreai nők gyakran folyamodnak ehhez a módszerhez, hogy<br />
nagyobbnak tűnjön a szemük.<br />
– Igen.<br />
– Itt?<br />
– Nem, Phenjanban.<br />
Kis híján kiesett a pohár a kezemből. Tehát a phenjani elit plasztikai sebészhez jár? Ez<br />
szinte obszcénnek tűnt, ha a nép nagy részének éhezésére, nyomorára gondoltam.<br />
A cégünk Dél-Koreából érkezett vendégeit gyakran elvittük ezekbe az éttermekbe, és<br />
egyes férfiak viselkedését igen kellemetlennek találtam. Van egy régi koreai<br />
közmondás: „déli férfi, északi nő”, ami azt jelenti, hogy a leginkább jóképű férfiak a<br />
félsziget déli részén élnek, a legcsinosabb nők pedig az északin. A pincérnők szépsége is<br />
ezt a mondást igazolta, elérhetetlenségük miatt azonban némelyik férfi szerelmes<br />
kiskamaszként kezdett viselkedni velük. Elvesztették a józan eszüket, estéről estére<br />
visszatértek az éterembe, hogy láthassák a lányt, akibe belehabarodtak. Láttam, amikor<br />
egy-két vendég a legelegánsabb üzletekből származó, apró, tetszetős ékszeres dobozkát<br />
adott át szíve hölgyének. Legnagyobb meglepetésemre a pincérnők szemérmesen<br />
elmosolyodtak, és elfogadták az ajándékot. Arra a következtetésre jutottam, hogy ezt az<br />
étterem engedélyével teszik, majd elkobozzák tőlük az ékszereket az észak-koreai<br />
állam javára. Ezek a vendégek tehát akaratukon kívül a phenjani vezetést halmozták el<br />
értékes tárgyakkal, ráadásul kínos és potenciálisan veszélyes helyzetbe hozták a<br />
pincérnőket. Felteszem, egyikük sem fogta fel, micsoda kockázatot jelentene egy északkoreai<br />
nőnek, ha engedne az udvarlásának. De volt köztük egy, aki hamarosan<br />
megtudta.<br />
Második sanghaji évemben történt. Egy este zárva találtam a Phenjan Okrjugvan<br />
éttermet. Másnap reggel az egész iroda erről beszélt: egy pincérnő megszökött a cégem<br />
egyik dél-koreai ügyfelével, a főnököm barátjával. A férfi, nem túl bölcs módon, a<br />
lakásán bújtatta el. Az észak-koreaiak jelentették a nő eltűnését a sanghaji<br />
rendőrségnek, azok pedig kikérdezték a személyzetet, pillanatok alatt azonosították az
illetőt, és egyenesen a lakására mentek. Mindkettőjüket kitoloncolták, a férfit Dél-<br />
Koreába, a nőt Észak-Koreába, ahol sejthető, milyen sors várt rá. Sosem sikerült<br />
kiderítenem, melyik pincérnőről volt szó, de szörnyű megérzésem támadt, hogy az a<br />
barátságos lány lehetett, aki mellnagyobbításra készült. Két hónap múlva az étterem<br />
vadonatúj személyzettel nyitott újra.<br />
A második sanghaji évemben néha már meg is feledkeztem róla, hogy észak-koreai<br />
vagyok. A barátaim mind koreai-kínaiak voltak, vagy dél-koreaiak a munkahelyemről.<br />
Beolvadtam közéjük. Folyékonyan beszéltem mandarin nyelven, koreai-kínai<br />
akcentussal. Szerettem a munkámat, és úgy éreztem, végre jó irányba haladnak a<br />
dolgaim. Senki sem tudta a városban, ki vagyok valójában.<br />
Egy váratlan találkozás zökkentett ki ebből a gondtalanságból.<br />
Ebédidőben a koreai negyed egyik forgalmas utcáján jártam, amikor hangosan<br />
megszólalt mögöttem egy férfihang:<br />
– Szuhjang?<br />
Megdermedtem. De aztán akaratlanul is hátrafordultam, hogy lássam, ki az. Rögtön<br />
megismertem: a barátságos üzletember volt a senjangi étteremből, aki összehozott a<br />
kínai közvetítővel. Ő valószínűleg pontosan tudta, hogy Észak-Koreából jöttem.<br />
Mosolyogva várta, hogy üdvözöljem.<br />
– Összetévesztett valakivel – mondtam, és továbbmentem.<br />
A félelem úgy csapott meg, mint a hideg éjszakai levegő. Az esetet úgy fogtam fel,<br />
mint figyelmeztetést, nehogy elbízzam magam. A múltam mindenhol a nyomomban<br />
van, és bármikor utolérhet. Napokig elkerültem a koreai negyedet ebéd-időben.<br />
Alig pár hét múlva ismét felismertek, de ezúttal jóval komolyabb volt az eset.<br />
Házibuliba mentem egy kolléganőmmel. A lány azt mondta, egy elragadó senjangi<br />
férfi születésnapját ünnepeljük, akit ő csak felületesen ismer. Amikor a férfi lakására<br />
értünk, bömbölő zene és tengernyi ital fogadott. Bevittek egy zsúfolt szobába, hogy<br />
megismerkedjek a házigazdával. A férfinak étterme volt Senjangban. Annak idején<br />
többször is találkoztam vele, még az is előfordult, hogy együtt buliztunk. Próbáltam<br />
kieszelni valami ürügyet, hogy sarkon fordulhassak és távozhassak. De már késő volt.<br />
Meglátott.<br />
– Szuhjang! – kiáltott fel, és csodálkozástól elkerekedett szemmel bámult rám. – Ezt el<br />
se hiszem! – Szemlátomást őszintén örült a találkozásnak. – Mit csinálsz itt?
A kolléganőm meglepődve pillantott rám.<br />
– Szuhjang? Nem – mondtam nevetve. – Az nem én vagyok, de örülök, hogy<br />
megismerkedtünk.<br />
A férfi azt gondolta, csak ugratom. Hosszú percekbe telt, míg meggyőztem, hogy nem<br />
én vagyok az a bizonyos Szuhjang. A kolléganőm mindent hallott. Ha a<br />
munkahelyemen valaki gyanakodni kezd, hogy nem az vagyok, akinek mondom<br />
magam, faggatni kezdenek, és alaposabban megvizsgálják az irataimat.<br />
A férfi végül megvakarta a fejét, és a lármát túlkiabálva azt mondta:<br />
– Hát, meg kell mondanom, hogy ismerek egy lányt Senjangban, aki pont úgy néz ki,<br />
mint te. Biztosan van egy ikertestvéred, csak anyád eltitkolta előled.<br />
Már majdnem megúsztam, amikor újabb vendégek érkeztek.<br />
– Szuhjang!<br />
Egy nő integetett nekem a szoba túlsó végéből, és már nyomakodott is felém.<br />
Furcsa érzés volt, hogy mindenki engem néz. Mámoros voltam, ugyanakkor görcsbe<br />
rándult a gyomrom.<br />
– Szuhjang! Ezt el se hiszem! Ezer éve nem láttalak! – mondta a nő, és átölelt. A férfi,<br />
akinek az imént hazudtam, ott állt mellettünk. – Nem tudtam, hogy te is itt leszel.<br />
Őt is a senjangi vendéglátóiparból ismertem, sokszor találkoztunk. Nem<br />
ismételhettem el a hazugságot, hiszen a nő nyilvánvalóan pontosan tudta, ki vagyok.<br />
A válla fölött átkandikálva a kolléganőmet kerestem. Éppen beszélgetésbe merült<br />
valakivel, és a nagy zajban nem hallotta, milyen dráma zajlik a közelében. A senjangi<br />
férfi viszont, az ünnepelt, döbbenten meredt rám. A tekintetéből azt olvastam ki: „De<br />
hát miért hazudtál?”<br />
Muszáj volt valamit mondanom neki.<br />
– Sajnálom – mondtam lehajtott fejjel. – Kérlek, ne áruld el senkinek.<br />
Azt kívántam, bár elmondhatnám neki, miért hazudtam a nevemről, de nem<br />
tehettem. Utáltam magamat. Bárhová megyek, még egy ilyen nagy országban is, az<br />
igazság mindenhová utánam jön. Legfeljebb annyit tehetek, hogy hazudozom, csalok, és<br />
így egy lépéssel előtte járok. Aznap este, amikor lefeküdtem, hosszú idő óta először<br />
sírtam. A leginkább arra vágytam, hogy legyen egy észak-koreai barátnőm, akivel<br />
bizalmasan beszélhetek, akiben megbízhatok, aki megértené, miért viselkedtem így;<br />
aki megvigasztalna, hogy nem az én hibám, ő is ugyanezt tette volna a helyemben.<br />
És mintha az imáim meghallgatásra találtak volna, a sors küldött nekem egy ilyen<br />
barátnőt.
Okhi volt a neve, futólag ismertük egymást Senjangban. Ő is pincérnőként dolgozott, és<br />
ahhoz a szűk észak-koreai baráti körhöz tartozott, amelyet akkoriban kezdtem<br />
kialakítani. Nem sokkal a megismerkedésünk után került sor a rendőrségi<br />
kihallgatásomra. Attól kezdve bujkáltam, mindenkit kerültem, különösen az északkoreaiakat.<br />
Tulajdonképpen ő vett észre engem a koreai negyedben, egy drogéria előtt. Nagyon<br />
meglepte a találkozás. Karcsú, csöndes lány volt, és megvolt az a kedves szokása, hogy<br />
amikor beszéltek hozzá, oldalra biccentette a fejét, és a haját csavargatta. Beültünk<br />
valahová egy habos tejes teára, és bevallotta, hogy hamis személyi igazolványt használ.<br />
Leginkább attól félt, hogy a gyenge mandarintudása elárulja. Ő is a senjangi hatóságok<br />
elől menekült ide.<br />
Okhi lett a legjobb barátnőm Kínában.
32<br />
HJESZANI KAPCSOLAT<br />
Nem sokkal azután, hogy Okhival találkoztam, váratlanul felhívott Minho. Az, amit<br />
mondott, megváltoztatta az életemet.<br />
Kétszeresen is meglepett a hívása, nemcsak azért, mert lassan már nem is reméltem,<br />
hogy még valaha beszélhetek a családommal, de azért is, mert mindig úgy gondoltam,<br />
hogy én fogom felvenni velük a kapcsolatot. Meg sem fordult a fejemben, hogy ezt az<br />
öcsém is megteheti. An úr csangpaji házából telefonált.<br />
Nagyon örültem, amikor meghallottam a hangját, de mihelyt elmagyarázta, miért<br />
hív, mindjárt vége lett a nagy boldogságnak. Anyagi gondjaik vannak, mondta. A pénz,<br />
amit Csangpajban adtam neki, elfogyott.<br />
– Elfogyott? – hüledeztem.<br />
– Igen. Küldenél még valamennyit?<br />
Annak idején ötezer jüant adtam nekik. Egy kínai paraszt két-háromezer jüant keres<br />
egy évben. Úgy számoltam, hogy jó ideig elég lesz nekik ez az összeg, még akkor is, ha<br />
ők maguk nem keresnek semmit. Amióta Kínában dolgoztam, megváltoztam, fontos<br />
lett nekem a pénz. A keresetem kemény munka gyümölcse volt, a megtakarításaim a<br />
későbbi örömök zálogai. Az észak-koreaiaknak fogalmuk sincs minderről. Azt hiszik,<br />
külföldön mindenkinek annyi pénze van, amennyit csak kíván. Minho mintha azt<br />
képzelte volna, hogy csak el kell sétálnom a legközelebbi pénzboltba, és vásárolnom<br />
kell egy kevés pénzt. Hiába is magyaráztam neki, hogy hatalmas összeget kellett<br />
fizetnem a személyimért, hogy magas a lakbérem, és hogy a bandával való<br />
katasztrofális találkozás után óriási adósságot kell visszafizetnem.<br />
Felsóhajtottam, és csak annyit mondtam:<br />
– Meglátom, mit tehetek.<br />
Az öcsém nem részletezte, mire ment el a pénz. Feltételeztem, hogy anyámnak sok<br />
kenőpénzt kellett fizetnie. Csak később tudtam meg, hogy a testvéreinek segített.<br />
A beszélgetés végén, mintha csak most jutott volna eszébe, még egy bombát<br />
robbantott az öcsém. Ez a kérdés teljesen megváltoztatta az életemet.<br />
– Ja, és tudnál küldeni nekem egy mobiltelefont?
Elmondta, hogy a határ közelében élők közül egyre többen telefonálnak mobilon<br />
Kínába, a kínai hálózatot használva. Ez persze elvileg szigorúan tilos.<br />
Beletelt egy kis időbe, míg megemésztettem ezt a hírt.<br />
Másnap vettem egy Nokiát meg egy SIM-kártyát, és ezer jüan készpénzzel együtt<br />
elküldtem An úrnak, hogy adja át Minhónak.<br />
Amikor először hívtam a Nokia számát, Minho vette fel. Azt hittem, ilyesmi csak egy<br />
szép álomban fordulhat elő. Átadta a telefont anyámnak.<br />
– Minjong? – Hosszú évek óta nem szólítottak így. – Te vagy az?<br />
Hallottam a hangját, de furcsán, éterien csengett, mintha egy másik világból jönne.<br />
– Omma! – szólaltam meg, a koreai „mama” szót használva.<br />
– Igen?<br />
– Te vagy az?<br />
Most is, mint amikor Minhóval beszéltem, átvillant az agyamon a gyanú, hogy nem is<br />
ő az, hogy ez valamiféle csapda.<br />
– Meg tudod mondani, milyen napszakban láttál utoljára?<br />
Elnevette magát, és a nevetése szívmelengetően ismerős volt.<br />
– Közvetlenül vacsora után hagytad el a házat, 1997. december 11-én, hét órakor. És<br />
az a hülye körömcipő volt rajtad.<br />
Erre már belőlem is kitört a nevetés.<br />
– Hogyhogy ilyen pontosan emlékszel rá?<br />
– Hogyan felejthetném el azt az estét, amikor a kislányom itt hagyott?<br />
Megjegyezte a dátumot, sőt még az órát is. Sírás szorongatta a torkomat. Szörnyen<br />
éreztem magam. Az én drága Ommám…<br />
Aztán rajta volt a sor. Ő is arra gyanakodott, hogy talán csaló vagyok. Ekkor már nem<br />
észak-koreai kiejtéssel beszéltem. Anyám feltett pár kérdést, amelyekre csak én tudtam<br />
a választ. Miután az utolsót is megválaszoltam, mondani akart valamit, de a<br />
„kislányom” szó után elcsuklott a hangja. Meg se tudott szólalni. Ekkor én is elsírtam<br />
magam. Forró könnyek gördültek végig az arcomon, és az ölembe potyogtak.<br />
Másfélezer kilométerre egymástól a fülünkhöz szorítottuk a telefont, és hosszú<br />
percekig egy szót sem szóltunk, csak hallgattuk a csöndet.<br />
Hiába méricskélem, valójában el se tudom képzelni, mekkora fájdalmat okoztam<br />
anyámnak. Talán ha gyerekeim lesznek, valamelyest át tudom érezni majd a<br />
kétségbeesését.<br />
Anyám hangja úgy rántott vissza az igazsághoz, mint amikor egy hajó kötelét<br />
szorosra húzzák. Évek óta nem tudtam, ki vagyok valójában. Senjangban néha koreaikínainak<br />
tartottam magam, Sanghajban meg olykor egyenesen dél-koreainak. Ez a
hang viszont újra működésbe hozott bennem valamit, ami meghatározta az<br />
identitásomat. A hazugságok hálója, amelyet magam köré szőttem, egyszerre<br />
szétszakadt. Hjeszanban születtem és nevelkedtem, a Jalu folyó partján, Pektu<br />
tartományban. Nem lehetek senki más.<br />
Anyám elmondta, hogy az elmúlt években, amióta elmentem, több jósnőnél is járt.<br />
– Nem tudom, hol a lányom, de hiányzik. – Azt nem mondhatta, hogy Kínában<br />
vagyok.<br />
Mindegyik kijelentette:<br />
– Külföldön van.<br />
Az egyik azt mondta:<br />
– Olyan, mint a magányos fa, amelyik a hegyoldalból kiálló sziklából nő ki. Nehéz az<br />
élete. De ő kitartó és okos. Csak egyedül van.<br />
– Jól van, ne aggódjon – mondta egy másik. – Úgy él Kínában, mint egy úri hölgy.<br />
Anyám elárulta, hogy még sámánt is hívott a házba, aki mindenféle hagyományos<br />
szertartásokat mutatott be, hogy jó szerencsém legyen Kínában. Anyám csak féligmeddig<br />
hitt ebben a dologban, de így próbálta áthidalni a köztünk lévő űrt.<br />
– Kislányom – mondta nekem.<br />
Szokásunkká vált, hogy minden hétvégén beszéltünk telefonon. Mindig anyám hívott,<br />
én pedig visszahívtam. Egy-két óráig tartottak a beszélgetések. Időnként olyan hosszúra<br />
nyúltak, hogy el is aludtam közben. Anyám hangja megnyugtatott. A hívások díja<br />
nagyjából 150 jüan (kb. 5600 forint) volt havonta, de előfordult, hogy 300 jüant kellett<br />
fizetnem egyetlen hívásért.<br />
Olyan rég eljöttem, hogy hetekbe telt, míg mindenről értesültem, ami azóta történt<br />
Hjeszanban.<br />
Amikor anyám bejelentette az eltűnésemet, a rendőrségen nagy gyanakvással<br />
fogadták a hírt. Le kellett fizetnie őket. Azután – pont ettől féltem –szoros ellenőrzés alá<br />
vonták őt és Minhót: egyszerre figyelte őket a bandzsang, a szomszédok és a helyi<br />
rendőrség. Azután átköltöztek a városon belül egy olyan környékre, ahol senki sem<br />
ismerte őket. A munkahelyén előléptették anyámat. De ez nem jutalom volt; azt<br />
akarták elérni, hogy közelebbi kapcsolatba kerüljön a hatóságokkal, és így még<br />
alaposabban megfigyelhessék. Egyszer egy kollégája odasúgta neki, hogy három éve<br />
hetente kell jelentéseket írnia róla. Figyelmeztette, hogy legyen óvatos. Ezek után
anyám otthagyta a hivatali állását, és ugyanolyan üzleti vállalkozásba fogott, mint<br />
Csinos néni: vonaton szállított eladásra szánt kínai árukat Phenjanba és Hamhungba.<br />
Anyám bevallotta, hogy újabban egyre rosszabb a véleménye a pártról és a<br />
rendszerről. De ezt persze csak virágnyelven közölte. Minden beszélgetésünk során<br />
abból indult ki, hogy a Bowibu esetleg lehallgat minket. A titkosrendőrség próbálta<br />
elkapni a mobilhasználókat, de még nem fejlesztették ki a megfelelő technológiát,<br />
amivel vehették volna a jeleket.<br />
Anyámat egy idő után valóban meglátogatta a Bowibu. Jómagam rendkívül<br />
aggasztónak találtam az esetet, amikor elmesélte.<br />
Amikor hazaért a munkából, két civil ruhás Bowibu-ügynök várta a házban Minhóval.<br />
A magasabb rangú azonnal rólam kezdte kérdezgetni.<br />
– Hihetetlenül udvariasan viselkedett – mondta anyám. – Nagyon ijesztő volt.<br />
A férfi szeretett volna egy fényképet látni rólam, mire anyám megmutatta neki a<br />
családi fotóalbumot, amelyet gondosan végiglapozott.<br />
– Nagyon szép a lánya – jegyezte meg, majd így folytatta: – Elmondaná nekem újra,<br />
hogyan tűnt el?<br />
Anyám elismételte, amit annak idején a rendőrségen mondott.<br />
Az ügynök ekkor elképesztő ajánlatot tett neki. Ha valóban Kínában vagyok, és<br />
fizetek ötvenezer jüant (kb. 1 millió 700 ezer forintot), büntetlenül hazatérhetek Észak-<br />
Koreába, és folytathatom a régi életem.<br />
Nagyon békülékeny hangnemet ütött meg, de anyám visszariadt a gondolattól, hogy<br />
hazatérjek, és nyilvánosan bevalljam, hol voltam. Ez akár csapda is lehetett. Így hát<br />
ragaszkodott ahhoz a történethez, hogy eltűntem.<br />
Anyámnak meggyőződése volt, hogy anélkül is haza tud juttatni Észak-Koreába, hogy<br />
bármit be kelljen vallanom. Nagyon is szerette volna, hogy hazamenjek. Már beszélt is<br />
a hatóságokkal arról, mi lenne, ha egyszer csak megjelennék.<br />
– Azt mondták, hogy még nem voltál felnőtt, amikor elmentél, tehát nem követtél el<br />
semmi bűnt.<br />
– De a nyilvántartásban ott van, hogy évekkel ezelőtt eltűntnek nyilvánítottak.<br />
– Lefizethetjük őket, hogy írják át a nyilvántartást. Nézd, abban a korban vagy,<br />
amikor ideje a házasságra gondolni. Észak-Koreában kell férjhez menned.<br />
– De nem lenne bajom, ha visszamennék?<br />
– Elintézem, hogy ne legyen – felelte anyám. Egyszerűen hajthatatlan volt.<br />
Sokszor lezajlott köztünk ez a beszélgetés. Csodás lett volna visszatérni Hjeszanba,<br />
újra találkozni a rokonaimmal. De csakugyan megtehetem, hogy titokban<br />
visszamegyek, aztán jelentkezem a hatóságoknál, ahogy anyám tanácsolta, és közlöm,
hogy még gyerek voltam, amikor elmentem, tehát nem követtem el bűnt? Minél többet<br />
töprengtem rajta, annál csábítóbb lett a gondolat, hogy hazamenjek, és azt az életet<br />
éljem, amit élnem kell. De egy halk belső hang folyton ellenkezett velem. Valahol a<br />
lelkem mélyén tudtam, hogy anyámmal csak áltatjuk magunkat. Ennyi év után őrülten<br />
veszélyes lett volna visszamenni.<br />
Anyám egyszer ijesztő kérdéssel hívott fel. Általában hétvégén beszéltünk, de ezúttal<br />
hétköznap, munkaidőben keresett.<br />
Izgatottan csengett a hangja.<br />
– Kaptam egy kiló jeget.<br />
– Micsoda?<br />
Lejjebb húzódtam a székben, hogy a kollégáim ne lássanak.<br />
Anyám azt akarta tudni, vannak-e olyan kapcsolataim Kínában, akik el tudnák adni.<br />
A jég, vagyis a kristályos metamfetamin Észak-Koreában már rég átvette a heroin<br />
helyét, ez lett az állam legfőbb valutaforrása. Szintetikus drogról van szó, tehát a<br />
mennyisége nem függ attól, jó volt-e a termés. Előállítása állami laboratóriumokban<br />
zajlik. A kínai drogosok nagy része akkoriban észak-koreai metamfetaminnal lőtte be<br />
magát. Ez az anyag – akárcsak régen az ópium – illegális volt ugyan, mégis valamiféle<br />
pénzhelyettesítő eszközzé vált Észak-Koreában, amelyet ajándékba vagy kenőpénz<br />
gyanánt is lehetett adni.<br />
– Omma! – suttogtam dühösen. – Ugye, tudod, hogy illegális szerről van szó?<br />
– Ugyan már, mi nem illegális?<br />
Az ő világában a feje tetejére állt a törvény. Az embereknek tilosban kellett járniuk,<br />
ha életben akartak maradni. A legtöbb országban a drogterjesztés súlyos<br />
bűncselekménynek számít, az észak-koreaiak azonban nem úgy fogják fel, hogy ez a<br />
tiltás a társadalom védelmét szolgálja. Számukra ez csupán kockázat, mintha tiltott<br />
helyen parkolnának. Ha megúszod, mi a baj vele? Észak-Koreában csak azok törvények<br />
számítanak igazán, amelyek a Kim dinasztia iránti hűséggel kapcsolatosak. Ezek<br />
megszegéséért rendkívül súlyos büntetés jár. Ezt minden észak-koreai pontosan tudja.<br />
Anyám sem foglalkozott azzal, hogy legális-e a metamfetamin. Számára ez is csak egy<br />
volt az eladandó áruk közül.<br />
Azt mondta, az egyik helyi nagykereskedő vitte el neki, mert tudta, hogy én Kínában<br />
élek, és arra gondolt, ott el tudnám adni.
– Vidd vissza neki! Ne keveredj bele ebbe! Ezek rossz emberek, és ha téged elkap a<br />
rendőrség, a kisujjukat sem mozdítják érted.<br />
Anyám soha többé nem fordult hozzám ilyen kéréssel.<br />
Időnként sem ő, sem Minho nem hívott két-három hétig. Ilyenkor semmire sem<br />
tudtam odafigyelni. Biztos voltam benne, hogy a Bowibu börtönében senyvednek.<br />
Bámultam a telefonomat, és azt kívántam, szólaljon meg. Külön csengőhangot<br />
állítottam be a hívásaikhoz, egy vicces koreai rapet: kong kong da, kong kong da. Már<br />
álmomban is ez szólt, sőt néha ébren is azt képzeltem, hogy ezt hallottam. Folyton<br />
megnéztem a telefonomat, nem hívtak-e. Aztán pár hét elteltével megszólalt a<br />
készülék. Végtelen megkönnyebbülés töltött el.<br />
– Nem volt áram – mondta anyám. – Nem tudtam feltölteni a telefont.<br />
Ez rendszeresen előfordult, mégis minden alkalommal elfogott a pánik és a rettegés.<br />
2004 tavaszán jártunk. Egyik este – hétvége volt – éppen hosszú beszélgetést folytattam<br />
anyámmal. Kényelmesen elhelyezkedtem, a háttérben szokás szerint lehalkítva szólt a<br />
tévé. Beszélgetés közben hirtelen elvonta a figyelmemet az, amit a képernyőn láttam.<br />
Okhi éppen ott volt velem a lakásban, és neki is feltűnt a dolog.<br />
– Omma, visszahívlak – mondtam, aztán felkaptam a távirányítót, és hangosabbra<br />
vettem a tévét.<br />
Éppen lassítva játszották le a tudósítást. Férfiak, nők és gyerekek próbáltak<br />
kétségbeesetten elrohanni néhány kínai őr mellett, és bejutni egy kapun. A Pekingben<br />
működő dél-koreai nagykövetséget mutatták. Valahogyan sikerült elterelniük az őrök<br />
figyelmét, de azok most ordítva próbálták elrángatni őket, nehogy dél-koreai<br />
felségterületre érjenek. Egy-két ember átjutott, de aztán az egyik őr megragadott egy<br />
nőt a kabátjánál fogva, és a földre teperte. Hihetetlenül erőszakosan bánt vele.<br />
A derekánál fogva felkapta és kicipelte. A nő egyik cipője ott maradt a földön.<br />
A hírolvasó azt mondta, hogy ezek észak-koreaiak, akik politikai menedékjogot<br />
akarnak kérni.<br />
Menedékjogot?<br />
Okhi és én tágra nyílt szemmel bámultunk egymásra.
33<br />
BESZÉLGETÉSEK A PLÜSSMACKÓVAL<br />
A következő hónapok során a tévéhíradókban többször lehetett látni hasonló<br />
jeleneteket más pekingi követségeknél, sőt egyszer még egy japán iskolánál is. Volt,<br />
hogy egyetlen észak-koreainak sem sikerült bejutni, elrángatták őket a rendőrök meg a<br />
civil ruhás ügynökök. Mélyen megérintett az emberek arcáról leolvasható<br />
kétségbeesés. Elkeseredett próbálkozásaikat filmre vette egy emberi jogi szervezet,<br />
amely így akart rámutatni, milyen embertelenül bánik Kína az észak-koreai<br />
menedékkérőkkel.<br />
Eszembe jutott a nagybátyám Észak-Korea elleni tirádája, amelyet Senjangba<br />
érkezésemkor, több mint hat éve hallottam, a különös igazságok a koreai háborúról és<br />
Kim Dzsong Il magánéletéről, amelyeket feltárt előttem. Azóta sem foglalkoztam vele,<br />
mi folyik valójában Észak-Koreában. Ha nem olyasmiről volt szó, ami közvetlenül<br />
érintette a családomat, nem voltam kíváncsi rá. Azt gondoltam, az emberek az éhség<br />
elől menekülnek, vagy – mint az én esetemben történt – a féktelen kíváncsiság hajtja<br />
őket. Soha nem fordult meg a fejemben, hogy politikai okokból menekülnek el.<br />
Eszembe jutott a két dél-koreai filmes, akikkel Senjangban találkoztam, és akik azt<br />
ígérték, kifizetik a közvetítői díjat annak az észak-koreai menekültnek, aki Dél-Koreába<br />
akar eljutni. Én nem mertem megpróbálni, mert attól féltem, egzotikus északi<br />
jövevényként kezelnének, és sajtótájékoztatót kellene tartanom. Egészen eddig<br />
fogalmam se volt róla, hogy minden évben emberek ezrei próbálnak elmenekülni<br />
Észak-Koreából, és a többségük nem Kínában, hanem Dél-Koreában szeretne élni.<br />
A mobiltelefon megváltoztatta az életemet, mert újra összehozott a családommal.<br />
Most az internet is ugyanezt tette, mert elém tárta, hogyan vélekedik a világ Észak-<br />
Koreáról. Az internetkávézókban ülve titokban keresgélni kezdtem a neten. Eleinte<br />
nem volt ez különösebben kiterjedt kutatás. Az első érdekes tény, amit megtudtam, az<br />
volt, hogy már annyi észak-koreai érkezik Dél-Koreába, hogy évek óta egyiküknek sem<br />
kell sajtótájékoztatót tartania.<br />
Ekkor már több mint két éve éltem Sanghajban. Ezalatt sok mindent megtudtam Dél-<br />
Koreáról a munkatársaimtól. Rendszeresen néztem a dél-koreai tévésorozatokat.
Némelyik valóságos függőséget okozott. Okhivel alig vártuk, hogy hazaérjünk az apró<br />
kis lakásomba, és a gyékényemre leheveredve megnézzük a kedvenc sorozatunk<br />
legújabb részét. De soha nem tudtam elképzelni magam Dél-Koreában, amíg meg nem<br />
láttam ezeket a kétségbeesett embereket, akik a követségek kapuit ostromolták. Az<br />
életüket kockáztatták. Bizonyára úgy gondolták, hogy megéri.<br />
Minél többet gondolkoztam rajta, annál vonzóbb lett a gondolat, hogy dél-koreaiak<br />
között éljek. Én is koreai vagyok, ők is. Kínában, bármilyen folyékonyan beszélem is a<br />
nyelvet, bármilyen hiteles személyi igazolványom van is, mindig idegen maradok.<br />
Hamarosan ez lett az első számú beszédtémánk Okhivel. Neki is megtetszett az ötlet. Mi<br />
lenne, ha együtt mennénk Dél-Koreába?<br />
Tudtam, hogy sosem fogok követségeket ostromolni, én nem vagyok hős. Miután az<br />
igazolványomban az állt, hogy koreai-kínai vagyok, arra gondoltam, hogy egyszerűen<br />
vízumot kérek, és elrepülök Szöulba. Az internetes olvasmányaimból azonban<br />
megtudtam, hogy vízumot szerezni nem olyan egyszerű. Meg kell győznöm a délkoreaiakat,<br />
hogy nem maradok ott illegálisan, vissza fogok térni Kínába.<br />
Okhi kapcsolatban állt más észak-koreaiakkal, akik titokban Sanghajban éltek. (Ő volt<br />
az egyetlen észak-koreai, akit ismertem a városban.) Ő talált közvetítőt. A férfi egyszerű<br />
javaslattal állt elő: mondjuk azt, hogy dél-koreaiak vagyunk, és elvesztettük az<br />
útlevelünket. Bejelentjük az irat elvesztését a rendőrségen, aztán elmegyünk a pekingi<br />
dél-koreai nagykövetségre, és új útlevelet kérünk. Ő majd megszerzi a szükséges<br />
iratokat. Előleg gyanánt fejenként tízezer jüant (nagyjából 400 ezer forintot) kért.<br />
Okhivel hosszan vitatkoztunk a tervről egy longpaji kávézóban egy csésze szójatejessárgadinnyés<br />
tea fölött, aztán úgy döntöttünk, belevágunk. Összecsaptuk a<br />
tenyerünket. Aznap este, amikor lefeküdtem, úgy éreztem, most teljesedik be a sorsom.<br />
Ám másnap, amikor sorban álltunk a bankban, hogy kivegyük a pénzt, amiből<br />
kifizethetjük a közvetítői díjat, Okhi szokatlanul csöndes volt, és állandóan a haját<br />
csavargatta. Elég jól ismertem ahhoz, hogy tudjam, inába szállt a bátorsága.<br />
– Nem vagyok biztos benne, hogy jó lesz ez így – mondta. – A jósnő szerint nem<br />
teszem jól, ha most elhagyom az országot.<br />
– Nem lesz semmi baj – jelentettem ki magabiztosan.<br />
– Szerintem csak ötven százalék az esélyünk. Vagy sikerül, vagy nem.<br />
Okhi attól félt, hogy a közvetítő eltűnik a pénzünkkel, vagy olyan vacak iratokat sóz
ánk, amelyeket kockázatos használni.<br />
Azt mondtam neki, kezd paranoiás lenni. Én úgy gondoltam, jók az esélyeink. Ha<br />
minden jól megy, hamarosan új életet kezdhetünk. A kínai mobilhálózaton keresztül<br />
továbbra is hívhatom majd a családomat, és dél-koreai útlevéllel akár Csangpajba is<br />
utazhatok. Naivan azt hittem, hogy ha nem tetszik Dél-Korea, végül akár haza is<br />
mehetek. Még mindig fiatal voltam. Anyám továbbra is győzködött, hogy térjek vissza.<br />
Valójában Okhi félelmei és babonái nem voltak alaptalanok. Rövidesen<br />
bebizonyosodott, hogy a szerencse nem állt mellénk ebben a kalandban.<br />
Nekiláttam sanghaji életem felszámolásának, megszabadultam a tárgyaimtól. Volt<br />
ebben valami végleges, amit nyugtalanítónak találtam, ráadásul mélységes bűntudat<br />
gyötört. Tudtam, anyám teljes szívéből ellenzi, hogy Dél-Koreába menjek.<br />
A következő napokban az ilyen gondolatok hatására egyre romlott a hangulatom.<br />
Ennek az volt az oka, hogy egy rutinvizsgálat következtében teljes depresszióba estem.<br />
Kiderült ugyanis, hogy veszedelmesen magas a vércukorszintem. Elkeseredett<br />
lelkiállapotomban biztosra vettem, hogy meg fogok halni. Az járt a fejemben – éppúgy,<br />
mint amikor a támadás után a senjangi kórházban feküdtem –, hogy ha egyedül leszek<br />
a lakásomban, amikor meghalok, senki sem fogja tudni, ki voltam. Anyám a<br />
keresésemmel tölti majd élete hátralevő részét. Az a kevés pénz, amit a bankban tartok,<br />
sohasem jut el hozzá.<br />
Többé nem foglalkoztam Dél-Koreával. Semmi sem érdekelt. Éjszaka ébren feküdtem<br />
a gyékényemen, és bámultam a villogó neonfényeket az új irodaépületen, amely alig öt<br />
méterre volt a lakásomtól. Öngyilkossági gondolataim támadtak. Senkivel sem volt<br />
kedvem beszélni, még Okhivel sem.<br />
Hogy ne legyek egyedül, vettem magamnak egy kis plüssmackót. Féltem, hogy evés<br />
közben elájulok és meghalok, ezért odaültettem a macit az asztalra, hogy vigyázzon<br />
rám. Eleinte nem beszélgettünk. De egyik este munka után beszélni kezdtem hozzá,<br />
mint egy kisgyerekhez, hosszasan szóval tartottam. Hogy elűzzem a magányt,<br />
beállítottam, hogy a tévé harminc perccel a hazaérkezésem előtt kapcsoljon be. Utána<br />
szemrehányást tettem magamnak, amiért ilyesmire szórom a pénzt, hiszen az áram<br />
nincs ingyen, de végül arra jutottam, hogy nem érdekel. Meggyőződésem volt, hogy<br />
egyedül fogok meghalni, anélkül, hogy elbúcsúzhatnék a családomtól, és ez teljesen<br />
kikészített.
Elhatároztam, hogy a megtakarításaimat drága ruhákra szórom el. Egyszer az életben<br />
kirúgok a hámból, gondoltam. Nem tudtam rávenni magam, hogy anyámnak beszéljek<br />
a betegségemről. Az én fájdalmam úgysem múlt volna el attól, hogy neki újabb<br />
fájdalmat okozok. Úgy terveztem, hogy az utolsó pillanatig rendszeresen hívom<br />
telefonon. Hosszan töprengtem rajta, milyen magyarázatot adjak várható eltűnésemre,<br />
és végül úgy döntöttem, azt mondom, hogy áttelepülök egy másik országba, és onnan<br />
nem tudok többé Észak-Koreába telefonálni.<br />
Így telt el egy hónap. Okhi és más barátaim annyira aggódtak értem, hogy<br />
rábeszéltek, csináltassak még egy laborvizsgálatot. Ezúttal normálisak voltak az<br />
eredmények. Az előző vizsgálat kiugró vércukorértékét valószínűleg az okozta, hogy<br />
előző éjszaka egyáltalán nem aludtam. A légiriadót lefújták, én meg ott álltam néhány<br />
túlárazott ruhával.<br />
Pár hétig még rám telepedett az önsajnálat és az elkeseredés, de aztán egy hjeszani<br />
esemény kizökkentett ebből a lelkiállapotból. Kénytelen voltam összeszedni magam.
34<br />
MINHO MEGKÍNZÁSA<br />
Amikor arra készültem, hogy elköltözöm Sanghajból, csaknem minden ingóságomat<br />
elküldtem némi pénz kíséretében An úr csangpaji házába. Miután odaért a szállítmány,<br />
magam is Csangpajba utaztam. A viszontagságos banda-ügy óta ez volt az első<br />
látogatásom a városban.<br />
2004 októberében történt. Későn érkeztem, csillagos éjszaka volt. Álltam a fák alatt a<br />
folyóparton, és bámultam Észak-Koreát. A hegyek feketén rajzolódtak ki a csillagképek<br />
alatt. Hjeszan maga teljes sötétségbe burkolózott. Mintha nem is város lett volna,<br />
hanem erdő. Úgy tűnt, anyagi formában csak az ég létezik, a város maga az űr, a<br />
semmi.<br />
Csöndesen, mozdulatlanul terült el előttem a hazám. Ez végtelenül elszomorított.<br />
Olyan élettelen volt, mintha porból és hamuból lett volna. Aztán a távolban felcsillant<br />
valami – egy magányos teherautó haladt az úton, annak a fényszórója világított.<br />
An asszony azzal a hírrel fogadott, hogy a férje meghalt. A sérüléseiből sem tudott<br />
felépülni, és a cukorbetegség is nagyon megviselte. Ez a hír jobban megrendített, mint<br />
gondoltam. An asszony beinvitált. Amikor megláttam An úr botját, könnyek szöktek a<br />
szemembe. Amióta csak az eszemet tudtam, ez a kedves ember, akiben anyám is<br />
megbízott, mindig itt volt a folyó túloldalán. Ő volt az én legfőbb kapaszkodóm Kínában<br />
– az egyetlen kapocs, amely összekötött a családommal, a múltammal, valódi<br />
önmagammal.<br />
An asszony segített kiválogatni azokat a dolgokat, amiket át akartam küldeni.<br />
Hétköznapi tárgyak voltak, de Észak-Koreában ritkaságnak számítottak, és nagy értéket<br />
képviseltek. Összepakoltam a vasalómat, a hajszárítómat, pár ékszert,<br />
vitamintablettákat, egy Chanel parfümöt meg az összes többi apróságot, és beraktam<br />
két nagy kék zacskóba, meg egy kisebb fehérbe. Összetekertem az összes készpénzemet<br />
– részben dollárt, részben jüant –, és azt is betettem a kis fehér zacskóba. Felhívtam<br />
Minhót, és megkérdeztem, mikor küldjem át.<br />
– Holnap napközben.<br />
– Fényes nappal?
– Ne aggódj. Nem lesz semmi gond a határőrökkel.<br />
An asszony felbérelt két csempészt, hogy vigyék át a zacskókat a túlpartra. Amikor<br />
visszaértek, elmondták, hogy Minho már várta őket. Minden simán ment.<br />
Megkönnyebbülten felsóhajtottam, kifizettem a megbeszélt összeget, és vártam Minho<br />
telefonhívását.<br />
De nem hívott.<br />
És másnap sem. Sétálgattam a folyóparton, Hjeszant nézegettem. Most először<br />
vettem alaposan szemügyre a régi otthonomat azóta, hogy eljöttem onnan. Amikor egy<br />
hétig a banda fogságában voltam, nem igazán tudtam megnézni. A forgalmat csupán<br />
néhány katonai terepjáró alkotta, meg egy ökrös szekér. Ilyesmit sosem láttam a<br />
városban, amikor ott éltem. Egy távoli épület falán mosolygó Kim Ir Szen-portré<br />
díszelgett, ez volt az egyetlen színes folt. Minden más kopottnak, szegényesnek hatott.<br />
Semmi sem változott. Kínában bezzeg soha semmi sem maradt ugyanolyan. Olyan<br />
hatalmas építkezések, átalakítások zajlottak, hogy ha valaki egy év után tért vissza<br />
valamelyik városba, rá sem ismert.<br />
Nem bírtam egy helyben maradni. Ahogy teltek az órák, egyre jobban kétségbe<br />
estem. Valami baj történhetett. Még két napig vártam Csangpajban. Egy olcsó<br />
szállodában laktam, ez az egy hely volt nyitva, amikor késő éjjel megérkeztem. Nem<br />
tudtam aludni, részint az aggodalomtól, részint meg azért, mert olyan vékonyak voltak<br />
a falak, hogy hallottam a szomszéd szobában beszélgető férfiakat. Erős észak-koreai<br />
akcentusuk volt. Nem tudtam, hogy Bowibu-ügynökök vagy csempészek, de az ő<br />
jelenlétük is hozzájárult a közeledő szerencsétlenség előérzetéhez. A negyedik napon,<br />
miután Minho továbbra sem jelentkezett, visszautaztam Sanghajba.<br />
Egy hét múlva épp hazaindultam a munkából, amikor megcsörrent a telefonom. Minho<br />
hívott.<br />
– Nuna, mit küldtél te nekünk? – kezdte gorombán, köszönés nélkül.<br />
– Egy vasalót, egy hajszárítót, pár vitamintablettát meg más apróságokat – feleltem.<br />
Elsoroltam, mit küldtem nekik, de a pénzről nem tettem említést. Megkérdeztem,<br />
miért nem hívott. Ő mintha nem is hallotta volna, ismét nekem támadt: mit raktam<br />
azokba a zacskókba?<br />
– Most mondtam.<br />
Erre letette a telefont. Egyszerűen nem értettem a dolgot.
Másnap reggel újra megszólalt a telefonom.<br />
– Az anyja egyik barátja vagyok – mondta egy mély, megnyugtató férfihang. Nem<br />
hjeszani kiejtéssel beszélt. – Van egy kis gond a maga által küldött holmikkal.<br />
Szeretném elintézni az ügyet, de ehhez tudnom kell, mennyi pénz volt a zacs-kóban.<br />
A sors különös szeszélye folytán a legártatlanabb, legjóindulatúbb emberrel is képes<br />
voltam gyanakvóan, paranoiásan viselkedni, de amikor a valódi veszedelem fuvolázott<br />
a telefonba mézédes hangon, a leghalványabb gyanú sem ébredt bennem.<br />
– Köszönöm, hogy segít anyámnak – mondtam. Gyakran tanakodtam azon, vajon<br />
nem jött-e össze anyám valakivel, hiszen még az ötvenet sem töltötte be. Azt<br />
gondoltam, ez a férfi biztosan az új párja.<br />
– Szívesen. Nos, tehát akkor küldött egy hajszárítót, ugye?<br />
– Igen.<br />
– Meg egy vasalót?<br />
– Igen.<br />
A férfi elsorolta az egész listát.<br />
– És mi a helyzet a pénzzel? Mennyi volt benne?<br />
– Már nem emlékszem pontosan – mondtam. – Anyám tudni fogja. Kérdezze meg<br />
tőle. Igazán nagyon köszönöm a segítségét.<br />
– Nincs mit – felelte, és letette a telefont.<br />
Egy hét múlva Minho hívott megint. Épp egy szupermarketben vásároltam a koreai<br />
negyedben.<br />
– Ezt jól megcsináltad, nuna – kezdte.<br />
– Hogy érted ezt?<br />
– A múlt heti hívásainkat rögzítették.<br />
Megtorpantam az articsókák és kínai kelek között.<br />
– Az a férfi, aki felhívott, magas rangú katonatiszt. Egy konferenciateremből beszélt, a<br />
telefon ki volt hangosítva, hogy a többi jelenlévő is hallja.<br />
A többi jelenlévő?<br />
Minho elmesélte, hogy hajnali kettőkor ment a zacskókért egy kölcsönkért autóval.<br />
Mindent előre megbeszéltek a határőrökkel. De amikor elkezdte bepakolni a holmit a<br />
kocsiba, egy magas rangú katonatiszt biciklizett arra, meglátta, mit csinál, és kiabálni<br />
kezdett. A határőrök elrohantak, Minho is elszáguldott.<br />
Még aznap éjjel hét-nyolc fegyveres dörömbölt a ház ajtaján. Házkutatást tartottak, és<br />
megtalálták a két kék zacskót, de a harmadikat, a kisebb fehéret nem, mert azt Minho<br />
odakint rejtette el. Őt és anyámat őrizetbe vették, és a Koreai Népi Hadsereg hjeszani<br />
laktanyájába vitték. A kihallgatás során Minho kitartott amellett, hogy az összes holmi a
két kék zacskóban volt. Azt mondta, nem tud semmiféle harmadik zacskóról, bár a<br />
katonatiszt határozottan állította, hogy hármat látott. Ezután Minhót bezárták egy<br />
cellába. Kisvártatva két egyenruhás kihallgató lépett be, és gumibottal ütötték a fejét,<br />
rugdosták. Ő továbbra is mindent tagadott. Tudta, mennyi pénz volt a zacskóban – én<br />
mondtam meg neki. Most azt mondta a telefonba, inkább meghalt volna, mint hogy<br />
átengedje ezeknek a szemeteknek.<br />
Jaj, Minho!<br />
Döbbenten hallgattam a történetet. A kosaram a lábam előtt hevert, kisgyerekes<br />
anyukák lökdösődtek körülöttem.<br />
Anyám, akit szintén bezártak, a cellájából hallotta az öcsém kiáltozását, jajgatását. Azt<br />
remélte, hogy bevallja, amit kell, de ő nem tette. Teltek a percek. Anyám nem bírta<br />
tovább. Dörömbölni kezdett a cella vasajtaján, és azt kiabálta, hogy majd ő elmondja<br />
nekik, amit tudni akarnak. Azonnal bevallotta, hogy csakugyan volt ott még egy kis<br />
fehér zacskó, és azt is elárulta, hová dugták el.<br />
A katonákat meglepte, mennyi pénzről van szó. Odahívtak egy parancsnokot, aki azt<br />
mondta, még sosem látott olyat, hogy ekkora összeg lépte át a határt. Úgy vélte,<br />
minden bizonnyal dél-koreai kémek küldték, én pedig a dél-koreai titkosszolgálat, az<br />
Angibu ügynöke vagyok. Ekkor parancsoltak rá Minhóra, hogy hívjon fel. Amikor<br />
meghallották a hangomat, összenéztek. Az, hogy nem észak-koreai kiejtéssel<br />
beszéltem, rossz jel volt. Tovább erősítette a gyanújukat, hogy alighanem dél-koreai<br />
kém lehetek.<br />
Amikor a parancsnok felhívott, nekem természetesen fogalmam sem volt róla, mi<br />
folyik itt. Ez tulajdonképpen előnyömre szolgált, a válaszaim és nyugodt viselkedésem<br />
ugyanis meggyőzték őt, hogy nem vagyok kém, mindössze néhány használati tárgyat<br />
és némi készpénzt akartam eljuttatni a családomnak. Ekkor a katonák alkut ajánlottak<br />
anyámnak és Minhónak. Normál körülmények között, mondták, mindketten<br />
munkatáborba kerülnének. De ha megígérik, hogy senkinek sem beszélnek az ügyről,<br />
elengedik őket. Ők persze megígérték. A tisztek ekkor odaadták anyámnak a<br />
hajszárítót, meg pár szem vitamintablettát. Minden mást elloptak, beleértve a pénzt is,<br />
kemény munkával szerzett megtakarításaimat.<br />
Hónapok teltek el azóta, hogy Okhi meg én utoljára beszéltünk a közvetítővel, akinek<br />
az „elveszett” dél-koreai útlevelünk pótlásához szükséges iratokat kellett volna
megszereznie. A késlekedést – különösen most, hogy ilyen ijesztő hírek jöttek<br />
Hjeszanból – egyre idegesítőbbnek találtuk. Az, ami ezután történt, meggyőzött arról,<br />
hogy nagyon rosszul alakul a helyzetünk.<br />
Anyám felhívott, és sietve elhadarta, hogy Minhóval azonnal elutaznak Csinos<br />
nénihez Hamhungba. Egy darabig nem tud majd hívni.<br />
Alig pár nappal azután, hogy anyámat és Minhót elengedte a hadsereg, Phenjanból<br />
megint elrendelték a szokásos korrupció- és kapitalizmusellenes akciót. A Bowibu<br />
különleges nyomozóiból álló egység érkezett a városba. A szomszédok tudták, hogy<br />
anyám valamiféle bajba került. Látták, amikor fegyveresek rontottak be a házába. Most<br />
tehát feljelentették, mire berendelték a Bowibu hjeszani központjába, ahol órákon át<br />
várakoztatták. Tudta, hogy aki ebbe az épületbe belép, az nem biztos, hogy ki is jut.<br />
Kikéredzkedett a mosdóba. Ott aztán magára zárta az ajtót, kimászott egy kisablakon,<br />
átugrott egy falon, és így kijutott az utcára. A helyzet ekkor már túl komolyra fordult<br />
ahhoz, hogy a szokásos kenőpénzzel és rábeszéléssel oldja meg. De azt is tudta,<br />
milyenek ezek a phenjani kampányok – ha az ember eltűnik a nyomozás idejére,<br />
általában nyugodtan, következmények nélkül visszatérhet, miután lefújták az akciót.<br />
Így hát anyám lezárta a házat, és felhívott, hogy szóljon, elutazik.<br />
Ez eldöntötte a dolgot. Úgy éreztem, annyira üldöz a balszerencse, hogy félni<br />
kezdtem. Életem legrosszabb ötletének találtam, hogy hamis iratokkal akarok délkoreai<br />
útlevélért folyamodni. Biztos, hogy katasztrófa lenne belőle, mindkettőnket<br />
visszatoloncolnának Észak-Koreába. Ezzel Okhi is egyetértett.<br />
Felhívtuk a közvetítőt, és bejelentettük, hogy semmisnek tekintjük a<br />
megállapodásunkat.<br />
Anyám csak három hónap múlva ítélte elég biztonságosnak a helyzetet ahhoz, hogy<br />
visszatérjen Hjeszanba. Elővigyázatosan egy új, kínai hűtőszekrényt és jókora<br />
pénzösszeget adott a nyomozócsoport vezetőjének, hogy vegyék le a gyanús elemek<br />
listájáról, aztán visszament a házába. A szomszédok, akik feljelentették, azt hitték,<br />
kísértetet látnak. Neki pedig úgy kellett mosolyogva üdvözölnie ezeket a becsületes<br />
állampolgárokat, mintha az egész csak ártalmatlan félreértés lett volna.<br />
– Úgy hallottuk, munkatáborba vitték – mondták a szomszédok. Azt hitték, a<br />
kormányzati tisztviselők bármelyik nap megérkezhetnek, hogy lefoglalják anyám<br />
házát. Anyám bement, becsukta az ajtót, és a földre roskadt. Ekkor vált világossá előtte,<br />
hogy hamarosan megint új környékre kell költöznie.
35<br />
SZERELEM ELSŐ LÁTÁSRA<br />
Egy újabb év telt el Sanghajban. Új, jól fizető állást találtam egy kozmetikai cégnél a<br />
Mihang negyedben. A tulajdonosnak, egy japán úrnak tolmácsoltam koreairól<br />
mandarin nyelvre, bár ő egyiket sem beszélte valami jól.<br />
Jobb lakásba költöztem Longpajban. Tetszett, hogy az utcában árnyékot adó<br />
szikomorfák sorakoznak. A lakók barátságosak voltak egymással. Gyorsan fejlődő<br />
környék volt ez, de – amint az oly gyakori Sanghajban – valamelyest még megőrizte<br />
szegényes jellegét. Mao-zubbonyos nyugdíjasok üldögéltek az ajtó előtti lépcsőkön és<br />
mahdzsongot játszottak, mit sem törődve a Prada-kosztümös lányokkal, akik munkába<br />
menet elsiettek mellettük.<br />
A baráti köröm – Okhi kivételével – most már teljes egészében Kínában élő délkoreaiakból<br />
állt. Gyakran eljártunk vacsorázni, hétvégenként kirándultunk. Huszonöt<br />
éves voltam. Nem lehetett panaszom az életemre. A lelkem mélyén érzett űrt úgyis<br />
csak Okhi értette meg.<br />
2006 elején egy este a barátaim kitalálták, hogy menjünk el drága italokat inni a Bund<br />
egyik luxushoteljének kilátóbárjába. Akkoriban sok ilyen bár nyílt, ahonnan meg<br />
lehetett csodálni a Huangpu folyó túlpartján magasodó putungi felhőkarcolókat.<br />
A társaságban ott volt egy férfi, akit nem ismertem. Bemutattak minket egymásnak.<br />
Azonnal erős vonzalmat éreztem iránta, mintha áramütés ért volna. Ő volt a<br />
legtökéletesebb külsejű férfi, akit valaha láttam. Hátrafésült, fényes, fekete haj,<br />
gyönyörű, arányos arcvonások, egyenes, hegyes orr. Méretre szabott öltöny,<br />
mandzsettagombos ing. Kimnek hívják, mondta. Üzleti útra jött Szöulból. Leültünk az<br />
ablaknál, és beszélgetni kezdtünk.<br />
Szinte azonnal úgy éreztem, hogy valamiféle buborék vesz körül minket – mintha<br />
rajtunk kívül más nem is lett volna a bárban. A fények odakint rózsaszínről
aranyszínűre halványultak, a túlparti panoráma csillogni kezdett, megvilágította a<br />
felhőket. Kim nem szívesen beszélt magáról, gondosan megválogatta a szavait.<br />
Vonzónak találtam ezt a tartózkodást. Amikor a társaságból valaki elmondta, hogy<br />
modellkedett is, nem csodálkoztam. Tetszett a viselkedése. Nem próbált flörtölni velem,<br />
nem akart imponálni, de láttam a szemén, hogy nagyon is tetszem neki. Volt benne<br />
valami enyhe arrogancia – vagy inkább a társadalmi és anyagi helyzetből adódó<br />
magabiztosság. De valahogy még ez is tetszett. Úgy éreztem, a föld fölött lebegek.<br />
Amikor szóltak, hogy bezár a bár, azt hittem, még csak pár perce beszélgetünk, pedig<br />
valójában több mint négy órája voltunk ott. Még soha nem tapasztaltam, hogy így<br />
rohant volna az idő.<br />
Másnap Kim felhívott, és megkérdezte, elmennék-e vacsorázni vele. Maradt még egy<br />
napja Sanghajban, mielőtt visszamenne Szöulba, mondta. Már elég erősek voltak az<br />
érzéseim iránta, hogy tudjam, fájni fog, ha elmegy, így hát nemet mondtam. Féltem a<br />
szenvedéstől.<br />
Aznap éjjel álmatlanul feküdtem az ágyamban. Megbántam a döntésemet. Te ostoba!<br />
Most aztán sosem látod többé.<br />
Reggel visszahívtam. Megkérdeztem, volna-e ideje egy kávéra indulás előtt. Amikor<br />
megláttam, hogy ott vár rám egy longpaji kávézóban, és felállt, hogy üdvözöljön, az az<br />
érzésem támadt, hogy fényes aura veszi körül. Azt kérdeztem, nem halaszthatná-e el az<br />
utazást. Telefonált egyet, aztán azt mondta, maradhat még pár napot.<br />
Ismét imádkozni kezdtem – úgy látszik, extrém helyzetekben ez volt a végső<br />
menedékem. Tudom, hogy ez a férfi nem illik hozzám. Két különböző világból jövünk. De<br />
kérlek, legalább egy-két napig hadd legyek vele!<br />
A következő hetet szinte transzban töltöttem. Egészen eddig meg sem fordult a<br />
fejemben, hogy összejöjjek valakivel. Az anyám és öcsém iránti rajongásom minden<br />
más érzést háttérbe szorított. Tudtam, hogy bennem is ott lapul a szexualitás, de<br />
mostanáig tudomást sem vettem róla. Még a csókolózás is ritkaságnak számított az<br />
életemben.<br />
A pár napból egy hónap lett. Az egy hónapból pedig két év. Kim kibérelt egy lakást<br />
Longpajban, pár perces sétára az enyémtől. Komoly kapcsolat alakult ki közöttünk.<br />
Kim a szöuli egyetemen végzett, és a szülei cégénél dolgozott, sanghaji<br />
ingatlanbefektetéseiket menedzselte. Olyan világot nyitott meg előttem, ahová addig<br />
csak ritkán leshettem be. Neki soha nem kellett a pénz miatt aggódnia. Az ő életében<br />
mintha minden simán ment volna, még a problémái is roppant kifinomultak voltak: az<br />
ingatlanok bérbe adásával, megtérülésével, a várostervezési hivatalnokoknak szánt<br />
prezentációkkal kapcsolatosak. Észre sem vette, milyen tisztelettel viseltetnek iránta az
emberek, mert hozzá volt szokva. Gond nélkül tudott asztalt szerezni a Bund<br />
legdivatosabb francia éttermeiben. Amikor üzleti útra ment valamelyik másik kínai<br />
városba, engem is magával vitt. Idővel felfedeztem, hogy van a természetének egy<br />
sötét oldala, egyfajta nemtörődömség, ami valószínűleg onnan eredt, hogy mindig azt<br />
tette, amit a szülei elvártak tőle, és soha nem maga hozta meg a döntéseit az életben.<br />
Egy sencseni kiránduláson elvitt egy trópusi tájkerttel körülvett magánklubba, amely<br />
előtt csillogó limuzinok és sportautók parkoltak. Este a diszkóbárban az asztalok tetején<br />
táncoló nők mutogatták plasztikázott mellüket. Engem sokkolt a látvány, Kim viszont<br />
inkább csak enyhén unta a dolgot. A ház ajándékaként kihoztak nekünk egy üveg<br />
pezsgőt. Én nem iszom alkoholt, úgyhogy Kim megitta az egészet. De ilyen epizódokra<br />
csak ritkán került sor. Általában érzékeny volt, kedves és nyugodt. Annyira diszkréten<br />
viselkedett, hogy az már-már titkolózásnak hatott. Szerettem volna megosztani vele a<br />
titkomat. Egyre biztosabb voltam benne, hogy őt akarom férjemnek. Ez pedig azt<br />
jelentette, hogy ismét napirendre került az áttelepülés Dél-Koreába.<br />
Most először mondtam el anyámnak, hogy ez a tervem. Rosszul fogadta a hírt.<br />
– Miért akarsz abba az ellenséges országba menni? – kérdezte. – Ebből csak még<br />
nagyobb bajok lesznek.<br />
De hallottam a beletörődést a hangjában. Ugyanolyan vagyok, mint Minho, mondta.<br />
Önfejű, engedetlen, makacs. Az öcsémet a hadsereg cellájában kapott verés sem törte<br />
meg. Anyám tudta, hogy úgyis győz a velem született hjeszani makacsság.<br />
– Kínában nincsenek gyökereim. Ez nem az otthonom. Dél-Korea legalább Korea.<br />
– De hamarosan férjhez kell menned…<br />
Anyámat évről évre jobban aggasztotta, hogy még mindig nem mentem férjhez.<br />
Megígérte, hogy keres nekem férjet – olyan, jó szongbun-minősítésű férfit, aki sokat<br />
keres, és akinek a családjára rábízhatja a titkunkat. Beszélt bizonyos hjeszani<br />
jelöltekről, akiket alaposan szemügyre vett helyettem is. Továbbra is azt hajtogatta,<br />
hogy lefizeti a hivatalnokokat, elintézi a szükséges iratokat, és így büntetlenül<br />
hazatérhetek. Nem volt szívem megmondani neki, hogy azért készülök Dél-Koreába,<br />
mert férjhez akarok menni egy dél-koreai férfihoz, akit szeretek.
Nagyjából egy évvel azután, hogy megismerkedtem Kimmel, otthagytam az állásomat,<br />
és egy darabig a megtakarításaimból éltem. Most, hogy több szabadidőm volt,<br />
komolyan kutatni kezdtem, hogyan juthatnék el Szöulba. Egy disszidensek által<br />
létrehozott dél-koreai honlap bejegyzéseit olvasgatva láttam, hogy több tucatnyian<br />
teszik fel azt a kérdést, ami engem is izgat: „Illegálisan élek Kínában. Hogyan menjek<br />
Szöulba?” Aki már sikerrel járt, tanácsokkal látta el a többieket. Én azt hittem, egyszeri<br />
eset volt, amikor 2004-ben olyan tömegesen próbáltak eljutni az emberek Dél-Koreába.<br />
De ekkor már 2007-ben jártunk, és a disszidensek áradata sűrűbb volt, mint valaha.<br />
Felhívtam a honlap szöuli segélyvonalát. Egy megértő hölgy megadta egy közvetítő<br />
számát.<br />
A férfi türelmesen elmagyarázta, hogy három lehetőségem van. Miután rendelkezem<br />
kínai személyi igazolvánnyal, szerezhetek kínai útlevelet, mondta. De egyedülállóként<br />
nehezen kapnék vízumot, mert nem tudnám meggyőzni a dél-koreai hatóságokat,<br />
hogy szándékomban áll visszatérni Kínába. Ezt úgy lehetne a legegyszerűbben<br />
kiküszöbölni, ha férjhez mennék egy olyan kínaihoz, akinek vannak rokonai Dél-<br />
Koreában, és a rokonok meghívólevelet küldenének nekünk. Ezt a megoldást azonnal<br />
elvetettem.<br />
De a második lehetőség sem hangzott sokkal jobban. Ez abból állt volna, hogy hamis<br />
vízumot vásárolok, azután közvetlenül Szöulba repülök. Mindezért körülbelül tízezer<br />
dollárt kellett volna fizetnem. Vagyis drága volt, és különösen veszélyesnek tűnt. Ha a<br />
vízumról kiderül, hogy hamis, visszaküldenek Kínába, a kínai rendőrség nyomozni<br />
kezd utánam, és rájönnek, hogy amúgy is hamis személyazonosságot használok.<br />
A harmadik módszer az volt, hogy elutazom egy harmadik országba, például<br />
Mongóliába, Thaiföldre, Vietnamba vagy Kambodzsába, amelyek minden északkoreainak,<br />
aki átlépi a határt, menekültstátust adnak, és továbbengedik őket Dél-<br />
Koreába.<br />
Ez a megoldás körülbelül háromezer dollárba került volna. Viszont a<br />
menekültstátusra sokat kellett volna várni.<br />
Csalódottan tettem le a telefont. Egyik lehetőség sem tűnt vonzónak. Semmivel sem<br />
jutottam előbbre. De most már nem akartam feladni. Csaknem tíz éve éltem Kínában,<br />
és elegem volt ebből a bizonytalan helyzetből. Megoldást akartam. És feleségül akartam<br />
menni Kimhez.
Pár nappal ezután Kimmel baráti társaságban vacsoráztunk egy étteremben. Nem<br />
voltam éhes, és társalogni sem volt kedvem. Még mindig azon rágódtam, amit a<br />
közvetítő mondott. A pincérek hatalmas főtt rákokat hoztak. Nagy nehezen kiszedtük a<br />
fehér rákhúst a korallszínű páncélokból. Amikor elvitték a tányéromat, megláttam,<br />
hogy az alatta lévő papír alátét világtérképet ábrázol, a középpontban Sanghajjal.<br />
A térkép felső és alsó szélén egy-egy vörös kínai sárkány lebegett. Keresni kezdtem<br />
azokat az országokat, amelyeket a közvetítő említett: Thaiföldet, Mongóliát, Vietnamot,<br />
Kambodzsát. Azt se tudtam, hol vannak. Egy percbe is beletelt, míg megtaláltam őket.<br />
Bár mindegyik Ázsiában terül el, Kína olyan hatalmas, hogy mind nagyon messze<br />
vannak Sanghajtól.<br />
– Valami baj van? – kérdezte Kim.<br />
Csak fáradt vagyok, mondtam erre. Összehajtogattam az alátétet, és becsúsztattam a<br />
táskámba.<br />
Másnap alighogy pirkadt, már ébren voltam.<br />
Valahogy nem hagyott nyugodni az a térkép. Előszedtem, és kiterítettem az asztalon. Jó<br />
alaposan megnéztem a közvetítő által emlegetett országokat.<br />
És ekkor váratlanul belém hasított a felismerés.<br />
Nincs szükségem hamis vízumra. Nem kell menedéket kérnem egy távoli országban.<br />
És nem kell hozzámennem egy kínai férfihoz… Egyetlen teendőm van: el kell jutnom a<br />
szöuli Incshon Nemzetközi Repülőtérre.<br />
Felhívtam Okhit. Álmosan szólt bele a telefonba.<br />
– Azt hiszem, rájöttem, mit kell tennünk – mondtam neki.<br />
Tudtam, hogy kínai útlevéllel kaphatok thaiföldi vízumot. Repülőjegyet veszek<br />
Bangkokba, szöuli átszállással, és amikor bemegyek a tranzitváróba az Incshon
Nemzetközi Repülőtéren, bejelentem, hogy észak-koreai vagyok, és menedékjogot<br />
kérek. A vízum a turistáknak való. Én nem vagyok turista. Disszidens vagyok.<br />
Retúrjegyet kell vennem, nehogy kifelé menet a sanghaji útlevél-ellenőrzésnél gyanút<br />
keltsek.<br />
Amikor legközelebb Kim és én a dél-koreai barátainkkal vacsoráztunk,<br />
megkérdeztem egyiküket, lehetséges-e megtenni ezt az utat (azt persze nem árultam el,<br />
miért kérdezem).<br />
– Megőrültél? Ki repülne ilyen útvonalon? – kérdezte erre.<br />
Jogos volt a kérdés.<br />
A jegyem a Sanghaj–Incsheon–Bangkok–Incshon–Sanghaj útvonalra szólt volna, ami<br />
minden logikának ellentmond. Hogyan magyarázzam el Sanghajban az ellenőrzésnél,<br />
miért megyek a délnyugatra fekvő Bangkokba háromezer kilométeres kitérővel az<br />
északkeleti Incshonon keresztül, miközben nincs dél-koreai vízumom, csak átszállok a<br />
repülőtéren?<br />
Meggyőző sztorira lesz szükségem.<br />
Míg ezen gondolkodtam, kínai útlevelet kértem. Jóval hamarabb elkészült, mint<br />
gondoltam, postán küldték ki.<br />
Ekkor beadtam a thaiföldi vízumkérelmemet. Az utazási iroda elküldte az<br />
útlevelemet a pekingi thaiföldi konzulátusra, és egy hét múlva már a vízummal<br />
kaptam vissza. Lassanként készen álltam, hogy belevessem magam a mélyvízbe, vagyis<br />
megvegyem a repülőjegyet.<br />
Okhi viszont nem kérhetett kínai útlevelet, mert hamis személyi igazolványa volt.<br />
Így hát fizetett egy közvetítőnek, hogy szerezzen neki hamis dél-koreai útlevelet. Ezzel<br />
ő is eljuthatott legalább a dél-koreai útlevél-ellenőrzésig. Ő egy másik útvonalat<br />
választott: komppal akart eljutni Csingtaoból Incsheonba.<br />
Már csak egyvalami volt hátra. Nem halogathattam tovább. El kellett mondanom<br />
magamról az igazat Kimnek.
36<br />
IRÁNY SZÖUL<br />
Egy hideg decemberi hétvégén Kim ebédet főzött a lakásunkban. Bevezetés gyanánt<br />
kijelentettem, hogy szeretnék Szöulban élni.<br />
– Miért? – kérdezte, miközben a gázon rázogatta a serpenyőt, és egy<br />
bambuszspatulával kevergette a darabokra vágott zellert. – A koreai-kínaiakat lenézik<br />
Dél-Koreában – mondta, túlkiabálva a sistergést. – Ezt te is tudod.<br />
– Tudom.<br />
Többek között azért akartam Szöulba menni, mert azt reméltem, ott<br />
összeházasodhatunk, bár ezt nem akartam nyíltan kimondani.<br />
Figyeltem, ahogy tintahalat és gombát ad a zellerhez, majd megszórja sóval és<br />
borssal.<br />
– Jó életed van itt, jobb, mint amilyen Szöulban lenne. Te kínai vagy. Ez a hazád.<br />
Ez nem hangzott valami biztatóan.<br />
Egy kevés szaké meg szójaszósz, és már kész is volt az ebéd. Igazán finom lett, de én<br />
szótlanul ettem.<br />
– Szóval ezt vetted a fejedbe? – kérdezte teli szájjal. Ő úgy okoskodott, hogy koreaikínaiként<br />
Dél-Koreában félig idegen lennék. – Meg kell, hogy mondjam neked, az<br />
ottaniak nem könnyítik meg a máshonnan érkezett koreai nemzetiségűek dolgát.<br />
A koreai-amerikaiakra idegenként tekintenek, a kínaiakat meg lenézik.<br />
– Megvan rá az okom, hogy ott akarjak élni.<br />
– És mi az?<br />
Nagy levegőt vettem.<br />
– Nem vagyok kínai.<br />
– Hogy érted ezt? – kérdezte Kim, miközben felemelte a tál-káját, hogy jobban tudja a<br />
szájába lapátolni az ételt.<br />
– Nem vagyok kínai állampolgár. A személyi igazolványomat is úgy vásároltam. Még<br />
csak nem is vagyok koreai-kínai.<br />
Kim letette a tálkáját.<br />
– Ezt nem értem.
– Észak-koreai vagyok.<br />
Egy hosszú pillanatig úgy bámult rám, mintha valami rossz viccet mondtam volna.<br />
– Micsoda?<br />
– Észak-Koreából jöttem. Ezért akarok Dél-Koreába menni. A Rjanggang<br />
tartománybeli Hjeszanban születtem és nevelkedtem, Észak-Koreában. Haza nem<br />
mehetek, így hát szeretnék eljutni Korea másik részébe.<br />
Kim az asztalra dobta az evőpálcikáit, és hátradőlt a széken. Végtelennek tűnő csönd<br />
után szólalt meg:<br />
– Erre aztán nem számítottam. Ezerszer hallottam, amikor a családoddal beszéltél<br />
telefonon. Senjangban vannak.<br />
– Nem, Hjeszanban vannak, a kínai határ mellett.<br />
Kim hitetlenkedve fújt egyet.<br />
– Hogyan tudtad eltitkolni ezt előlem két éven át? – kérdezte. A megbántottságtól<br />
megfeszült a szája. – Hogyan tudtál egész végig a képembe hazudni?<br />
Sokkal jobban dühítette az, hogy hazudtam neki, mint az, hogy az ellenség országából<br />
jöttem.<br />
– Kérlek, próbáld megérteni – mondtam, nyugalmat erőltetve magamra. – Amikor<br />
Senjangban éltem, komoly bajba kerültem, amiért pár embernek elmondtam az igazat.<br />
Kis híján visszaküldtek Észak-Koreába. Azért jöttem Sanghajba, mert itt senki sem<br />
ismert. Itt csak egyetlen észak-koreai barátnőm tudja az igazságot. Meg most már te is.<br />
Az összesen kettő.<br />
Megint hosszan hallgatott, csak bámult rám, mintha most látna először. A téli<br />
napsugár ferdén sütött be a szobába, élesen kiemelte a vonásait, nekem meg az jutott<br />
eszembe, hogy sosem láttam még ilyen szépnek. A sértettsége lassanként átadta a<br />
helyét a kíváncsiságnak.<br />
Elmeséltem, hogyan keltem át a befagyott Jalu folyón, és milyen volt az életem<br />
Kínában. Amikor a történetem végére értem, átnyúlt az asztal fölött, és megfogta a<br />
kezem. Aztán legnagyobb meglepetésemre kitört belőle a jóízű nevetés.<br />
– Ha így áll a helyzet, akkor feltétlenül Dél-Koreába kell költöznöd. Töltsük itt a<br />
szilvesztert, aztán menjünk.<br />
Azt hiszem, sem azelőtt, sem azután nem szerettem annyira, mint abban a<br />
pillanatban.<br />
Megvettem a jegyet 2008 januárjára.
Anyám továbbra is szívből ellenezte a dolgot, de amikor belátta, hogy úgysem tud<br />
lebeszélni, megenyhült. Kim már nagyon fontos szerepet töltött be az életemben, de<br />
még mindig nem mertem beszélni róla anyámnak, aki továbbra is azt remélte, hogy<br />
egy napon hazatérek Hjeszanba.<br />
Ekkoriban történt, hogy regisztráltam egy honlapon, amely észak-koreai<br />
disszidenseket hozott össze egymással. Gondoltam, hátha találok valakit, aki<br />
Hjeszanból való. Beírtam, melyik középiskolába jártam és mikor végeztem, és<br />
meghagytam az email-címemet. Még aznap kaptam egy üzenetet egy lánytól, aki azt<br />
állította, ő is hjeszani, bár egy másik iskolába járt. Chatelni kezdtünk. Amikor azt<br />
mondta, Harbinban van, én is megemlítettem, hogy Sanghajban lakom. Többet nem<br />
szívesen árultam volna el. Nem mondtam ki, de nem csodálkoztam volna, ha a lányról<br />
kiderül, hogy valójában férfi, és Kínában tevékenykedő Bowibu-ügynök.<br />
– Van webkamerád? – kérdezte. Nyilván megérezte a gyanakvásomat. – Bekapcsolom<br />
a videóchatet, hogy lásd, nő vagyok, és nem vagyok kém. Oké?<br />
A képernyőn megjelent a kép. Halvány, szürkés-rózsaszínes fényben nagyjából<br />
velem egykorú, mosolygó nőt láttam, de furcsa módon a válla és a melle pucér volt.<br />
Kim, aki ott ült mellettem, közelebb hajolt a monitorhoz.<br />
– Te meztelen vagy? – kérdeztem.<br />
– Igen. Bocs, éppen dolgozom.<br />
Kimmel egymásra néztünk.<br />
– Ha egy ügyfél hív, át kell váltanom a chatre, úgyhogy nincs időm felöltözni.<br />
– Mondd, milyen munka ez?<br />
– Videóchat – felelte a lány vidáman.<br />
Sinszo néven mutatkozott be. Ő is megpróbált eljutni Dél-Koreába, de Kunmingban<br />
elkapták, és visszatoloncolták Észak-Koreába. Kunming az a délnyugati város, ahonnan<br />
az észak-koreaiak olyan délkelet-ázsiai országokba utaznak, amelyek elfogadják a<br />
menedékkérelmüket. Egy év múlva Sinszo ismét megszökött, és most azért végezte ezt<br />
a munkát, hogy annyi pénzt gyűjtsön, amennyiből megfizethet egy közvetítőt, aki<br />
átjuttatja Dél-Koreába.<br />
– Magad választottad ezt a munkát?<br />
– Nem, dehogy – felelte szomorú nevetéssel. – A legtöbb közvetítő, aki segít a<br />
disszidenseknek, embercsempész is egyben. Csak nőknek segítenek a menekülésben,
férfiaknak nem. Azért fizetik őket, hogy menyasszonynak vagy prostituáltnak<br />
hozzanak minket Kínába. Amit én csinálok, az is a prostitúció egyik formája, azt<br />
hiszem, de ez még újdonságnak számít. Mindenesetre szívesebben dolgozom itt, mint<br />
hogy igazi prostituált legyek.<br />
Ekkorra már eloszlott minden gyanúm.<br />
– Nemsokára Szöulba utazom. Ha sikerrel járok, neked is segítek átjutni – mondtam<br />
neki. Mindenképpen segíteni akartam ennek a lánynak.<br />
Ahogy közeledett az utazásom időpontja, úgy lettem egyre idegesebb, ha a sanghaji<br />
Pudong Nemzetközi Repülőtéren rám váró ellenőrzésre gondoltam. Szöulba szólt a<br />
jegyem, de csak thaiföldi vízumom volt.<br />
Kim azt mondta:<br />
– Ha aggaszt a dolog, hívd fel a repteret, és kérdezd meg, rendben lesz-e így.<br />
A hivatalnok, akivel beszéltem, nem adott határozott választ. Nem lehetetlen, hogy<br />
átjussak, mondta, de nem lesz könnyű.<br />
– Először is nézze meg a térképet. Nehéz megérteni, miért akar Dél-Koreába repülni,<br />
ha valójában Thaiföldre tart. Másodszor, rengeteg az olyan koreai-kínai, aki Szöulba<br />
megy, aztán ott marad. Ez mindkét ország számára gondot jelent. Meggyőző<br />
magyarázatot kell adnia, miért választotta ezt az útvonalat. Ha így lesz, lepecsételjük az<br />
útlevelét, és mehet, ahová akar.<br />
Elképzeltem a reptéri ellenőrzés folyamatát, igyekeztem felkészülni, elpróbáltam a<br />
válaszaimat. Bármit kérdezhettek, úgyhogy arra gondoltam, a legjobb lesz, ha minden<br />
iratomat magammal viszem: a jogosítványomat meg a személyimet is, hiszen ezek is<br />
azt bizonyítják, hogy régóta és jó körülmények között élek Sanghajban. Készen álltam.<br />
Kim kikísért a repülőtérre. Arra jutottunk, hogy kockázatos volna együtt utazni.<br />
– Szöulból hívlak – mondtam. Az ellenkező esetet nem említettem, nem akartam<br />
kísérteni a sorsot. Pár perc múlva már az útlevél-ellenőrző pultnál voltam.<br />
– Thaiföldre utazik? – kérdezte a férfi összeszorított szájjal.<br />
– Igen.
– Különös útvonalat választott.<br />
– Elnézést, hogy mondta?<br />
– Miért utazik Dél-Koreán keresztül? Thaiföldre szól a jegye, de incshoni átszállással.<br />
Ez nagy kerülő.<br />
– A vőlegényem Szöulban van. Együtt utazunk Incsheonból Bangkokba – mondtam. –<br />
Ugyanezen az útvonalon jövünk vissza.<br />
– Mutassa a személyi igazolványát – nyújtotta a kezét a férfi.<br />
Tehát gyanúsnak tart. Talán azt hiszi, hamis az útlevelem. Minden iratot kipakoltam a<br />
pultra. Ez láthatólag használt. Ekkor már tíz perce ott álltam, feltartottam a sort, míg a<br />
férfi az összes iratomat gondosan megvizsgálta. Féltem, de türelmesen vártam.<br />
Végtelennek tűnő percek utána a férfi végre lepecsételte az útlevelem, rám nézett,<br />
majd egy újabb pecsétet ütött bele. Fogtam az irataim, és elindultam a beszállókapu<br />
felé.<br />
Egy órát kellett várnom a beszállásra. Bár Sanghajban enyhe idő volt, én a koreai<br />
fagyra készülve bélelt kabátot viseltem. Az izgalomtól csak úgy dőlt rólam a veríték.<br />
Arra gondoltam, az a hivatalnok a pultnál bármely pillanatban rájöhet, hogy átvertem.<br />
Jön a rendőrség, letartóztatnak és elvisznek. Folyton idegesen pillantgattam körbe.<br />
Mihelyt megkezdődött a beszállás, előrerohantam. Elfoglaltam a helyemet a gépen, de<br />
még ekkor is fél szemmel az ajtót lestem, nem jön-e a rendőrség. Végre becsukták az<br />
ajtót, és a gép gurulni kezdett. A feszültség úgy illant el belőlem, mint a levegő a lyukas<br />
autógumiból. Az ülés háttámlájának döntöttem a fejemet.<br />
De pár perc múlva már azon kezdtem aggodalmaskodni, mi vár majd Incshonban.<br />
Nem voltak megfelelő irataim. Évek óta bujkáltam. Most le kell lepleznem magam.<br />
Rám tört a rémület.<br />
Alig egy óra elteltével a pilóta bemondta, hogy megkezdjük a leszállást. Pár perc<br />
múlva már Szöul és Incshon fölött repültünk. A szívem vadul dobogott. Izgatott voltam,<br />
és nagyon féltem.<br />
Egyszerre szétnyíltak a felhők, és megpillantottam a várost, amely minden irányban<br />
a látóhatárig nyúlt. Olyan volt, mint valami végtelen geológiai képződmény, nagy,<br />
homokszínű cseppkőtelepek, köztük apró, sebesen cikázó autókkal.<br />
Észak- és Dél-Korea között keskeny a határ, Phenjant és Szöult mindössze 190<br />
kilométer választja el. Mégis elmondható, hogy nincs a világon két ország, amely<br />
ennyire messze volna egymástól. Eszembe jutott anyám és Minho. Újév napján<br />
felhívtam őket. Minho azt a nyugtalanító hírt közölte velem, hogy anyánk kórházba<br />
került. Csúnyán leforrázta magát otthon. Ez is hozzájárult ahhoz a zavaros bűntudathoz<br />
és veszteségérzethez, amely eltöltött.
A kerekek nyikorogva ereszkedtek le a landoláshoz.<br />
Vajon látom-e még anyámat?
III<br />
UTAZÁS<br />
AZ ISMERETLENBE
37<br />
„ÜDVÖZÖLJÜK KOREÁBAN!”<br />
Követtem a többi érkező utast, mert nem tudtam, hová menjek, mit csináljak. Az<br />
emberek sebesen száguldottak húzós bőröndjeikkel, mintha versenyeznének.<br />
Néhányan elkanyarodtak a mosdó felé. Azon tűnődtem, vajon ők is időt akarnak-e<br />
nyerni, mint én, mielőtt szembenéznének a sorsukkal az útlevél-ellenőrző pultnál.<br />
Egészen eddig úgy gondoltam szöuli érkezésemre, mint az általam megtett hosszú út<br />
végére. Nemigen foglalkoztam azzal a kérdéssel, mi történik, ha odaérek. Azon kaptam<br />
magam, hogy apró, ideges léptekkel követem a többieket. A fejem fölött egy felirat azt<br />
hirdette, hogy az átszálló utasoknak másfelé kell menniük. A jegyemmel eljuthatnék<br />
Bangkokba, ha ezt akarnám. Görcsbe rándult a gyomrom. Mély levegőt vettem, kissé<br />
lelassítottam, aztán rászántam magam, hogy szembenézek azzal, ami vár rám.<br />
A tömeg sorokba rendeződött a pultoknál. Beálltam az egyik, külföldieknek<br />
fenntartott sorba. Egyenletesen haladtunk, nagyjából percenként végzett valaki. Öt<br />
ember maradt köztem és a hivatalnok között. A szám kiszáradt, a tenyerem izzadt.<br />
Fogalmam se volt, mint mondjak neki. Növekvő szorongással figyeltem, ahogy<br />
alaposan megnézte az előtte álló utast, megvizsgálta az útlevelét, a monitorra pillantott.<br />
Még négy perc, és én jövök. A hátam mögül morajt hallottam, a sor hosszabb lett, mert<br />
megjöttek egy újabb gép utasai. Mire előrefordultam, tovább haladtunk. Már csak<br />
hárman álltak előttem. Rám tört a lámpaláz. Már csak ketten vannak. Ha átlépem a<br />
sárga vonalat, és bejelentem, hogy menedékjogot kérek, óhatatlanul feltűnést keltek<br />
majd. Egy ember maradt előttem.<br />
Inamba szállt a bátorságom.<br />
Kiléptem a sorból, és újra beálltam a végére.<br />
Miközben várakoztam, jobbra egy irodára lettem figyelmes. A nyitott ajtón belesve<br />
sötétkék egyenruhás tiszteket láttam, akik számítógépen dolgoztak. Három ember ült<br />
előttük, két délkelet-ázsiainak látszó nő és egy kínai külsejű férfi. Úgy gondoltam,<br />
valami gond lehet az irataikkal.<br />
Ez kevésbé lenne kínos, mint a pultnál rendezett jelenet. Besétáltam az irodába.<br />
Ügyet sem vetettek rám.
A szívem olyan hevesen dobogott, hogy egészen furcsa lett a hangom, mintha<br />
magnóról beszélne valaki.<br />
– Észak-koreai vagyok – szólaltam meg. – Menedékjogot szeretnék kérni.<br />
A tisztek valamennyien felkapták a fejüket.<br />
Aztán visszatértek a munkájukhoz. Az a férfi, aki elsőként nézett fel, fáradt mosollyal<br />
fordult felém.<br />
– Üdvözöljük Koreában – mondta, majd kortyolt egyet a műanyag kávéspoharából.<br />
Elszállt belőlem a feszültség. Sokkal drámaibbnak képzeltem a fogadtatást.<br />
Ugyanakkor ösztönös tiltakozás ébredt bennem, a férfi ugyanis a hanguk szót használta.<br />
Észak- és Dél-Korea másképp nevezi magát koreai nyelven. A déliek által használt<br />
Hanguk név azt jelenti: a hanok országa, ami a koreaiak ősi eredetére utal. Az ország<br />
hivatalos neve Koreai Köztársaság. Északon a Csoszon nevet használják, ami a Csoszon<br />
Királyság korára vezethető vissza. Észak-Korea hivatalos neve Koreai Népi<br />
Demokratikus Köztársaság. A véres történelem és a propaganda következményeként<br />
olyan mély lett a gyűlölet és a tudatlanság, hogy mi, északiak, az ellenséggel és minden<br />
rosszal azonosítjuk a Hanguk elnevezést.<br />
– Gratulálok, hogy eljutott ide – folytatta a férfi. – Kérem, várjon egy percet.<br />
Hamarosan visszatért két sötétkék egyenruhás férfival és egy sötét kosztümöt viselő<br />
nővel. Az egyik férfinál egy kis szkenner volt. Elkérték az útlevelemet, és megvizsgálták<br />
a szkennerrel. A fejüket csóválták, újra próbálkoztak. Láttam, hogy valami baj van.<br />
– Biztos, hogy maga észak-koreai? – kérdezte a nő. Amikor a férfiakhoz beszélt, nem<br />
használta a magasabb rangúaknak járó udvariassági formulákat. Ebből arra<br />
következtettem, hogy ő lehet a parancsnok, a titkosszolgálat ügynöke.<br />
– Igen, az vagyok.<br />
– Az útlevele és a vízuma nem hamis – mondta a nő. – Az észak-koreaiak mindig<br />
hamis útlevéllel jönnek.<br />
– Az útlevelem hiteles, de a személyazonosságom nem az. Észak-koreai vagyok.<br />
Rémülten állapítottam meg, hogy a nő azt hiszi, koreai-kínai vagyok, és csak azért<br />
tettetem magam észak-koreainak, hogy dél-koreai állampolgárságot kapjak.<br />
Aztán a kézipoggyászomra tévedt a tekintete.<br />
– Ez a Samsonite is valódi – vetette oda. – Nem hamisítvány.<br />
Észre se vettem a nyugati márkanevet, és nem értettem, miért nevezi a nő<br />
„Samsonite-nak” a bőröndömet, amit csak azért vettem, mert jó erősnek tűnt. Később<br />
megtudtam, hogy a dél-koreaiak nagyon szeretik a márkás holmikat. Hamis cuccokat<br />
csak a külföldieknél meg a disszidenseknél látni. A nő szúrós tekintettel nézett a<br />
szemembe, mintha hazugságon kapott volna.
– Most mondja meg az igazat – biztatott az egyik tiszt. – Most még nem késő.<br />
A hangja félig fenyegető volt, félig jóindulatú.<br />
– Az igazat mondom.<br />
– Ha az NTSZ nyomozást indít maga ellen, már nincs visszaút. Ha kiderül magáról,<br />
hogy kínai, börtönbe kerül, aztán visszatoloncolják Kínába – mondta a férfi.<br />
Az NTSZ, vagyis a Nemzeti Titkosszolgálat foglalkozott az észak-koreaiak ügyeivel.<br />
Úgy hallottam, hogy ha kitoloncolnak, Kínában hatalmas pénzbírságot kell fizetnem.<br />
Ráadásul fennáll a veszély, hogy a kínai hatóságok rájönnek a csalásra, és<br />
visszaküldenek Észak-Koreába. Lehetséges, hogy gond nélkül eljutottam Dél-Koreába,<br />
és most egyszerűen nem hisznek nekem?<br />
Szörnyű hibát követtem el.<br />
– Mondja meg az igazat – erősködött a férfi. – Nem kerül bajba. Visszaengedjük<br />
Sanghajba.<br />
Szünetet tartott, hogy legyen időm megfontolni az ajánlatot.<br />
– Az igazat mondom. A nevem Pak Minjong, és azt szeretném, ha megindítanák a<br />
nyomozást.<br />
Még az én fülemben is furcsán csengett az igazság. Több mint tíz éve nem használtam<br />
ezt a nevet.<br />
– Hát jó – csóválta a fejét a nő. – Maga akarta.<br />
Két óra hosszat ültem egy ablaktalan szobában a nővel, aki kérdéseket tett fel, és<br />
jegyzetelt. Amikor azt hittem, befejeztük, két újabb férfi érkezett, öltönyben és<br />
kigombolt nyakú ingben. Ők idősebbek voltak: egyikük a negyvenes éveiben járt; a<br />
másiknak acélszürke haja volt, ő ötven év fölött lehetett. Abból, ahogyan a nőt<br />
üdvözölték, kitaláltam, hogy a főnökei. Ekkor a nő távozott. A két férfi elölről kezdte a<br />
kihallgatásomat. Ők sem hitték el, hogy észak-koreai vagyok. Az idősebbiknek volt<br />
valami agresszív él a hangjában.<br />
Ekkorra már eléggé elfáradtam és megéheztem, és kezdtem összezavarodni.<br />
A sors iróniája! Senjangban arról kellett meggyőznöm a gyanakvó rendőröket, hogy<br />
kínai vagyok, nem észak-koreai. Itt meg az ellenkezőjét próbáltam bebizonyítani.<br />
További két óra elteltével közölték, hogy elmegyünk az NTSZ szöuli központjába.<br />
Kivittek egy oldalajtón egy várakozó autóhoz, amelyben sofőr ült. Ekkor már kora este<br />
volt, besötétedett. A csillogó-villogó kocsin nem volt semmilyen jelzés, és a szagából<br />
ítélve vadonatúj lehetett. Engem hátraültettek a fiatalabbik férfi mellé. Elhajtottunk a<br />
terminál mellett, aztán kikanyarodtunk egy hatsávos útra, amely a nátriumlámpák<br />
sárga fényében úszott.<br />
– Ez a Szöulba vezető út – szólalt meg a fiatalabb férfi. Ő volt a kedvesebb két
kihallgatóm közül. Szürke hajú kollégája elöl ült és egy szót sem szólt.<br />
Megpróbáltam összegezni a helyzetemet. Nem vagyok börtönben. Nem raktak fel egy<br />
repülőgépre, hogy visszaküldjenek. Ez már haladás. A következő pillanatban azonban<br />
jóval nyomasztóbb gondolatom támadt. Mit szólnának az otthoni barátaim, ha most<br />
meglátnának ezekkel az emberekkel? Az észak-koreaiak szemében az Angibu, ahogy ők<br />
az NTSZ-t hívják, az a baljós szervezet, amely ott áll minden közúti baleset és vasúti<br />
szerencsétlenség, épületomlás, selejtes termék, áruhiány és megmagyarázhatatlan<br />
tűzeset mögött. Sok embert – főleg magas rangú kádereket – azért végeznek ki Észak-<br />
Koreában, mert azzal vádolják őket, hogy segítettek az Angibunak.<br />
– Sűrű napunk van – jegyezte meg a férfi. – Ma már kétszer jártunk a reptéren.<br />
Mielőtt maga megérkezett, százötven észak-koreai jött, az ő ügyükben is folyik az<br />
eljárás.<br />
– Mennyi?<br />
– Százötven. Hetente úgy hetvenen jönnek Thaiföldről, és ugyanennyien Mongóliából<br />
meg Kambodzsából.<br />
Soha nem érkezett még ennyi disszidens, mondta. Ennek az az oka, hogy Kínában<br />
nagyszabású akciót indítottak az illegális menekültek ellen a 2008-as pekingi olimpiai<br />
játékok előtti társadalmi tisztogatás részeként.<br />
Megkérdezte, mi a véleményem az országáról, aztán elkezdte sorolni az alapvető<br />
adatokat a várható életkorról, az egészségügyi ellátásról, az átlagjövedelemről. Úgy<br />
darálta le, mint aki már számtalanszor elmondta ezt. A propaganda által belénk táplált<br />
tévhiteket akarta megcáfolni – azt, hogy az emberek itt szegények és üldöztetésben van<br />
részük, hogy a Szöulban állomásozó amerikai katonák a gyerekek és a fogyatékosok<br />
rugdosásában lelik örömüket. Az észak-koreai propaganda olyan groteszk túlzásokat<br />
enged meg magának, hogy a dél-koreaiaknak elég csupán a tényekre szorítkozniuk. Az<br />
1970-es években, amikor Dél-Korea bekerült a világ legfejlettebb gazdaságai közé, az<br />
észak-koreai disszidenseket egyszerűen körbevitték a Hyundai autógyárban vagy a<br />
szöuli Lotte Áruházban, így győzték meg őket, hogy ideje elfelejteniük az évtizedekig<br />
beléjük sulykolt szólamokat. Ez még azoknál a Dél-Koreába küldött, alapos<br />
agymosásban részesített kommandóknál is bevált, amelyeket félresikerült akcióik után<br />
fogtak el.<br />
A Han folyó mentén haladtunk a csúcsforgalomban. Közeledtünk a csillogó<br />
felhőkarcolókkal teli üzleti negyedhez, Joidóhoz. Felnéztem, és egy aranyszínű üveggel<br />
borított épületet láttam, amely ismerős volt a tévésorozatokból.<br />
– A Hatvanhármas épület – mondta az ügynök. – Mindenki ismeri. Hatvanhárom<br />
szintes. Nem építünk túl magas felhőkarcolókat, mert még célpontot jelentenének az
észak-koreaiaknak.<br />
Mennyi fény! Micsoda gazdagság!<br />
És mindez azalatt jött létre, amíg én alig ötszáz kilométerre innen felnőttem. Most<br />
fogtam fel csak igazán, hol vagyok. Egy pillanatra olyan izgalom fogott el, hogy levegőt<br />
se kaptam. A megosztott ország másik felében vagyok. A párhuzamos Koreában, amely<br />
élő és valóságos. Az északi lomhasággal és szürkeséggel összehasonlítva meglepő volt<br />
ez a tömérdek energia és fény.<br />
Megérkeztünk az NTSZ egy tömbből álló központjához. Az épület előtt fegyveres őrök<br />
álltak. A hatalmas kapu hangtalanul, automatikusan kinyílt, belőlem pedig elszállt<br />
minden lelkesedés. Hamarosan megkezdődik az „igazi kihallgatásom”, ahogy az<br />
ügynökök mondták.
38<br />
A NŐK<br />
Az első szöuli éjszakámat egy nagy teremben töltöttem, ahol körülbelül harminc északkoreai<br />
nőt tartottak őrizetben. Amikor beléptem, azonnal felém fordultak az arcok, és<br />
tudtam, hogy bajban vagyok. A nők többsége idősebb volt nálam. Tekintetük<br />
végigsiklott divatos sanghaji ruháimon, és láttam, hogy utálnak. Én egyenesen a<br />
repülőtérről jöttem. Ők úgy festettek, mint akik éveket töltöttek rácsok mögött. Az<br />
egyikük egyenesen felszólított, hogy adjam neki a ruháimat.<br />
Később megtudtam, hogy nagyjából húszan valóban a rácsok mögül jöttek. Kalandos<br />
utat tettek meg Kínán át Thaiföldre, ahol a rendőrség elfogta és börtönbe zárta őket,<br />
mielőtt a dél-koreai követségre mehettek volna. Szörnyű tapasztalataik durvává,<br />
erőszakossá tették őket. Elmesélték, hogy Thaiföldön mintegy háromszáz nő volt<br />
összezsúfolva egy olyan helyiségben, ahová legfeljebb százan fértek volna be. Gyakran<br />
még leülni sem tudtak. Az újonnan érkezettek a bűzölgő latrina mellett aludtak, ha<br />
nem fizettek azért, hogy viszonylag jó helyet kapjanak. A szörnyű körülmények között<br />
állandóan forrtak az indulatok, sokszor tört ki verekedés. A thai hatóságok csak hetente<br />
néhány fogvatartottat engedtek el, így a várakozás hónapokig tartott. Miután a<br />
várandós nőket előnyben részesítették, az utálatosabbak azzal vádolták őket, hogy<br />
szándékosan estek teherbe Thaiföldre menet, így akarták elkerülni a hosszú<br />
várakozást. Döbbenten hallgattam ezeket a beszámolókat. Azt hittem, ha a disszidensek<br />
átjutnak Kínából egy másik országba, már nyugodtan kérhetnek menedékjogot. De a<br />
legtöbb nő elbeszélésében az igazi rémálom csak azután kezdődött, hogy elhagyták<br />
Kínát. Kivételt csupán az a néhány nő képezett, aki Mongólia felé menekült; ott jól<br />
bántak velük a hatóságok, kényelmes szállást kaptak, még saját konyhájuk is volt.<br />
Az erőszak annyira megszokott volt a fogvatartott nők között, hogy az NTSZ őrei<br />
figyelmeztették őket: a verekedés bűncselekménynek számít, és megnehezíti, hogy délkoreai<br />
állampolgársághoz jussanak. Ennek ellenére szinte egyetlen nap sem múlt el<br />
heves veszekedések nélkül.<br />
Engem csaknem valamennyien puhánynak és csalónak tartottak.<br />
– Te biztos nem bírtad volna ki Thaiföldön – hajtogatták. A másik visszatérő
mondatuk ez volt: – Te nem is vagy észak-koreai, igaz? Úgy nézel ki, mint egy kínai, és<br />
úgy is beszélsz.<br />
Hagytam, hadd beszéljenek, végül is nem tartoztam nekik magyarázattal, de nagyon<br />
elszomorított a viselkedésük. Már csak egy lépésre voltak a szabadságtól, a<br />
megjegyzéseikből mégis olyan rosszindulat áradt, ami még az ablak rácsait is szétmarta<br />
volna. Az észak-koreaiak általában negatívan ítélnek meg másokat, ez az örökös,<br />
kötelező bíráló gyűlések hatása.<br />
Gyakran kerültek szóba a leszbikusok. Megtudtam, hogy a fülledt, zsúfolt thaiföldi<br />
börtönökben minden nyilvánosan zajlik, a szex is.<br />
A zárkánkban egy nagydarab, tekintélyt parancsoló megjelenésű nő volt a<br />
vezéregyéniség. A haja úgy volt lenyírva, mint a katonáknak. A többiek csak úgy<br />
emlegették: a Bunyós. A thaiföldi börtönben úgy szilárdította meg vezető szerepét,<br />
hogy fizikailag is bántalmazta a többieket. Azt beszélték róla, hogy leszbikus, a<br />
barátnőjét egy másik zárkában őrzik. A nő sem titkolta ezt a hajlamát, és nyíltan<br />
kifejezést adott irántam érzett vonzalmának.<br />
Ekkor hallottam először arról, hogy Észak-Koreában is vannak melegek. Szégyellem<br />
bevallani, de egészen addig azt hittem, a homoszexualitás kizárólag külföldi jelenség, és<br />
ott is inkább csak tévésorozatokban fordul elő. A zárkában az egyik nő azt mondta,<br />
Észak-Koreában a homoszexuálisokat munkatáborba küldik, ezért még a családjuknak<br />
sem árulhatják el a titkukat, kénytelenek egyedül szenvedni. Ezt sem tudtam.<br />
A zárkában sok újdonságot hallottam a hazámról. Politikai ébredésem éppen csak<br />
megkezdődött.<br />
Mivel azt akartam, hogy ne zaklassanak, nyers modort vettem fel, és keveset<br />
beszéltem. Sajnos, ez sem védett meg a Bunyóstól. Sejtem, hogy nehéz élete lehetett<br />
Észak-Koreában és sokat szenvedett; de annyi bizonyos, hogy a zárkában pokollá tette<br />
az életemet. Én 157 cm magas vagyok, és mindössze 45 kiló. Ő sokkal testesebb volt<br />
nálam, egyetlen ütéssel le tudott volna teríteni. Eleinte a saját biztonságom érdekében<br />
megpróbáltam összebarátkozni vele. De ahogy teltek a napok, az ugratásból egyre<br />
agresszívebb, szexuális célzásokkal teli kötekedés lett.<br />
– Amíg alszol, nem bántalak.<br />
Kétszer is bejött az egyik őr, és rászólt, hogy fejezze be. Rettegtem a Bunyóstól, de<br />
tudtam, hogy semmiképpen nem szabad kimutatnom a félelmemet. Egy idő után már<br />
szinte óránként belém kötött. Rájöttem, hogy előbb-utóbb kénytelen leszek visszavágni,<br />
bár idősebb volt nálam, és ezért a koreai kultúrának megfelelően tisztelettel tartoztam<br />
neki. Egyre idegesebb és feszültebb lettem a megjegyzéseitől, de mindezt a<br />
közömbösség maszkja mögé rejtettem. Senki sem mert szembeszállni vele, még az
idősebb nők sem.<br />
A fiatalabbak között volt egy Szonmi nevű visszahúzódó lány. Valami barátságféle<br />
alakult ki közöttünk. Szonmi elmondta, hogy háromszor kapták el Kínában, és<br />
mindháromszor visszaküldték Észak-Koreába, ahol a Bowibu börtönében<br />
megrugdosták és gumibottal verték. Arról faggatták, találkozott-e dél-koreaiakkal vagy<br />
keresztényekkel Kínában.<br />
– Azt se tudtam, mik azok a keresztények, úgyhogy tovább ütöttek – mesélte.<br />
Észrevettem, hogy Szonmi a legkisebb zajtól is megrémül, legyen az akár<br />
ajtócsapódás vagy székcsikorgás.<br />
A zárkában töltött első hetem vége felé egyik délután Szonmi egy tévéműsort nézett,<br />
amelyet már nagyon várt. Én könyvet olvastam. Bejött a Bunyós, leült közvetlenül<br />
Szonmi elé, hogy ne lássa a tévét, felkapta a távirányítót, és másik csatornára kapcsolt.<br />
Fura, hogy mindig efféle apróság szokott lenni az utolsó csepp a pohárban.<br />
Üvöltést hallottam. A saját üvöltésemet. Olyan durva szavakat használtam,<br />
amelyeket még soha életemben ki nem ejtettem a számon, és tiszteletlenül beszéltem<br />
egy idősebb emberrel, ami szintén először fordult elő velem. Még ma is képtelenségnek<br />
érzem a jelenetet, de tény, hogy valóságos szitokáradatot zúdítottam a Bunyósra, a<br />
lehető legszörnyűbb sértéseket vágtam hozzá, olyan düh fogott el, amelyről nem is<br />
sejtettem, hogy bennem lakozik. A többiek csak hápogtak. A Bunyós mintha hirtelen<br />
összement volna. Csak akkor hagytam abba, amikor kifogytam a szuszból. A néma<br />
csöndben csak a zihálásom hallatszott.<br />
Ekkor az egyik idősebb nő odafordult a Bunyóshoz.<br />
– Ide vezetett a viselkedésed. Egy fiatal nő tiszteletlenül beszél veled.<br />
Megszégyenítettek.<br />
Két hete voltam a női zárkában, amikor értem jött egy őr. Elérkezett az idő, hogy egy<br />
különleges kihallgató elé kerüljek. Bevittek egy ablaktalan cellába, majd magamra<br />
hagytak. Nyomasztó hely volt, de megkönnyebbüléssel töltött el, hogy egyedül lehetek.<br />
A cella berendezése egy faasztalból, két székből és egy vaságyból állt, rajta kék<br />
gyapjútakaró és fehér kispárna. A helyiség öt lépés hosszú és négy lépés széles volt.<br />
Egyetlen csupasz izzó adott némi gyér fényt; az egyik sarokból apró biztonsági kamera<br />
figyelt. Az ajtót rám zárták. Mellette volt a telefon, amelyen keresztül szólni tudtam egy<br />
fiatal őrnek, aki kiengedett, ha a mosdóba kellett mennem.
A második reggelen egy középkorú, öltönyös férfi lépett be, rám nézett, belepillantott<br />
a dossziéjába, majd távozott. Egy perc múlva visszajött.<br />
– Tehát maga huszonnyolc éves?<br />
– Igen.<br />
– A neve Pak Minjong?<br />
– Igen.<br />
– És jelenleg huszonnyolc éves?<br />
– Igen.<br />
Ez a férfi volt a kihallgatóm. Nem értettem, miért kérdez rá kétszer ugyanarra, és<br />
miért tűnik ilyen zavarodottnak. Nyilván minden adat a rendelkezésére állt.<br />
Arra kért, írjam le a lehető legrészletesebben az életemet. Vannak, akik egész vastag<br />
papírköteget adnak le, mintha visszaemlékezést írnának. Ezen a dokumentumon<br />
alapulnak majd a kérdései. Arra is kért, rajzoljak térképet Hjeszannak arról a részéről,<br />
ahol laktam. Ezzel jó hosszú ideig elpiszmogtam, olyan részletes rajzot készítettem,<br />
amilyet csak bírtam.<br />
– Voltak hinták annak az általános iskolának az udvarán, ahová járt? – kérdezte a<br />
kihallgatóm. A válaszaimat összevetette az NTSZ birtokában lévő adatokkal és légi<br />
fotókkal. Sokszor elhallgatott, és mélyen a szemembe nézett, a fejét kissé<br />
félrebiccentette, mintha keresne valamit. Ettől elbizonytalanodtam. Még az is<br />
megfordult a fejemben, hogy ez talán a flörtölésnek valami bizarr formája akar lenni.<br />
Azok után, amiket a zárkatársaimtól hallottam a thaiföldi börtönről, már semmi sem<br />
lepett volna meg. Megpróbáltam közömbös arcot vágni. Nem akartam, hogy furcsa<br />
gondolatai támadjanak.<br />
Egy hetet töltöttem a magánzárkában. Eleinte féltem a kihallgatómtól, de pár nap<br />
múlva már vártam, hogy reggel kilenckor találkozzunk. Ő volt az egyetlen társaságom.<br />
A hosszú, magányos délutánokon azzal ütöttem el az időt, hogy a kínai kalligráfiát<br />
gyakoroltam: pár oldalban lejegyeztem a gondolataimat, érzéseimet. Leírtam, milyen<br />
nyomasztóan sivárak a cella falai, és arról elmélkedtem, hogy egy ablaktalan helyiséget<br />
nem is lehet szobának nevezni. Aztán összegyűrtem a papírt, és bedobtam a<br />
szemetesbe. Másnap reggel a fiatal őr a gyűrött papírral a kezében lépett be a cellámba.<br />
– Ezt maga írta? – kérdezte.<br />
Tehát a szemetesemet is átnézik.<br />
– Miről szól?<br />
– Csak a gondolataimról és az érzéseimről – mondtam. – Nem tilos, ugye?<br />
– Nem – felelte csodálkozva. – Tanultam kínaiul az egyetemen, úgyhogy<br />
megpróbáltam elolvasni. Csak kíváncsi lettem, miért írta.
– Mi mást csinálhatnék?<br />
Másnap kora reggel kinyitotta az ajtót, és bedugta a fejét.<br />
– Esik a hó. Akarja megnézni?<br />
Kikísért a mosdóba, kinyitotta az ablakot és magamra hagyott. Akkor kezdett<br />
világosodni. A horizonton húzódó aranycsík fénybe vonta a felhők alját. A hópelyhek<br />
lassan, lebegve szálltak lefelé, mint a vadludak. Kislány korom óta nem volt részem<br />
ilyen látványban. A hőmérséklet jóval fagypont alatt volt. Minden épületben fények<br />
égtek, és vörös keresztek világítottak városszerte. Úgy látszik, ilyen sok itt a kórház,<br />
gondoltam. (Később megtudtam, hogy a keresztek nem kórházakat jelölnek, hanem<br />
templomokat. Észak-Koreában vagy Kínában sosem láttam ilyen jeleket.) Varázslatos<br />
látvány volt. Eszembe juttatta azt a távoli, viharos napot Andzsuban, amikor vártam,<br />
hogy az esőcseppekkel együtt a fekete ruhás hölgy is leszálljon a földre. „Ha<br />
belekapaszkodsz a szoknyájába, magával visz”, mondta Ópium bácsi. Rettegtem, hogy a<br />
titokzatos hölgy elvisz egy másik világba. Tulajdonképpen ez történt. Most itt vagyok.<br />
Másnap először láttam mosolyogni a kihallgatómat. Bejelentette, hogy a<br />
nyomozásnak vége.<br />
– Elhiszem, hogy maga tényleg észak-koreai.<br />
– Miből jött rá? – kérdeztem, miközben széles vigyor terült szét az arcomon. Úgy<br />
éreztem, mintha már hónapok óta ismernénk egymást. – Az itteni nők azt gondolják,<br />
kínai vagyok.<br />
A férfi legyintett egyet.<br />
– Tizennégy éve végzem ezt a munkát – felelte. – Egy idő után ráérez az ember a<br />
dolgokra. Általában meg tudom mondani, mikor hazudik valaki.<br />
– Hogyan?<br />
– Látom a szemén.<br />
Éreztem, hogy elvörösödöm. Tehát ezért nézett folyton a szemembe. Szó sem volt<br />
flörtölésről.<br />
– De azért maga különös esetnek számít – tette hozzá. – Tizennégy év alatt az általam<br />
kihallgatottak egy százaléka volt ilyen.<br />
Egy százalék?<br />
– Először is maga az első, aki minden bonyodalom nélkül jött ide, egyszerűen felült a<br />
repülőre a lakhelyén. Másodszor, mindössze két óra alatt ért ide, és harmadszor, nem<br />
bérelt fel közvetítőt. Erre céloztam. Egyszerűen csak felszállt egy gépre. A maga ötlete<br />
volt?<br />
– Igen.<br />
– Akkor maga zseni. – A férfi ekkorra teljesen megváltozott, beszédes lett és
arátságos. – Tudtam, hogy nem lesz magával semmi gond, mert nem hazudott az<br />
életkorát illetően. A legtöbb észak-koreainál ez nem így van. Az idősek idősebbnek<br />
hazudják magukat, mert akkor mindenféle segélyekért folyamodhatnak. A fiatalok<br />
fiatalabbnak mondják magukat, hogy ingyenes oktatásban részesüljenek. De maga<br />
megmondta, hogy a húszas évei végén jár. Amikor először bejöttem magához, arra<br />
számítottam, hogy egy harmincas évei közepén járó nő vár rám, a külseje alapján<br />
viszont huszonegynek néztem volna. Azt hittem, rossz cellába tévedtem, ezért<br />
visszamentem, hogy ellenőrizzem a dolgot. Miért vallaná be egy huszonegy évesnek<br />
kinéző észak-koreai nő, hogy a húszas évei végén jár? Mert őszinte, gondoltam.<br />
Elmosolyodtam, de a lelkem mélyén úgy éreztem, kihagytam egy jó lehetőséget.<br />
Másnap kipihenten ébredtem. Tizenegy éve érkeztem a nagy-bátyámhoz Senjangba,<br />
és azóta ez volt az első éjszaka, amikor nem gyötörtek rossz álmok.
39<br />
AZ EGYSÉG HÁZA<br />
Egy népes csoporttal kora reggel felszálltam egy minibuszra. Kétórás út várt ránk, a<br />
Kjonggi tartománybeli Anszongba tartottunk. Derűs és enyhe volt a reggel. Most<br />
először tudtam világosban alaposabban szemügyre venni új hazámat. A fákon<br />
élénkzöld rügyek pompáztak. A városban és azon túl is a messzeségbe nyúló, zöldellő<br />
dombok sorakoztak. Milyen ismerős volt nekem ez a jellegzetes koreai táj! Ahogy a nap<br />
egyre magasabbra hágott, egymás után bontakoztak ki a reggeli párából a dombok.<br />
Ezen a hegyes-völgyes vidéken volt Hanavon, vagyis az Egység Háza. A Szöultól délre<br />
található intézményben észak-koreai disszidenseknek tartottak gyorstalpaló<br />
tanfolyamokat: megismertették őket a társadalommal, amelynek hamarosan maguk is<br />
tagjai lesznek. A legtöbb észak-koreai képtelen lett volna beilleszkedni, ha nem tölt el itt<br />
két hónapot. A szabadság – az igazi szabadság, amikor az ember maga alakítja az életét,<br />
maga hozza a döntéseit – olykor kifejezetten rémisztő.<br />
Én nagyon optimista voltam. Megfogadtam, hogy bármi történjék is, sikeres leszek<br />
ebben a gyönyörű országban. Dél-Korea büszke lesz rám. Szívből hálás voltam, amiért<br />
befogadtak.<br />
Az Egység Háza nem nyújt különös látványt – osztálytermek, hálótermek, orvosi és<br />
fogorvosi rendelő, étkező, körülötte biztonsági kerítés –, mégis azt mondhatjuk, hogy<br />
ilyen hely valószínűleg nincs még egy a világon. Mintha félúton lenne két külön világ, a<br />
két párhuzamos Korea között. Itt kezdenek beilleszkedni azok, akik átjutottak a<br />
szakadékon. Az átmenet azonban csaknem mindig nehézségekkel jár.<br />
Kaptunk némi zsebpénzt, hogy rágcsálnivalót és telefonkártyát vehessünk. Azonnal<br />
felhívtam Kimet. Amióta Dél-Koreába jöttem, most először engedtek telefonálni. Kim<br />
boldogan kiáltott fel, amikor meghallotta a hangomat. Már komolyan aggódott értem.<br />
– Azt hittem, visszaküldtek Kínába – mondta.<br />
Hosszan beszélgettünk, és amikor meghallottam azt az ismerős, kedves, nyugodt<br />
nevetését, nagyot dobbant a szívem. Alig vártam, hogy találkozzunk.<br />
Ezután Okhit hívtam. Ő komppal jött át, és hamarabb átesett az ellenőrzési<br />
procedúrán. Izgatottan újságoltuk el egymásnak, mi történt velünk. Elmesélte, hogy
már kivett egy lakást Szöulban, és most állásinterjúkra jár.<br />
Amikor letettem a telefont, a legszívesebben ugrálni kezdtem volna. Csak pár hétre<br />
van tőlem az új élet!<br />
Később, az anyámmal megbeszélt időpontban felhívtam Hjeszant. Anyám elújságolta,<br />
hogy Minhónak van egy komoly kapcsolata. A lány neve Jundzsi, nagyon szép, és jó<br />
szongbun-minősítésű családból származik. A szülei imádják Minhót. Elszorult a torkom.<br />
Én sosem fogok találkozni ezzel a szerencsés lánnyal.<br />
Az anszongi létesítményben csak nők voltak. Én négy lánnyal laktam egy szobában.<br />
Azt mesélték, hogy az az agresszív nő, akivel együtt voltam az NTSZ zárkájában,<br />
minden héten kiment megnézni, rajta vagyok-e a buszon. Annyira biztosak voltak<br />
abban, hogy kínai vagyok, hogy fogadásokat kötöttek, mikor lepleződöm le. De<br />
mostanra megszelídültek. Némelyiket bűntudat gyötörte az otthon hagyott családtagok<br />
miatt, vagy a Bowibu rettenetes kínzásainak emléke bántotta. Ezek a sötét gondolatok<br />
még a jövőbe vetett reményeiket is elhomályosították. A szigorú őrizet ellenére<br />
néhányan szereztek odakintről alkoholt, és részegen dülöngéltek, amiért komoly<br />
megrovásban volt részük a reggeli összejöveteleken. Még ebben a jóval lazább<br />
környezetben is gyakoriak voltak a verekedések. A Bunyós is itt volt, de messziről<br />
elkerült.<br />
Én megszabadultam a rémálmaimtól, de furcsa módon sok disszidenst épp ezen a<br />
menedékhelyen kezdte kínozni a korábbi megpróbáltatások emléke, és megzavarta az<br />
álmukat. Egyesek idegösszeomlást, pánikrohamokat kaptak, amikor megtudták,<br />
milyen hatalmas verseny vár rájuk a munkaerőpiacon. Nekik pszichológusok<br />
segítettek, a krónikus, régóta elhanyagolt betegségekben szenvedőket orvosok<br />
kezelték.<br />
Sokaknak nehézséget okozott, hogy megszabaduljanak a régi mentalitástól. Amikor<br />
az embert állandóan figyelik a szomszédai meg a munkatársai, a paranoia<br />
nélkülözhetetlen a túléléshez, itt azonban gondot okozott, hogy ezek a nők nem bíznak<br />
senkiben. Amikor új dolgokat tanulunk, szükség van építő jellegű kritikára, de ők<br />
minden bírálatot vádaskodásnak éreztek.<br />
Az oktatás kiterjedt a demokrácia, a jogaink, a törvények és a média témájára is.<br />
Elmondták, hogyan kell bankszámlát nyitni, és hogyan igazodjunk el a metrón.<br />
Figyelmeztettek, hogy óvakodjunk azoktól a férfiaktól, akik a bizalmunkba férkőzve ki<br />
akarnak használni minket. Vendégelőadók is jöttek. Egyikük egy észak-koreai nő volt,<br />
aki sikeres pékséget nyitott Dél-Koreában. Nagy hatással volt rám a magabiztossága.<br />
Egy pap megismertetett minket a katolikus vallással (sok disszidens tér át a keresztény<br />
hitre Dél-Koreában), de a papok és apácák házasodási tilalmára adott magyarázata nagy
derültséget váltott ki a nők körében. Egy Pak úr nevű, kedves rendőr elmondta, mit<br />
tegyünk vészhelyzet esetén, például ha mentőre van szükségünk vagy bűncselekményt<br />
akarunk bejelenteni.<br />
Volt néhány történelemóránk is – sokan ekkor pillanthattak először dogmáktól<br />
szabadon a világra. A legtöbb disszidens történelmi ismeretei néhány szép legendára<br />
korlátozódtak a Nagy Vezér és a Kedves Vezető életéből. Az egyik történelemóra során<br />
közölték velünk, hogy 1950. június 25-én nem a déliek támadtak, hanem az északiak ki<br />
nem provokált támadásával kezdődött a koreai háború. Ezt sokan hangos tiltakozással<br />
fogadták. Nem tudtak belenyugodni, hogy hazánk legfőbb hittétele – amelyet a legtöbb<br />
észak-koreai elfogad – valójában hazugság. Még azok is nehezen tudták ezt<br />
megemészteni, akik amúgy tudták, hogy az észak-koreai rezsim a velejéig romlott.<br />
Hiszen ez azt jelentette, hogy minden hazugság volt, amit tanultak. Azt jelentette, hogy<br />
a június 25-i ünnepnapokon hullatott könnyeknek, a katonai szolgálatnak, a<br />
munkaversenyeknek nem volt semmi értelmük. Ezek is a hazugság részeivé váltak.<br />
Mintha visszamenőleg érvénytelenítették volna az addigi életüket.<br />
Mindennap háromszori, bőséges, változatos étkezésben részesültünk, mindenki<br />
felszedett pár kilót. Együnk csak, amennyi belénk fér, mondták az ottani alkalmazottak.<br />
Ha egyszer elmegyünk innen, nem biztos, hogy megengedhetjük magunknak ezt a jó<br />
táplálkozást. Az oktatóink figyelmeztettek minket, hogy általában véve nem lesz<br />
könnyű életünk. Nehezen találunk majd állást, mondták. Fizetni kell a számláinkat, és<br />
ha nem fizetünk időben, felhalmozódnak az adósságaink. Sokan nagy összegekkel<br />
tartoztak a közvetítőknek, akik nap mint nap ott várták őket a kapu előtt. Őket<br />
mélységes szorongással töltötték el ezek az intelmek. A Hanavonban dolgozók azt<br />
igyekeztek megértetni velünk, hogy a boldog és sikeres jövőbe vezető út bizonytalan és<br />
kanyargós. Én azt szerettem volna hallani: „Dolgozz keményen, tedd meg, ami tőled<br />
telik, és akkor sikeres leszel”. Az előadók viszont inkább mérsékelni akarták az<br />
elvárásainkat, de engem idegesítettek ezek a bizonytalan megfogalmazások.<br />
Nemsokára eljön az az idő, amikor nem kell többé máról holnapra élnem. Szabadon<br />
alakíthatom majd a sorsomat. De bármennyire próbáltam is elképzelni az előttem álló<br />
utat, nem láttam mást, csak örvénylő ködöt, és a köd mélyén a megválaszolatlan<br />
kérdéseket: mi lesz anyámmal, Minhóval, Kimmel?
A dél-koreai kormányzat nem kíván észak-koreai gettót létrehozni, ezért a<br />
disszidenseket az ország legkülönbözőbb kis- és nagyvárosaiban helyezik el. Nem mi<br />
döntjük el, hová küldenek. Kilencvenkilenc százalék Szöulba menne, de a lakáshiány<br />
miatt csupán néhányan kerülhetnek oda. Mindannyian kaptunk 19 millió vont (kb. 5<br />
millió forintot) lakhatási költségekre.<br />
Jómagam szívből reméltem, hogy Szöulban lakhatok. Azt gondoltam, ott könnyebben<br />
kapnék állást, és Kim is ott élt. Hanavonban nem telt el úgy nap, hogy ne gondoltam<br />
volna rá. A tanórák közben is róla ábrándoztam. Megpróbáltam elképzelni, milyen a<br />
lakása Gangnamban, milyen lesz majd találkozni a szüleivel, a menő barátaival, hogyan<br />
tölti a vasárnap reggeleket – presszókávéval, dzsesszzenével, tőzsdehírekkel.<br />
De eléggé elkedvetlenedtem, amikor rájöttem, hogy több száz emberből csak tízen<br />
kapnak lakást Szöulban. Tíz ember. Hogy ne érje őket az igazságtalanság vádja,<br />
Hanavonban a sorsolás módszerét alkalmazták: egy dobozból húzták ki a számokat.<br />
A zsúfolt előadóteremben az egyik alkalmazott megrázta a dobozt, mint valami<br />
showműsorban, aztán kihúzta a tíz számot. Egyesével, hangosan felolvasta őket: 126,<br />
191, 78, 2, 45… A győztesek a magasba emelték a karjukat, sírtak a boldogságtól,<br />
összeölelkeztek a barátnőikkel. Én nem is igazán figyeltem. Lehangolt ez az egész<br />
látványosság. Azon tűnődtem, vajon hová küldenek majd.<br />
201, 176, 11…<br />
A sorsolást végző férfi körbenézett.<br />
– Tizenegyes! Kinél van a tizenegyes?<br />
A nyugati part nem is lenne olyan rossz.<br />
– Tizenegyes! Jelentkezzen már!<br />
Eszembe jutott egy régi nyári emlék: Andzsu környékén voltunk a tengerparton, és<br />
apám elmagyarázta, hogy az árapályt a hold okozza. Aztán erős fájdalmat éreztem a<br />
karomban. A mellettem ülő nő megbökött:<br />
– Te vagy a tizenegyes!
40<br />
ÚJ ISMERETEK<br />
A buszról leszállva Pak úr várt, az a mosolygós rendőr, aki Hanavonban a személyes<br />
biztonságunkról tartott előadást.<br />
– Ugyanazon a környéken fog lakni, ahol én – mondta. – Csak szóljon, ha segíthetek.<br />
Pak úr a negyvenes évei elején járt, a rendőrség Biztonsági Részlegén dolgozott.<br />
Nyugalma, tekintélye kissé apámra emlékeztetett. Segített berendezkedni és kitölteni a<br />
papírokat a dél-koreai személyi igazolvány és útlevél kérelmezéséhez. Ő volt az egyik<br />
legmelegszívűbb ember, akivel Dél-Koreában találkoztam.<br />
Az új otthonom kétszobás bútorozatlan lakás volt Szöul délnyugati részén, a<br />
Kumcshon negyedben, nem messze a Tokszan metróállomástól, egy huszonöt szintes<br />
épület tizenharmadik emeletén. Az ablakból hasonló házakra és az utcára lehetett látni.<br />
Mögötte nagy domb magasodott. Nem volt különösebben jómódú környék.<br />
A Vöröskereszt önkéntesei vittek el az új lakásomba. Aztán elköszöntek, a fémajtó<br />
becsukódott, a kattanás hosszan visszhangzott a folyosón, én pedig egyedül maradtam.<br />
Szabad voltam, nem kellett bujkálnom. Sokáig álltam az ablaknál, néztem az odalent<br />
zajló életet, figyeltem, hogyan nyúlik egyre hosszabbra az épületek árnyéka, amint a<br />
nap nyugat felé tart. Rájöttem, hogy fogalmam sincs, mit tegyek. Ha akarom, elmegyek,<br />
veszek egy matracot meg egy tévét, és nézem a szappanoperákat reggeltől estig; ha<br />
akarom, hagyom felgyűlni a koszos ruhákat meg a piszkos edényeket; ha akarom, itt<br />
állok, és megvárom, míg a nyár őszbe fordul, az ősz meg télbe. Senki sem fog<br />
beleszólni. A szabadság többé nem elvont fogalom volt számomra. Egyszerre pánikba<br />
estem. Annyira ijesztő és nyugtalanító volt ez az érzés, hogy felhívtam Okhit, és<br />
megkérdeztem, nála tölthetném-e az éjszakát.<br />
Okhit nagy megkönnyebbüléssel töltötte el, hogy újra találkoztunk. Átöleltük<br />
egymást, gratuláltunk egymásnak, amiért valóra váltottuk az álmunk, aztán leültünk a<br />
padlóra, és instant tésztás levest ettünk. Okhi elmesélte, milyen tapasztalatokat szerzett,<br />
amióta Szöulba költözött. Kijózanító történet volt. Bár hozzám hasonlóan ő is éveket<br />
töltött Sanghajban, egyáltalán nem találta könnyűnek az itteni életet. Elmondta, mi<br />
történt az egyik állásinterjúja után. Azt mondták neki, majd értesítik a döntésről.
Amikor több nap elteltével sem szóltak, felhívta a céget, ahol közölték vele, hogy azért<br />
nem telefonáltak, mert a nyílt visszautasítás udvariatlanságnak minősül.<br />
Az észak-koreaiak büszkék arra, hogy nyíltan megmondják a véleményüket, erre<br />
maga Kim Dzsong Il tanította őket. A külföldieket gyakran meghökkenti az északkoreai<br />
diplomaták nyers modora. Okhi élménybeszámolóját hallva támadt először az a<br />
gyanúm, hogy a két Korea két különálló kultúrát fejlesztett ki. És ezután csak rosszabb<br />
lett a helyzet. Meg kellett állapítanom, hogy a nyelv és az értékek, amelyekről azt<br />
gondoltam, hasonlóak északon és délen, valójában nagyon is különbözőek. Ez már két<br />
külön nép.<br />
Másnap Kim hazarepült Sanghajból, és egyenesen hozzám jött. Majd’ elolvadtam,<br />
amikor megláttam. Három hónapja váltunk el. Sokáig csak ott álltunk összeölelkezve,<br />
és azt suttogtuk, mennyire hiányzott a másik. Hiányzott az érintése, az illata, a<br />
megnyugtató hangja.<br />
Időközben megnövesztette a haját. Ettől még jóképűbb lett, már ha ez egyáltalán<br />
lehetséges.<br />
Később elvitt egy nagy, soktermes moziba Jongszanba. Azt javasolta, vegyünk valami<br />
ennivalót a büfében, és megkérdezte, mit kérek. Elolvastam a pult fölött lévő,<br />
kivilágított menüt. Koreaiul volt, de egy szót sem értettem belőle. Mi az a na chos, pop<br />
corn, co la? Természetesen ismertem ezeket a dolgokat Kínából. De a koreai betűkkel<br />
átírt angol teljesen összezavart. És nem ez volt az egyetlen ilyen élményem. Amikor az<br />
emberek olyanokat mondtak, hogy az apateu-jukból elebaytoh-hal mentek le, aztán<br />
fogtak egy tekshit, azzal mentek a meetingre, mindig zavarba jöttem. Sejtelmem se volt,<br />
miről beszélnek. Tanulnom kellett. Pontosabban elölről kellett kezdenem a tanulást.<br />
Én egy kommunista országban nőttem fel, ahol az Atya és Vezető mindenről<br />
gondoskodott. Az állampolgárok életében a lojalitás volt a legfontosabb, nem a tanulás,<br />
és még csak nem is a kemény munka. A társadalmi helyzetet a család szongbunminősítése<br />
szabta meg. A társadalmi helyzet Dél-Koreában is sokat számít, de nem<br />
örökletes. A tanultság határozza meg. És bár az oktatásnak fontos kiegyenlítő szerepe
van Dél-Koreában – még a gazdag családból való gyerek sem viszi semmire, ha rosszul<br />
teljesít az iskolában –, az elnyomás bizonyos formái is az oktatási rendszer szerves<br />
részét képezik. Részben ez az oka annak, hogy a felmérések szerint a dél-koreai a fejlett<br />
világ legboldogtalanabb népe.<br />
Mindenki, akivel megismerkedtem, kétségbeesetten igyekezett jó oktatáshoz jutni,<br />
nehogy a társadalom aljára süllyedjen. A nagy tolongásban a diákok nyolcvan<br />
százaléka egyetemre megy. Még a popsztárok és a sportolók is diplomát szereznek,<br />
nehogy úgy tekintsenek rájuk, mint a maradék húsz százalékhoz tartozókra.<br />
Az anyák már az óvodában különórákra járatják a gyerekeiket, hogy bírják a<br />
versenyt. Akkora a nyomás, hogy az iskolaévek sokak számára valóságos tortúrát<br />
jelentenek. Miután majdnem mindenki egyetemet végez, külön képesítések<br />
szükségesek ahhoz, hogy valaki kitűnjön egy állásinterjún – perfekt angoltudás és<br />
egyebek. Ha ez után a hosszú küzdelem után valaki állást kap valamelyik világhírű délkoreai<br />
vállalatnál, például a Hyundainál, a Samsungnál vagy az LG-nél, akkor<br />
elmondhatja, hogy sikerrel járt.<br />
Az észak-koreai disszidensek csak vergődnek, mert az az oktatás, amiben otthon<br />
részesültek, mit sem ér egy fejlett országban. Ha túl idősek ahhoz, hogy visszaüljenek<br />
az iskolapadba, csak alantas munka jut nekik. De még ha fiatalok, akkor is azt látják,<br />
hogy csúnyán lemaradtak, és elvesztik az önbizalmukat. Volt némi fogalmam<br />
minderről, amikor Sanghajban éltem, de az első szöuli hetekben értettem meg igazán,<br />
milyen helyzetbe kerültem. Akkor aztán rájöttem, mit értettek azon Hanavonban, hogy<br />
nehézségek várnak ránk. Egyetemi diploma nélkül itt senki leszek.<br />
Miután az észak-koreaiak általában rosszul fizetett, alacsonyabb rendűnek tartott<br />
állásokban dolgoznak, lenézik őket Dél-Koreában. A diszkrimináció és a lekicsinylés<br />
ritkán nyilvánul meg nyíltan, de érezhető. Ezért sok disszidens megpróbálja eltitkolni a<br />
származását, megváltoztatni a kiejtését, amikor munkát keres. Nagyon bántott, amikor<br />
ezt meghallottam. Én évekig titkolóztam Kínában. Itt is ezt kell tennem?<br />
Kim segítségével simábban ment a beilleszkedésem, mint sok más disszidensnek,<br />
akivel Hanavonban ismerkedtem meg. Közülük többen is a szolgáltatóiparban vagy<br />
gyárakban kerestek munkát, olyan helyeken, ahol étkezést is kapnak. Én ezt nem<br />
akartam. Elegem volt a pincérkedésből. Nem akartam többé máról holnapra élni.<br />
Beletelt némi időbe, míg erre rájöttem. Pár hét múlva úgy döntöttem, beiratkozom egy
hat hónapos könyvelői kurzusra. A számolás mindig jól ment, és azt gondoltam, így<br />
könnyebben találok majd jó állást. A diáktársaim mind nők voltak. Hamar megtudtam<br />
tőlük, hogy maguk a dél-koreaiak is nehezen boldogulnak saját társadalmukban.<br />
Sokan közülük nem tudtak neves cégeknél elhelyezkedni, és ettől depressziósak,<br />
beletörődőek lettek, abban a hitben éltek, hogy a sors ellenük fordult. Minden apró<br />
hibájukat – túl kövérek, túl alacsonyak –, minden balsikerű szerelmi ügyüket<br />
felnagyították, és a kudarc okaként tüntették fel. Én mégsem tudtam együtt érezni<br />
velük. Minden országnak megvannak a maga bajai. A sirámaik néha úgy hatottak, mint<br />
valami tévés melodráma.<br />
Ám alig pár héttel azután, hogy újra találkoztam Kimmel, az én szerelmi életemben is<br />
melodráma játszódott le. Amikor Sanghajban együtt éltünk, olyan erősek voltak az<br />
egymás iránti érzéseink, hogy meggyőződésem volt: hamarosan összeházasodunk.<br />
Vártam, hogy megkérje a kezemet. Ám azóta két és fél év telt el, és nem került sor<br />
lánykérésre. Szöulban aztán megértettem, mi az akadály.<br />
Kim Gangnamban nőtt fel, a Han folyó déli partján elterülő gazdag, divatos<br />
városrészben. A családja szépen profitált a gazdasági fellendülésből, az ingatlanárak<br />
szárnyalása milliomossá tette őket. Kim kiváló oktatásban részesült, a szülei is a legjobb<br />
egyetemeken végeztek. Az oktatás kulcsfontosságú Dél-Koreában, de a végzettség nem<br />
cél, csupán a magasabb társadalmi státus elérésének eszköze, a magasabb társadalmi<br />
státus pedig annak a biztosítéka, hogy az életünk nem vehet száznyolcvan fokos<br />
fordulatot egyik napról a másikra. Egy olyan országban, amely egyetlen emberöltő alatt<br />
tört ki a harmadik világból és lett a világ tizennegyedik legfejlettebb gazdasága, az<br />
éhség és az instabilitás még eleven emlék. Ha minden összeomlik is, a magas<br />
társadalmi státusú embernek megmarad a családja, a kapcsolatai, akikre támaszkodhat.<br />
Kim barátai mind hasonló környezetből jöttek. Akadtak köztük ismert színészek és<br />
modellek is – a szöuli felső tízezer tagjai. Amikor este elmentünk valahová, néhány<br />
velem egykorú lány nyugati luxus sportkocsival érkezett. A szüleik komoly állást<br />
töltöttek be a koreai nagyvállalatoknál. Nekem meg nem volt semmim – se családom,<br />
se állásom, se diplomám, se pénzem. Nem volt backem, ahogy a dél-koreaiak mondják<br />
(az angol background, vagyis „háttér” szóból), azaz nem voltak összeköttetéseim, nem<br />
voltak támogatóim.<br />
Nem sajnáltam magamat. Tulajdonképpen Észak-Koreában is hasonló nézetrendszer
uralkodott. Szegény bácsi egy magas szongbun-rangú családban nőtt fel, de a jó<br />
tanácsokra fittyet hányva elvett egy lányt a kollektív gazdaságból, és a társadalmi<br />
ranglétra aljára süllyedt. Kim is fellázadhatott volna a szülei ellen, megszökhetett volna<br />
velem, összeházasodhattunk volna. Talán még boldogok is lettünk volna egy-két évig.<br />
De a szerelem múlandó. Az ő lelkiismeretét viszont örökösen bántotta volna, milyen<br />
csalódást okozott a családjának. Belefáradt volna a velem töltött életbe, és a végén arra<br />
jutott volna – mint ahogy valószínűleg Szegény bácsi is –, hogy a házassága volt élete<br />
legnagyobb tévedése.<br />
Kim előbb jött rá erre, mint én – feltehetőleg már akkor, amikor Sanghajban éltünk –,<br />
és megpróbált kiutat keresni.<br />
– Szeretném, ha egyetemre mennél – mondta egyszer, amikor a felső tízezer tagjai<br />
körében töltött este után hazavitt kocsival. – Ha bejutnál az orvosira vagy a<br />
gyógyszerészetire, az nagyon tetszene a szüleimnek.<br />
Én csak bámultam magam elé, és nem szóltam. Még be sem mutatott a szüleinek.<br />
De azért másnap reggel utánanéztem a dolognak. Az orvosi egyetem nagyon drága<br />
volt, és csak a legkiválóbbak tudták sikerrel letenni a felvételi vizsgát. Ráadásul azt<br />
mondták, hogy miután érettségi nélkül hagytam el Észak-Koreát, előbb egy kétéves<br />
felkészítő kurzust kellene végeznem, és csak azután jelentkezhetnék egyáltalán. Ez a<br />
hatalmas vállalkozás, amelybe Kim szüleinek kedvéért kellene belevágnom, egy<br />
évtizedet venne igénybe.<br />
2008 nyarán Kimmel és népes baráti társaságával néztem a tévében a pekingi olimpiát<br />
egy gangnami lakásban. Amikor dél-koreai sportolók nyertek, a társaság lelkes<br />
ujjongásban tört ki, mint mindenki, aki a közeli lakásokban nézte a közvetítést. Csak<br />
úgy zengett a környék. Azt kiabálták: „Uri nara!” (A mi hazánk!) és „Tehan Minguk!”<br />
(Koreai Köztársaság!). Én is örültem, de nem tudtam velük kiabálni. Megpróbáltam,<br />
mert szerettem volna beilleszkedni, de a szívem elcsöndesedett, és nem jöttek ki a<br />
szavak a számon.<br />
A lelkem mélyén Észak-Koreának szurkoltam. Büszke voltam, amikor az ország, ahol<br />
éltem, aranyérmeket nyert. De nem tudtam ujjongani. Dél-Korea mégiscsak ellenség.<br />
A közvetítés után nem mentem vacsorázni Kimmel, inkább visszatértem a kis<br />
lakásomba, ahol még mindig ünneplés, ujjongás hallatszott a többi házból.<br />
Elszomorított ez az élmény. Éjszaka álmatlanul feküdtem a matracomon, néztem,
ahogy a város fényei színesre festik a felhőket. Szöul ege borostyánsárga húslevesre<br />
emlékeztetett, a nagy világosságtól nem is látszottak a csillagok. Hjeszanban a Tejutat<br />
láttam a szobám ablakából.<br />
Az olimpia hatalmas identitásválságot indított el bennem. De valószínűleg már régóta<br />
érlelődött a dolog, és Kim hezitálásának meg a tanulatlanságomnak is szerepe volt<br />
benne.<br />
Ki vagyok én? Észak-koreai? Ott születtem és nevelkedtem. Kínai? Végül is ott lettem<br />
felnőtt. Vagy dél-koreai? Ugyanolyan nemzetiségű vagyok, mint az itteniek, ugyanaz a<br />
vér folyik az ereimben. De attól, hogy dél-koreai állampolgárságom van, már rögtön<br />
dél-koreaivá váltam? Az emberek itt lenézik, szolgaként kezelik az észak-koreaiakat.<br />
Szerettem volna tartozni valahová, mint mindenki más körülöttem, de nem volt<br />
olyan ország, amelyet a hazámnak mondhattam. És nem volt, aki elmagyarázta volna,<br />
hogy a világban rengeteg ember él töredezett identitással, nincs ennek semmi<br />
jelentősége. Csak az számít, milyen emberek vagyunk.<br />
Mint amikor egy könyv mindig ugyanott nyílik ki, én is folyton visszatértem ahhoz a<br />
gondolathoz, milyen jó lenne visszamenni Észak-Koreába. De most, hogy már délkoreai<br />
állampolgár voltam, nem tehettem. Ha mégis átmegyek, a legjobb esetben<br />
propagandacélokra használnak, mint olyan valakit, aki otthagyta Dél-Koreát (ez meg is<br />
történt néhány emberrel, aki úgy döntött, hogy hazamegy); rosszabb esetben börtönbe<br />
zárnak vagy agyonlőnek.<br />
Anyám sejtette, hogy magányos és boldogtalan vagyok. Minden vasárnap beszéltem<br />
vele. De nem akartam terhelni a gondjaimmal. Neki is megvolt a maga baja. Amióta a<br />
három zacskót küldtem neki, benne a pénzzel, és fegyveresek kutatták át a házat, sötét<br />
árnyék lebegett fölötte. Az incidens felkeltette a Bowibu figyelmét, és valahányszor<br />
Phenjanban tisztogatást rendeltek el, anyám felkerült azok listájára, akiket valami isten<br />
háta mögötti hegyi faluba akartak küldeni belső száműzetésbe. Minden alkalommal<br />
hatalmas összegű kenőpénzt kellett fizetnie a vizsgálatot végzőknek, hogy levegyék a<br />
nevét a listáról, de attól félt, hogy ez nem mehet így örökké.<br />
Ha tudták volna az igazat – vagyis hogy a lány Dél-Koreába disszidált –, habozás<br />
nélkül letartóztatták volna őt és Minhót. Anyám azt mesélte, hogy Hjeszanban egyre<br />
nehezebb az élet. És visszatért az éhínség. Egészen elkeserítettek ezek a hírek. Talán<br />
ideje volna, hogy ő is átjöjjön Dél-Koreába. Minden vasárnap finoman megpendítettem<br />
előtte azt a lehetőséget, hogy Szöulba jöhetne.<br />
– Soha, de soha nem megyek el innen – felelte erre.
Lassanként kezdtem kivergődni csüggedt hangulatomból. Végül is milyen sokat<br />
kockáztattam azért, hogy eljussak ide! Nem adhatom fel. Azon a derűs reggelen, útban<br />
Hanavon felé megfogadtam, hogy sikeres leszek ebben az országban, Dél-Korea büszke<br />
lesz rám. Bármi történjék is, összeszedem magam, és végigcsinálom. Nem vallhatok<br />
kudarcot.<br />
2008 nyarára kemény munkával megszereztem a könyvelői képesítést. Egy jogi cég<br />
állást ajánlott, havi 1,3 millió von (kb. 340 ezer forint) fizetéssel, ami tisztességes<br />
összegnek számított. De rövid megfontolás után visszautasítottam. Arra jutottam, hogy<br />
diploma nélkül nem fogok tudni továbblépni.<br />
Fontolgatni kezdtem, hogy mégis belevágok a kimerítő egyetemi felvételi vizsgába.<br />
Kiszámoltam, hogy mire felvesznek, harmincéves leszek. Harmincnégy évesen<br />
diplomáznék. Képes leszek én erre? Feltettem a kérdést egy online fórumon. Rengeteg<br />
választ kaptam. „Nehéz lesz nálad tíz évvel fiatalabb emberekkel tanulnod”, mondta<br />
valaki. „Add fel, keress munkát”, tanácsolta egy másik. Gyakori válasz volt ez is: „Akkor<br />
jársz a legjobban, ha férjhez mész.” Mielőtt túl késő lesz, tehették volna hozzá.<br />
Egyetlen ember biztatott csak: Pak úr. Ő valóban azt szerette volna, hogy sikeres<br />
legyek, és bátorított, hogy vágjak bele. De mielőtt beadtam volna a jelentkezésemet,<br />
úgy gondoltam, van még egy teendőm: nevet kell változtatnom.<br />
Hanavonban azt hallottam, hogy egyes disszidensek családját megbüntették, amikor<br />
a Bowibu megtudta, hogy a hozzátartozójuk délre ment. A disszidensek között is<br />
csaknem biztosan voltak kémek, akik Phenjanba küldtek jelentéseket. Ezért sokan<br />
megváltoztatták a nevüket. De nem ez volt az egyetlen ok. Volt, aki azért folyamodott<br />
ehhez a megoldáshoz, mert azt jósolták neki, hogy az új név szerencsét hoz.<br />
Amikor közöltem Pak úrral, hogy új, különleges jelentésű nevet szeretnék, elvitt egy<br />
csakmjongszóhoz, vagyis hivatásos névadóhoz. Ötvenezer vont (kb. 12 500 forintot)<br />
fizettem a hölgynek, majd megadtam a születésem dátumát és az eredeti nevem<br />
mindkét tagját.<br />
– Ezek egyike okozta a balszerencséjét – mondta lágy hangon.<br />
Akaratlanul is elmosolyodtam. Eszembe jutott, amikor sok évvel ezelőtt anyám egy<br />
hajnalon elvitt Teocshonba ahhoz a zilált hajú jósnőhöz. Ez a nő tetszetősebb külsejű<br />
volt: középkorú, göndörre dauerolt hajú. Ismerős érzés fogott el, amikor láttam, hogy<br />
lehunyja a szemét. Arra gondoltam, milyen nevetséges ez az egész, mégis szerettem
volna hinni minden szavát.<br />
Úgy döntöttem, a segítségére leszek.<br />
– Örökösen fázom – jelentettem ki.<br />
– Igen – vágta rá, mint aki érti a célzást. – Igen, magának jin szervezete van, nem<br />
csang, ezért egy meleg névvel kell felmelegítenie magát – mondta. Öt névből<br />
választhattam. A Hyeonseo lett a nyerő.<br />
– Ezzel a névvel a nap ereje fog sütni magára – mondta a nő, de figyelmeztetett: – Ez a<br />
név olyan erős, hogy nagy szerencsét hozhat, de az is lehet, hogy felülkerekedik<br />
magán, és nagy szerencsétlenséget hoz. Ezért azt ajánlom, válasszon egy becenevet is,<br />
hogy ellensúlyozza a „Hyeonseo” elsöprően pozitív erejét.<br />
Nem, gondoltam. Nem kell több név. Hyeonseo leszek, és kész.<br />
2009 nyarán több egyetemre is jelentkeztem az új nevemen. Hogy növeljem az<br />
esélyeimet, angolul kezdtem tanulni egy tankönyvből, de roppant nehéznek találtam.<br />
Tudtam, hogy ha egyáltalán behívnak szóbeli vagy írásbeli felvételire, az<br />
szeptemberben vagy októberben lesz. Várnom kellett tehát pár hetet. Ha felvesznek, a<br />
következő évek kiszámítható módon szemeszterekre és szünetekre tagolódnak majd.<br />
De alighogy kezdtem berendezkedni és megállapodni, ismét visszazuhantam a<br />
szakadék mélyére.
41<br />
A MITIKUS ÉVRE VÁRVA<br />
– Lehet, hogy most éheznek az emberek – mondta anyám, és bizonytalanul elcsuklott a<br />
hangja. – De majd megjavul a helyzet. Mindannyian 2012-t várjuk.<br />
Felnyögtem. 2012-ben lesz Kim Ir Szen születésének századik évfordulója. Már csak<br />
három év van hátra addig. A pártpropaganda évek óta azt harsogta, hogy abban az<br />
évben éri el Észak-Korea a célját, hogy „erős és virágzó ország” legyen.<br />
Én tudtam, hogy úgysem változik semmi, de anyám honnan tudhatta volna?<br />
Morgolódott ugyan a nehézségek miatt, de nem látott más perspektívát, és még mindig<br />
hitt azokban az értékekben, amelyeket a rezsim hirdetett. Kívülállók nemigen érthetik,<br />
milyen nehéz egy észak-koreainak eljutni addig a pontig, hogy elfogadja: a Kimrendszer<br />
nem egyszerűen rossz, hanem alapvetően téves. Sok tekintetben normális az<br />
életünk Észak-Koreában: aggódunk a pénz miatt, sok örömet lelünk a gyerekeinkben,<br />
túl sokat iszunk, izgulunk a karrierünkért. Egy dolgot nem teszünk soha: nem<br />
kételkedünk a párt szavában, mert akkor nagyon komoly bajba kerülnénk. Azok az<br />
észak-koreaiak, akik nem hagyták el az országot, képtelenek kritikusan gondolkodni,<br />
mert nincs összehasonlítási alapjuk – nem ismernek korábbi kormányzatokat, másféle<br />
politikát, más társadalmakat a világban. Így hát mindenki mással együtt anyám is várta<br />
2012 mitikus hajnalát.<br />
– Omma, te mondtad, hogy az élet egyre rosszabb. Sosem lesz változás – mondtam. –<br />
Hallgass rám. Rengeteg észak-koreai családdal találkoztam itt. Általában először csak<br />
egy ember jön át, aztán ő áthozatja a család többi tagját is.<br />
– Túl sok olyan ember kivégzését láttam, aki megpróbálta elhagyni az országot –<br />
csattant fel. – Nem akarom, hogy Minho börtönbe kerüljön miattunk. És azt se<br />
szeretném, ha főbe lőnének a hjeszani repülőtéren, és a testvéreimnek az első sorból<br />
kellene nézniük.<br />
– De Omma, itt annyival jobb az élet! Minden a tiéd lehet, amit csak kívánsz.<br />
A kormány komoly összegekkel segíti a beilleszkedésünket.<br />
– Azt mondtad, nem vagy boldog.<br />
– Csak siránkoztam. – A kitartó ismételgetéssel kezdtem megtörni az ellenállását. –
Majdnem tizenkét éve nem láttalak. Beléptem a húszas éveimbe, lassan harminc<br />
leszek, és egyszer sem találkoztunk. Szeretnék férjhez menni, gyerekeket szülni, de mi<br />
értelme, ha sosem láthatsz minket? Ha most nem teszünk valamit, soha többé nem<br />
találkozunk.<br />
Hosszú csönd következett. Rájöttem, hogy anyám halkan sírdogál. Elviselhetetlen a<br />
gondolat, hogy többé nem találkozhatunk, mondta.<br />
A következő három-négy hétben tovább győzködtem.<br />
– Gyere át másfél évre – kértem. – Ha nem tetszik, bármikor simán hazamehetsz.<br />
Persze hazudtam, de valahogy meg kellett győznöm, úgyhogy azt gondoltam, a jó<br />
szándék mentségemül szolgál. Együtt leszünk, és neki nem kell többé félnie semmitől.<br />
Úgy éreztem, addig kell ütnöm a vasat, amíg meleg, anyám ugyanis már tudakozódni<br />
kezdett, hogyan lehetne elintézni, hogy a nyilvántartásokba ne kerüljön be a távozása.<br />
De azért még mindig ingadozott.<br />
Aztán egy nagy port kavaró hjeszani esemény hatására elszánta magát. Városszerte<br />
körözési hirdetmények jelentek meg a falakon egy közismert pártkáder, Szol Dzsongsik<br />
képével. Ő volt a Szocialista Ifjúsági Szövetség tartományi titkára. A szóbeszéd szerint<br />
disszidált. A hjeszaniakat meglepte az eset. Anyám arra gondolt: ha egy ilyen fejes is<br />
elmegy, én miért ne tenném? A dolog a lehető legjobbkor jött.<br />
A következő vasárnapon anyám maga hozta fel a témát.<br />
– Eldöntöttem. Megyek. – Nem fogalmazott egyértelműen, mert félt, hogy a Bowibu<br />
lehallgatja. Ideges volt. – Nem lesz baj?<br />
Kis híján üvölteni kezdtem a boldogságtól.<br />
– Úgy intézem, hogy ne lehessen semmi baj – mondtam, bár tudtam, hogy ilyen<br />
ígéretet legfeljebb a kínai elnök tehetne.<br />
– Az öcséd nem jön.<br />
Ettől aztán leszálltam a felhők közül.<br />
– De hát neki is jönnie kell! Együtt kell jönnötök! Túl veszélyes lenne neki, ha ott<br />
maradna.<br />
– Jól meglesz. Megvan a saját vállalkozása, és hamarosan összeházasodnak<br />
Jundzsivel.<br />
– Összeházasodnak?<br />
Ezt most hallottam először. A vállalkozásáról már tudtam. Csempészett motorokkal<br />
üzletelt – kínai Haocsüe meg Suangsi modellekkel, de néha drága japán<br />
gyártmányokkal is. Nyaranta szétszerelte a motorokat, és tutajon vitte át őket a folyón.<br />
Telente átmotorozott a jégen. A határőrök tíz százalékot kaptak a bevételből, és még<br />
cigarettát, kínai sört vagy trópusi gyümölcsöket is adott nekik. Minho leleményes volt
és dörzsölt – a legkorábbi hjeszani emlékei az éhínség idejéből származtak, és ez<br />
megkeményítette –, de hozzám hasonlóan makacs is. Ha egyszer belekezdett valamibe,<br />
nemigen lehetett lebeszélni róla.<br />
Végül is örülnöm kellett volna, hogy jól van. Anyám azt mondta, Jundzsi hihetetlenül<br />
szép lány. Tizennyolc éves volt, amikor a megfigyelők, akik zenészeket és szép lányokat<br />
kerestek Kim Dzsong Ilnek, elmentek az iskolájába, és úgy döntöttek, hogy beveszik a<br />
Kedves Vezetőt szórakoztató csapatba. Az anyja azonban nem akarta, hogy elvigyék,<br />
ezért azt hazudta, hogy a lánya nem egészséges.<br />
Minho azt mondta, segít Ommának átjutni Kínába, de ő maga otthon marad. Jundzsi<br />
anyja a Bowibunál dolgozik, ez majd megvédi. A családnak nyugodtan elárulhatjuk a<br />
titkunkat.<br />
Mit mondhattam volna erre? Minho nyilvánvalóan fülig szerelmes volt a lányba.<br />
Tervezgetni kezdtem. Először is felvettem a kapcsolatot Kim tiszteletessel, egy<br />
középkorú protestáns lelkésszel, akinek a szervezete minden szombaton tüntetett<br />
Inszadongban, Szöul népszerű bevásárló negyedében az észak-koreaiak emberi jogaiért.<br />
A lármás demonstrációk a mindennapi élet szerves részei Szöulban.<br />
Valahányszor bementem a belvárosba, mindig láttam egy-egy magányos tüntetőt<br />
valamelyik kormányzati épület előtt, kezében táblával, vagy munkásokat, akik a<br />
fejpántjukra írták jelszavaikat, és öklüket a magasba emelve énekeltek. Először<br />
meglepett a látvány – furcsálltam, hogy itt az emberek hangosan hirdethetik a<br />
panaszaikat, és nem kell félniük attól, hogy letartóztatják, kivégzik őket.<br />
Kim tiszteletes kínai kapcsolatai segítségével már több száz embernek segített<br />
elmenekülni Észak-Koreából. A módszere az volt, hogy a disszidenseket egy délnyugatkínai<br />
városon, Kunmingon keresztül átterelte a határon Vietnamba, ahol aztán<br />
eljuthattak a dél-koreai nagykövetségre.<br />
Kínán keresztül az út több mint 3200 kilométer, és egy hétig tart. Ráadásul olyan<br />
veszélyes, hogy sokan halálos mérget visznek magukkal, hogy ha elkapják őket, ne<br />
kelljen visszamenniük Észak-Koreába és szembenézniük a következményekkel. Inkább<br />
öngyilkosok lesznek. Dél-Korea nem akarja veszélyeztetni Kínához fűződő jó viszonyát<br />
azzal, hogy beengedi az észak-koreai menedékkérőket pekingi nagykövetségére és más<br />
kínai vá-rosokban található konzulátusaira, ezért összejátszik a kínai hatóságokkal a<br />
menekültek távoltartása érdekében. Még ha be is jut valaki a nagykövetség kapuján,
hosszú várakozásra számíthat. Volt, aki hét évig várt, míg Kínától engedélyt kapott a<br />
továbbutazásra.<br />
Kim tiszteletest az utcán találtam, éppen a szokásos szombati tüntetés zajlott.<br />
A földön ülő demonstrálók skandálását túlkiabálva elmondta, hogy anyámnak egyedül<br />
kell átkelnie a Jalu folyón, de onnan már tovább tudja vezetni. Ez 4000 dollárba kerül.<br />
A másik lehetőség az, hogy anyám egyedül elmegy Kunmingba, és onnan elviszik<br />
Vietnamba a dél-koreai nagykövetségre. Így csak 2000 dollár az ár. Anyámat egy kínai<br />
közvetítőre bízzák, akivel a tiszteletes intézi a dolgokat. Megköszöntem a felvilágosítást,<br />
és felírtam a lelkész telefonszámát, de rossz érzésem támadt.<br />
Közvetítők.<br />
Egész este ezen rágódtam a lakásomban. Kim felhívott, és megkérdezte, mivel<br />
töltöttem a napot. Válaszra nyitottam a számat, de aztán meggondoltam magam.<br />
Úgysem értené. Azt mondaná, hogy ez őrülten veszélyes vállalkozás, és értetlenkedne,<br />
miért nem törődöm bele a helyzetbe. Kim nem sokat tudott Észak-Koreáról, mint<br />
ahogy a barátai sem. A legtöbben még gondolni sem akartak Észak-Koreára, nemhogy<br />
beszélni róla. Elzárkóztak, valahányszor szóba hoztam a témát. Az északi ország olyan<br />
volt, mint a padlásra bezárt, őrült nagybácsi. Jobb, ha nem beszélünk róla.<br />
Azt reméltem, hogy Kim tiszteletes segítségével valahogy kikerülhetők a közvetítők,<br />
de tudtam, hogy helyi szinten még a humanitárius szervezeteknek is gyanús alakokra<br />
kell hagyatkozniuk. Ezek a közvetítők törvényt szegtek, és a pénz vágya hajtotta őket,<br />
így hát nemigen voltak megbízható, kellemes figurák. Ha veszélyesre fordult a helyzet,<br />
felszívódtak, mint a hajnali köd, az ügyfeleiket pedig sorsukra hagyták, akár a<br />
rendőrség fogta el őket, akár ennél is rosszabb történt. Sosem bocsátottam volna meg<br />
magamnak, ha anyám is így jár; ha visszaküldik Észak-Koreába. Megtárgyaltam a<br />
kérdést Okhival, aztán úgy döntöttem, csak az út utolsó szakaszán veszek igénybe<br />
közvetítőt – a Kínából való kijutásnál.<br />
Elmegyek Csangpajba, és ott várom anyámat a folyóparton. Én magam fogom elvinni<br />
Kínán keresztül Kunmingba.
42<br />
KÍSÉRTETEK ÉS HARAPÓS KUTYÁK<br />
Amikor megnyomtam a csengőt, ugyanúgy összerándultak az idegeim, mint régen.<br />
Tizenhét évesen is itt álltam, ez előtt az ajtó előtt. Akkor kezdődött a kalandom.<br />
Megborzongtam. Észak-Kínában sokkal hidegebb volt, mint Szöulban. Vastag, kapucnis<br />
pulóver volt rajtam, farmer, sportcipő, és minden holmimat egy hátizsákba<br />
gyömöszöltem. Közeledő lépteket hallottam, majd a biztonsági lánc csörgését.<br />
– Te jó ég! – kiáltott fel a nagynéném, és tetőtől talpig végigmért. – Hogy<br />
megváltoztál! Még kislány voltál, amikor utoljára láttalak.<br />
Engem is meglepett, mennyire megváltozott. Vézna, hajlott hátú idős néni lett,<br />
reumától dagadt ujjakkal. Rögtön az jutott eszembe, vajon anyám is ennyire<br />
megöregedett-e.<br />
A nagynéném behívott. Körbevezetett a lakásban, amelyet időközben felújítottak.<br />
A gitár még mindig ott volt a régi szobámban. A nagybátyám üzleti útra ment, mondta<br />
a néném.<br />
Az adósságomat már rég visszafizettem, és azóta is tartottuk a kapcsolatot. Csak<br />
remélni tudtam, hogy az idő már begyógyította a sebet, amelyet akkor ütöttem, amikor<br />
elszöktem a Gunszuval kötendő házasság elől. Megtudtam, hogy Gunszu időközben<br />
megnősült, és örültem neki. Ezzel feloldozott a fogadalmam alól, hogy sosem megyek<br />
férjhez. Eltűnődtem, vajon megajándékozta-e félelmetes anyját a hőn vágyott<br />
unokákkal, de nem mertem rákérdezni.<br />
A nagynéném kedvesen fogadott. Látszott rajta, hogy ha nem is felejtette el, amit<br />
tettem, mindent megbocsátott. Ez nagy megkönnyebbüléssel töltött el, mert megint<br />
szükségem volt a segítségére. Nem is akármilyen szívességet kellett kérnem tőle.<br />
– A személyi igazolványomat? – kérdezett vissza döbbenten.<br />
Lesütöttem a szemem.<br />
– Két hét múlva visszaküldöm postán.<br />
Ahhoz, hogy megvalósítsam a tervem, kölcsön kellett kérnem egy hiteles kínai<br />
személyit, amit anyám használhat. Amikor ezt elmagyaráztam, a nagynéném elnevette<br />
magát. Hálás voltam a nevetéséért.
– Hát… azt hiszem, nincs akadálya.<br />
Mindent percre pontosan megszerveztem, úgyhogy nem időzhettem sokáig a<br />
nagynénémnél. Miután átvettem az igazolványát, bocsánatkérően bejelentettem, hogy<br />
azonnal mennem kell. Ő a fejét csóválta, adott nekem ötszáz jüant (kb. 21 ezer forintot),<br />
és sok szerencsét kívánt. Egy óra múlva már a Csangpajba tartó éjszakai buszon ültem.<br />
A nagynéném személyijét gondosan elraktam a tárcámba. Annyi pénz volt nálam,<br />
amennyi elegendő volt a közvetítő díjára, ételre, szállásra és utazásra. Ez még a<br />
sanghaji megtakarításaim maradéka volt. Ebből éltem, meg a havi 350.000 von (kb. 90<br />
ezer forint) segélyből, amit a dél-koreai államtól kaptam.<br />
2009. szeptember végén jártunk. Ha minden jól megy, két hét múlva már ismét<br />
Szöulban leszek, anyám pedig – és erre a gondolatra megborzongtam az izgalomtól és<br />
az aggodalomtól –, az én drága Ommám biztonságban várja a Ho Si Minh város délkoreai<br />
nagykövetségén, hogy menekültstátust kapjon. Ez azt jelenti, hogy még lesz<br />
időm részt venni a felvételi vizsgákon azokon az egyetemeken, amelyek elfogadták a<br />
jelentkezésemet a következő, 2010 tavaszán kezdődő tanévre.<br />
Pak úr, a rendőr figyelmeztetett, hogy legyek nagyon óvatos.<br />
– Senkinek se árulja el, hogy disszidens!<br />
Előfordult, hogy a kínai rendőrség átadta a Bowibunak a disszidenseket, még akkor is,<br />
ha érvényes dél-koreai útlevéllel utaztak. Így hát amint átestem az útlevélvizsgálaton<br />
Senjangban, eldugtam a dél-koreai útlevelemet, és elővettem a régi kínai személyi<br />
igazolványomat. Azzal nagyobb biztonságban éreztem magam.<br />
Hajnali háromkor értem Csangpajba. Bejelentkeztem egy kétcsillagos szállodába,<br />
hogy megtegyem az előkészületeket. Úgy terveztem, hogy ha Minho áthozta anyámat,<br />
pár napot hármasban töltünk, mielőtt az öcsém visszamenne Hjeszanba. Hoztam<br />
néhány nadrágot Minhónak, anyámnak meg színes, jó minőségű ruhákat, hogy<br />
mindkettőjüket kínainak nézzék. Az Észak-Koreában készült ruháit ki kell majd dobnia.<br />
Számos szállodába elmentem a városban, hogy a legbiztonságosabbat válasszam ki.<br />
Végül a Csangpaj Pinkuan mellett döntöttem, mert ennek volt a legtágasabb<br />
előcsarnoka. Itt nem kell közvetlenül a recepciós pult előtt elhaladnunk, valahányszor<br />
bejövünk vagy kimegyünk. Ráadásul ez volt a legdrágább szálloda a városban. A kínai<br />
rendőrségnek vagy a Bowibunak nyilván eszébe se jutna, hogy pont itt keressen egy<br />
szökött észak-koreait. Másnap bejelentkeztem, olyan szobát vettem ki, ahol két<br />
franciaágy volt.<br />
Minho megerősítette, hogy minden a terv szerint halad: másnap este hét és nyolc<br />
között jönnek át anyámmal. Megmondta, a folyó melyik pontján kelnek át. Ismertem<br />
azt a helyet, a kínai oldalon egy romos ház állt ott.
Anyám okosan készítette elő az utazását. Ha azt teszi, amit a legtöbb, szökésre<br />
készülő család szokott – otthagy csapot-papot és eltűnik –, a hatóságok rászállnak<br />
Minhóra. De azt is tudta, hogy ha eladja a házat, a hatóságok tudni akarják, hová ment.<br />
Akár így, akár úgy, az lesz a vége, hogy kihallgatják Minhót. Ezt elkerülendő, anyám<br />
eladta a házat, és bejelentette a városi hatóságnál, hogy Hamhungba költözik. De<br />
ahelyett, hogy bejelentkezett volna Hamhungba, lefizetett egy kórházi orvost, hogy<br />
állítsa ki a halotti bizonyítványát és a temetési dokumentumait. Ha a Bowibu nyomozni<br />
kezdene, az lesz a látszat, hogy Hamhungba tartva meghalt útközben.<br />
Másnap este negyed hétkor készülődni kezdtem. Féltem, mégis valami furcsa<br />
felajzottság lett úrrá rajtam, kiélesedtek az érzékeim, a testem tele volt ideges<br />
energiával. Lenémítottam a telefonomat, tetőtől talpig feketébe öltöztem, fogtam a<br />
táskát, amelyben az anyámnak szánt új ruhák voltak, és nyugodtan, szándékosan<br />
feltűnően átsétáltam a szálloda előcsarnokán. Odakint leintettem egy taxit, és azt<br />
mondtam a sofőrnek, vigyen a város szélére, nagyjából 200 méterre a folyótól. Ott volt<br />
az a bizonyos romos ház, egy alacsony épületekből álló utca végén, a fák között.<br />
Lekuporodtam egy régi kerítés mögé, és vártam. A hely hideg volt és nedves, a<br />
levegőben rothadó levelek és állati ürülék szaga terjengett. Amikor átkukucskáltam a<br />
kerítés fölött, láttam, ahogy a túlparton járkálnak az észak-koreai határőrök. Úgy<br />
éreztem, jómagam láthatatlan vagyok a fák árnyékában.<br />
A naplemente baljós, sötétvörös és sárga csíkokat festett az égre. A folyó túloldalán<br />
Hjeszan élettelennek tűnt, olyan volt, mint egy sziklába faragott város, vagy egy<br />
zegzugos temető. A kísértetek és a harapós kutyák városa. Semmi honvágy nem volt<br />
bennem. Csak dac. Nem hagyom, hogy elvegyétek tőlem az anyámat.<br />
Jeges fuvallat támadt, felkavarta a leveleket, felborzolta a folyó vizét. Ha nem fűtött<br />
volna annyira az izgalom és az idegesség, valami melegebb helyet kerestem volna a<br />
várakozáshoz. Túl hideg volt ahhoz, hogy mozdulatlanul álljon az ember.<br />
Most már nem tart soká. Mindjárt viszontlátom az én Ommámat. Alig tudtam elhinni,<br />
hogy ez valóság.<br />
Minho azt mondta, átvezeti anyámat a derékig érő vízen, aztán segít neki felmászni<br />
az egyik létrán a kínai oldalon. Nyilván jéghideg a víz.<br />
Egy órán keresztül percenként néztem meg a telefonomat.<br />
Már nyolc óra volt, és még mindig nem jelentkeztek. Egy éjszakai madár éles
kiáltásától összerezzentem.<br />
Negyedóra múlva leszállt az éj, mint egy hamufelhő. A túlparton semmit sem láttam.<br />
Hjeszanban nem volt áram.<br />
Már teljesen átfagyott kezem-lábam. Percről percre csökkent a hőmérséklet. Nem<br />
tudtam, a hidegtől vacog-e a fogam vagy a pániktól. Hol vannak már?<br />
Újabb óra telt el.<br />
Aztán valaki felkiáltott a sötétben:<br />
– Ja!<br />
A szívem vadul kalapálni kezdett. Az észak-koreai parton fénysugár táncolt a<br />
földúton. Két határőr üdvözölte a másik járőr két tagját. Kétpercenként tűntek fel. Nem<br />
emlékeztem, hogy régen is ilyen sűrűn járőröztek volna. Alig ötven méterre voltak<br />
tőlem, minden szavukat hallottam.<br />
Az egyik járőrnek kutyája is volt. Az eb felém fordult, és csaholni kezdett, aztán<br />
tucatnyi másik kutya csatlakozott hozzá. Eszembe jutott egy mélyre süllyedt emlék:<br />
amikor egyik reggel vért láttam a folyó jegén. Valakinek nem sikerült a menekülés.<br />
A fülemre szorítottam a kezem. Bárcsak abbahagynák az ugatást…<br />
Ekkor rezegni kezdett a telefonom.<br />
– Van egy kis gondunk – hadarta Minho feszült hangon.
43<br />
MEGOLDHATATLAN DILEMMA<br />
Minho sietve elmagyarázta, mi történt. Éppen át akartak jönni, de egyenesen<br />
belefutottak egy határőrbe. Szerencsére azok egyike volt, akik üzleteltek Minhóval.<br />
A határőr azt mondta nekik, általános készültség van, mert egy magas rangú phenjani<br />
család is éppen ma éjszaka kísérelte meg a szökést. Ezért a szokásosnál több határőr<br />
van a folyóparton, és Bowibu-ügynököket is kivezéreltek. Az egész területet lezárták.<br />
A határőr megkérte Minhót, hogy maradjon ott vele, amíg őrködik. Anyám ekkor<br />
elköszönt, és otthagyta őket.<br />
Minho azt mondta, kora hajnalban újra próbálkoznak.<br />
Visszamentem Csangpajba. Ekkor már éjfél volt. Kihalt volt a város, féltem egyedül a<br />
sötétben. Túl ideges voltam ahhoz, hogy aludni tudjak, így hát beültem egy éjszaka is<br />
nyitva tartó büfébe. Rendeltem egy adag szójaragut, és átgondoltam azt, amit Minho<br />
mondott. Egyszerűen nem tudtam elhinni. Pont a legalkalmatlanabb estét választottam<br />
arra, hogy áthozzam anyámat. Máris szörnyen rossz irányba mennek a dolgok.<br />
Nyugalmat erőltettem magamra, próbáltam higgadtan gondolkodni. Még pár óra, és<br />
minden rendben lesz. Nem bírtam megenni a ragut. Visszamentem a szállodába, és<br />
megpróbáltam ruhástul szunyókálni egy kicsit.<br />
Nyilván elbóbiskoltam, mert egyszer csak arra ébredtem, hogy a fejem mellé tett<br />
telefon rezegni kezd.<br />
– Hatkor ott leszünk – mondta Minho. Kiugrottam az ágyból. Pár perc múlva, amikor<br />
éppen egy taxiban ültem, újra hívott. – Átjöttünk. A romos házban vagyunk.<br />
Elöntött a boldogság. Tizenegy éve, kilenc hónapja és kilenc napja nem láttam az én<br />
drága anyámat. Most pedig csak néhány perc választ el tőle. Megkértem a sofőrt, hogy<br />
várjon meg, aztán gyalog indultam a hepehupás földúton a folyópart felé.<br />
Keleten az ég halvány zöldeskékre színeződött. Aztán úgy ötven méterrel előrébb, a<br />
romos ház mellett két alak korvonalait pillantottam meg. Összegörnyedve közeledtek<br />
felém.<br />
Az én Ommám! Feszült, öreg arcot láttam a gyér fényben, mereven mozgó testet.<br />
Minho mögötte lépkedett, karjával oltalmazón átfogta a derekát.
Eléjük rohantam, de nem volt időnk örvendezésre.<br />
– Mennünk kell – mondtam.<br />
A folyó és a város között bárki megláthatott minket. Napfelkelte után a kínai<br />
határőrök megkezdik a járőrözést. A taxisofőr is kiszállhatott a kocsijából, figyelhet,<br />
feljelenthet minket.<br />
Előhúztam a ruhákat, amiket nekik hoztam.<br />
– Ezeket vegyétek fel! Húzzátok rá a ruhátokra! Siessetek!<br />
Miután felöltöztek, a taxi felé vezettem őket.<br />
– Viselkedjetek természetesen, de ne szóljatok egy szót sem. A sofőr azt gondolja<br />
majd, hogy idevalósiak vagytok.<br />
Beszálltunk a taxiba. Mivel tartottam attól, hogy a sofőr esetleg feljelent minket, egy<br />
másik szálloda nevét mondtam be. Csöndben ültük végig a tízperces utat. Aztán<br />
kifizettem a fuvart. Nem volt szokás borravalót adni, de nem kértem el a visszajárót.<br />
Kiszálltunk, majd miután a taxi elhajtott, elsétáltunk a Csangpaj Pinkuanba. Olyan<br />
korán volt, hogy senkivel sem találkoztunk. Az előcsarnok üres volt, a recepciós éppen<br />
telefonált. Anyámat meg az öcsémet lifttel felküldtem a szobába, én pedig odamentem<br />
a pulthoz.<br />
– Helló! – mondtam könnyedén. – A hölgy velem van. Majd lehozom az igazolványát,<br />
amikor lejövünk reggelizni. A férfi nem marad itt, hamarosan távozik.<br />
– Rendben – mondta a nő, és elnyomott egy ásítást.<br />
Bezártam magam mögött a szállodai szoba ajtaját. Egy darabig csak néztük egymást. Fél<br />
emberöltő telt el azóta, hogy utoljára hármasban voltunk. Egyikünk sem tudott<br />
megszólalni. Aztán anyám egyszer csak zokogni kezdett, így tört ki belőle a feszültség.<br />
Átöleltem. Összeszorult a torkom. Soha nem éreztem még egyszerre ilyen örömöt és<br />
fájdalmat. Anyám csillapíthatatlanul zokogott. A mögötte álló Minho arcán végtelen<br />
szomorúság tükröződött. Hosszú éveken át osztozott anyám fájdalmában. Most pedig<br />
hamarosan búcsút vesz tőle, és valószínűleg sosem találkoznak többé. Hátrább léptünk,<br />
hogy jobban megnézzük egymás arcát, az idő rombolását. Anyám védtelennek,<br />
gyengének tűnt. Az emlékezetemben úgy élt az arca, ahogy azon az utolsó estén láttam.<br />
Akkor negyvenkét éves volt, és annyi energia volt benne, hogy alig bírt nyugton<br />
maradni. Mostanra ötvennégy éves lett, de sokkal öregebbnek látszott. Jóval soványabb<br />
volt, mint ahogy emlékeztem rá, a szája körül mély ráncok húzódtak.
Mindketten megváltoztak. Minho széles vállú, izmos karú felnőtt férfi lett. Nyolc év<br />
telt el az óta a rövid találkozás óta An úr házában, amelyet a banda érkezése szakított<br />
félbe. Minho visszafojtotta az érzéseit, akárcsak apánk, de anyám fájdalmát látva<br />
könnyek gyűltek a szemébe. Anyám remegő kézzel érintette meg az arcomat, aztán a<br />
saját arcát, majd megint az enyémet.<br />
– Omma – mondtam. Látta a szememben az aggodalmat.<br />
– Az utóbbi tizenkét órában tizenkét évet öregedtem – jelentette ki.<br />
Elnevettem magam, és megint átöleltem. Anyám mindig szeretett gúnyolódni a saját<br />
külsején. Ahogy magamhoz szorítottam, hirtelen eszembe jutott, hogy a ruha, amiben<br />
átjött, átázott a jeges vízben.<br />
Egy jó meleg zuhany után mindketten nyugodtabbnak tűntek, nekem viszont<br />
visszatért a szorongásom. Nem vagyunk biztonságban. Vigyáznom kell, egy pillanatra<br />
sem veszíthetem el az éberségemet. A terv legveszedelmesebb része még hátravan.<br />
– Mi ez a sok pattanás rajtad? – kérdezte anyám, mintha újra tizenhét éves lennék. Az<br />
előkészületek okozta stressz eléggé megviselte az arcbőrömet. – Ha tudtam volna,<br />
hozok neked egy kis bingdut.<br />
Vagyis kristályos metamfetamint.<br />
– Nem hiszem, hogy az jó lenne, Omma.<br />
– Nagyon jót tesz a bőrnek. Összekevered vízzel, megmosod vele az arcod, és<br />
pillanatok alatt kitisztul a bőröd.<br />
– Én akkor használom, ha éjszaka vezetek – szólt közbe Minho.<br />
Nem lett volna értelme ezt most megvitatni velük. Két különálló világ ütközött össze<br />
a szállodai szobában. Minho felvette az új farmert és felsőt, amit hoztam neki. Jól festett<br />
benne a kisöcsém. Nem akartam arra gondolni, hogy mindjárt el kell válnunk<br />
egymástól.<br />
Egyikünk sem feküdt le aznap éjjel, de nem voltunk álmosak. Megkértem őket, hogy<br />
meséljék el, hogyan zajlott az átkelés. Miután a folyóparton összefutottak a határőrrel,<br />
anyám elment egy barátnője közeli házába, ott várakozott. Minho eltöltött a határőr<br />
társaságában pár órát, majd visszament Jundzsiékhoz, mert már ott lakott a lánnyal és<br />
a szüleivel. Folytak az esküvői előkészületek, de a házasságkötés napját még nem<br />
jelölték ki.<br />
– Együtt kellett volna maradnotok – néztem rájuk.
– Jundzsinak nem volt szabad megtudnia, hogy segítek Ommának a szökésben –<br />
magyarázta Minho. Ez végzetes következményekkel járhatna, ha egyszer véletlenül<br />
megromlana a kapcsolatuk. – Ha még tegnap este sikerült volna átjutnunk, egyszerűen<br />
felhívtam volna, és azt mondom, üzleti úton vagyok, egy-két nap múlva otthon leszek.<br />
De amikor hajnalban eljöttem, még aludt. Hagytam neki egy cédulát.<br />
Két határőr járőrözött, amikor kora hajnalban anyámmal visszatértek a folyópartra.<br />
Megkérdezték tőle, ki ez a nő. Erre ő azt felelte, egy ügyfele, akinek találkozója van<br />
valakivel Kínában, de hamarosan visszajön.<br />
– Azt mondtam nekik, sok pénzt kaptam tőle azért, hogy átvigyem, és visszafelé jövet<br />
nekik is adok belőle. – Minho elhallgatott, aggodalmat láttam a tekintetében. – Fura<br />
volt, hogy mialatt beszélgettünk, újabb őrök jelentek meg. Azért jöttek, hogy felváltsák<br />
a távolabb őrködő társaikat. A végén már kilencen voltak. Páran arról győzködtek,<br />
hogy ne vigyem át ezt a nőt. Bennem megbíztak, de őróla nem tudták, kicsoda. Hagyd<br />
itt, mondták. A hosszas vita miatt késtünk.<br />
Várnia kellett volna, míg elmennek, mondtam neki.<br />
– Kezdett világosodni, és nem akartam belefutni a kínai határőrökbe a túlparton.<br />
Különben is, a srácok mind ismernek. Nincs semmi gond. Egyszerűen csak<br />
elköszöntem, és átjöttünk.<br />
A kilenc határőr mind végignézte, amint kézen fogja anyámat, és belegázol vele a<br />
derékig érő vízbe.<br />
Annyira ironikus volt a helyzet, hogy kitört belőlem a nevetés, és nem bírtam<br />
abbahagyni. Ha valaki szökni próbált, a határátlépés a legveszélyesebb pillanat.<br />
Anyámat meg az öcsémet pedig egy egész szakaszra való határőr búcsúztatta.<br />
A következő pillanatban már mindhármunknak potyogtak a könnyei a nevetéstől.<br />
Amikor reggel lementünk a lifttel, figyelmeztettem anyámat és Minhót, hogy ne<br />
beszéljenek túl hangosan a reggelinél. Én majd időnként mondok nekik valamit<br />
mandarin nyelven. Ettől eltekintve csöndben kell lennünk, nem szabad magunkra<br />
vonnunk a figyelmet azzal, hogy koreaiul beszélünk. Aggasztott, hogy Minho túl<br />
feltűnő. Ő volt a legfiatalabb vendég a szállodában. A többiek mind középkorúak vagy<br />
idősek voltak.<br />
Reggeli után kimerészkedtünk, de ekkor is ügyeltünk rá, hogy a lehető legritkábban<br />
szólaljunk meg. Bár Csangpajban sokaknak a koreai az anyanyelve, az erős észak-
koreai akcentus gyanús lehet. Vásárolni mentünk a piacra, hogy megmutassam nekik,<br />
milyen árubőség van. Aztán elvittem őket ebédelni egy drága koreai étterembe. Megint<br />
csak úgy okoskodtam, hogy ez az utolsó hely, ahol szökött észak-koreaiakat<br />
keresnének. De az is közrejátszott, hogy kényeztetni akartam anyámékat. Tudtam,<br />
hogy Minho hamarosan elhagy minket, és azt akartam, hogy szép emlékeink<br />
maradjanak az utolsó együtt töltött napunkról.<br />
A szállodai szobába visszaérve Minho bekapcsolta a telefonját. Azonnal megszólalt.<br />
Jundzsi hívta.<br />
Úgy ordított, hogy anyám meg én minden szavát hallottuk.<br />
– Hol vagy? Milyen kurvával mentél el?<br />
– Micsoda?<br />
– Nem tudod, mi történt?<br />
– Nyugodj meg. Mi a baj?<br />
– Itt kész őrültek háza van. Az őrség parancsnoka, aki átengedett, idejött hozzánk.<br />
Pánikba esett.<br />
– Miért?<br />
– Valaki tájékoztatta a felettesét, hogy egy nővel mentél át. A parancsnok azt mondja,<br />
ha most rögtön visszajössz vele, nem esik bántódásod. De ha egyedül jössz vissza, nagy<br />
bajba kerülsz. És ő is, amiért átengedett. Embercsempészettel fognak vádolni. – Minho<br />
szeme tágra nyílt a hitetlenkedéstől. – A határőr itt van nálunk, könyörög, hogy<br />
beszéljelek rá, gyere vissza azonnal. És ki az a szemét nő, akivel átmentél?<br />
– A rokonait látogatja meg – kerülte ki a választ Minho.<br />
– És akkor miért nem jöttél vissza, miután átvitted?<br />
– Sokat fizet ezért.<br />
– Van pénzünk. Miért vállalsz ilyen kockázatot azért a kurváért?<br />
– Ne mondj ilyet.<br />
– Hozd vissza! – visította a lány.<br />
– Majd visszahívlak.<br />
Minho letette a telefont, és leroskadt az ágyra, a kezébe temette az arcát.<br />
Anyám meg én mindent hallottunk.<br />
Minho megoldhatatlan dilemma elé került, élete legszörnyűbb döntését kellett<br />
meghoznia. Vissza kellett mennie, de anyámat is vinnie kellett volna – máskülönben<br />
kifaggatják, mit keresett Kínában. Erre pedig csak azt felelhette volna, hogy velem<br />
találkozott. Ha egyedül tér haza, embercsempészettel vádolják, és kihallgatják.<br />
A Bowibu megtöri, hamar kihúzzák belőle az igazságot – hogy az anyjának segített<br />
disszidálni. Ekkor pedig büntetőtáborba kerül, ahonnan nincs visszatérés. Vége az
életének.<br />
Odamentem az ablakhoz, és az üveghez szorítottam a homlokomat. Sok nehézségre<br />
számítottam, de ilyen bonyodalmat el se tudtam képzelni. Hosszú percekig szótlanul a<br />
gondolatainkba merültünk.<br />
Én törtem meg a csöndet.<br />
– Minho, ha visszamész, szörnyű bajba kerülsz – kezdtem lassan, tagoltan.<br />
Minho olyan volt, mint egy viaszbábu. Anyám nem szólt.<br />
– Ha mindketten visszamentek, az még rosszabb. Omma nem mehet vissza veled. Két<br />
lehetőségünk maradt. Reménykedhetünk, hogy a kapcsolataid a határőrségnél<br />
kihúznak ebből a… – Hozzá beszéltem, de mintha nem is hallott volna. – A másik<br />
lehetőség az, hogy… nem mész vissza.<br />
A szavaim ott visszhangoztak a szobában.<br />
– A határőr barátodnak vége. Nagyon sajnálom őt. De mi vagyunk a családod. Minho,<br />
nem mehetsz vissza. Egyszerűen lehetetlen. Szörnyű veszélyes lenne. Velünk kell<br />
jönnöd. Nem így terveztem, de majd megoldom valahogyan.<br />
Tudtam, hogy igazából nincs más választása, de átengedtem neki a döntés jogát.<br />
Mindkét lehetőség nagy kockázatokat rejtett. Minhónak illegális menekültként kell<br />
majd átutaznia Kínán. Ráadásul csak annyi pénzem volt, amennyi anyámnak meg a<br />
közvetítőnek kellett, az öcsémmel nem számoltam. Nemigen hittem benne, hogy<br />
sikerrel járunk. De ha tényleg vissza akar menni, hogy bátran szembenézzen a<br />
helyzettel, és némi kenőpénz segítségével kikeveredjen belőle, az legyen az ő döntése.<br />
Minho sokkos állapotban volt.<br />
– Nem mehetek vissza – suttogta. – Ezt mindannyian tudjuk.<br />
Megfogtam mindkettőjük kezét.<br />
– Akkor együtt megyünk tovább. Majd csak elboldogulunk valahogy.<br />
Megszólalt Minho telefonja. Megint Jundzsi volt az.<br />
– Már elindultál? – kérdezte.<br />
– Szükségem van még egy napra – felelte halkan Minho.<br />
Próbált időt nyerni, hogy azalatt kitalálja, mit mondjon a lánynak. Jundzsi szülei<br />
kedvelték őt, és jó összeköttetéseik voltak. De ha azt gondolják, hogy megszökött az<br />
esküvő elől, az is hatalmukban áll, hogy megállítsák, mielőtt túl messzire jutna.<br />
A Bowibu keze Kínába is elér.<br />
– Vissza kell jönnöd – zokogta a lány. Bizonyára megérezte, hogy Minho nem megy<br />
vissza.
Reggel úgy döntöttünk, hogy a lehető leghamarabb elhagyjuk Csangpajt. Minho<br />
rettegve kapcsolta be a telefonját. Pár másodperc múlva már meg is csörrent a<br />
készülék. Megint Jundzsi hívta. Most nyugodtabb volt. Azt mondta, érzi, hogy Minho<br />
nem akar visszamenni. A szülei is ott voltak vele.<br />
– Csak annyit mondj meg… az a nő, akivel elmentél. Tényleg idegen? Vagy az anyád?<br />
Mondd meg az igazat!<br />
– Az anyám – ismerte el Minho. – A nővérem eljött érte. Ezért jöttünk át.<br />
Jundzsi szülei rájöttek, hogy nyilván ez a helyzet. A lány megint elsírta magát.<br />
– Minho, kérlek, gyere vissza! – könyörgött. – Hagytál nekem egy cédulát, de egész<br />
végig tudtad, hogy örökre elmész. Miért nem ébresztettél fel, hogy legalább elbúcsúzz<br />
tőlem?<br />
Anyám a szája elé kapta a kezét. Majd’ meghasadt a szíve a fájdalomtól.<br />
Minho szája megremegett.<br />
– Kérlek, higgy nekem! Vissza akartam menni. Még most is szeretnék. De Ommát<br />
nem vihetem vissza. Egyedül meg hogyan menjek ezek után? Nézd meg a pénzt a<br />
fiókban, mind ott van. Ha örökre akartam volna elmenni, szerinted otthagyom?<br />
– Hiszek neked – mondta a lány. – Csak gyere vissza!<br />
– Minho – szólt bele a telefonba ekkor egy szigorú férfihang. Jundzsi apja. – Kérlek,<br />
azonnal gyere haza. Könyörgök neked, Jundzsi kedvéért.<br />
Minho nem válaszolt. Zihálva szedte a levegőt. Az arckifejezése ismerős volt: kicsi<br />
korában is ilyen képet vágott, amikor valami rossz dolog történt vele. Kivettem a<br />
kezéből a telefont.<br />
– Minho nővére vagyok – mutatkoztam be. Hallottam, hogy hidegen cseng a hangom.<br />
– Mi is azt szeretnénk, ha visszamenne; ő is azt szeretné. Bármit tesz is most, veszélybe<br />
kerül. De kérem, értsék meg, hogy jelenleg a hazatérés a veszedelmesebb megoldás.<br />
– Tudom, hogy ez komoly probléma – mondta a férfi –, de mindent megteszünk, ami<br />
tőlünk telik, hogy elrendezzük a dolgot, kerül, amibe kerül.<br />
– Helyes. Köszönöm. Mi is gondolkozunk a megoldáson – mondtam. – Beszéljünk újra<br />
holnap.<br />
Hallottam, hogy a háttérben Jundzsi szinte hisztérikusan zokog. Letettem a telefont.<br />
Nyilvánvaló volt, hogy igazi katasztrófa történt. A két fiatal szerelmes egymásba.<br />
Kikapcsoltam a telefont, majd váratlanul belőlem is kitört a sírás. Teljesen
kimerültem. Anyámra pillantottam, aki némán ült egész idő alatt. Sejtettem, hogy<br />
mélységes bűntudat gyötri. Mindig is ő volt a biztos pont az életünkben, mindig meg<br />
tudott oldani bármilyen problémát, ki tudott mászni minden nehéz helyzetből. Most<br />
pedig csak tehetetlenül nézte, ahogy a gyerekei küzdenek a viharral, amely alig egy<br />
nappal azután csapott le ránk, hogy újra átölelhettük egymást.<br />
– Megyek, letusolok – jelentette be Minho.<br />
Anyám csodálkozó pillantást vetett rám. Az öcsém magára zárta a fürdőszoba ajtaját.<br />
Hallottuk, hogy megengedi a csapokat és lehúzza a vécét. Aztán a zuhanyból is folyni<br />
kezdett a víz. Anyámmal összenéztünk, aztán lesütöttük a szemünket. Szörnyű volt<br />
hallgatni Minho zokogását. Nem maradt semmije, csak a teste meg a ruha, ami rajta<br />
volt. Az anyja meg a nővére nem tudnak segíteni. Hiába mondana bármit is.<br />
Pár perc múlva kijött. Fel volt öltözve, törölközővel dörzsölte a haját. Úgy tettünk,<br />
mintha semmit se hallottunk volna. Minho időközben összeszedte magát<br />
valamennyire.<br />
– Nos, nuna, mi a terved? – kérdezte. A telefonban gyakran használta ezt a<br />
kedveskedő „nővérkém” megszólítást, de jól esett személyesen is hallani tőle.<br />
– Egy órán belül elhagyjuk ezt a várost.
44<br />
UTAZÁS AZ ÉJSZAKÁBA<br />
Minhót anyámmal együtt a hotelszobában hagytam, amíg elmentem a<br />
buszpályaudvarra jegyet venni. A városi forgatagban pattanásig feszültek az idegeim,<br />
minden szembejövőről azt képzeltem, hogy mindjárt előkapja a telefonját, és hívja a<br />
Bowibut. Aztán a pályaudvaron rájöttem, mi zavar ennyire: mindenfelé rendőrök<br />
voltak, sötétkék vagy olajzöld egyenruhában. Mi folyik itt?<br />
Amikor a jegyet kértem, a pult mögött ülő nő kinyújtotta a kezét:<br />
– A személyijét kérem, és a többi utasét is.<br />
Ez meglepett.<br />
– Miért kell a személyi?<br />
– Nemzeti ünnep van – felelte unottan –, ha nem vette volna észre.<br />
Ez megmagyarázta a rendőrök jelenlétét. Október 1-je volt. És nem is akármilyen<br />
nemzeti ünnep. 2009-ben jártunk, ekkor volt a Kínai Népköztársaság alapításának<br />
hatvanadik évfordulója. Ezen a napon amúgy is mindig fokozott éberséggel ügyeltek a<br />
rendfenntartók, nehogy valaki megzavarja az ünnepségeket. A hatvanadik<br />
évfordulónak azonban olyan nagy jelentőséget tulajdonítottak, hogy a legszigorúbb<br />
biztonsági intézkedéseket léptették életbe.<br />
Hitetlenkedve pillantottam körbe. Nem elég, hogy a lehető legrosszabb éjszakát<br />
választottam anyám átkeléséhez, sikerült az évtized legalkalmatlanabb napját<br />
kiválasztanom az utazáshoz.<br />
– Minho, nem tudnád kölcsönkérni valakitől a személyijét Csangpajban? Mindegy,<br />
kiét.<br />
Minho azt mondta, megkérdezi néhány üzleti partnerét.<br />
Az első férfi egy motorboltot vezetett. Amikor meglátott minket, kijött a bolt elé,<br />
olajfoltos trikójába törölte a kezét.<br />
– Hát te mit keresel itt? Ki ez a nő? – kérdezte köszönés helyett. Nem volt kövér, de<br />
olyan görnyedt volt a tartása, hogy a pocakja a nadrágszíjára lógott.<br />
Minho azt mondta, a családjának vásárol ajándékokat a két nap múlva kezdődő<br />
cshuszokra, a koreai szüreti ünnepre. Úgy mutatott be, mint senjangi unokatestvérét.
Ő is szeretne elmenni Senjangba, magyarázta, de ehhez pár napra szereznie kellene<br />
kölcsönbe egy személyi igazolványt.<br />
– És ha odaadom a személyimet, te meg bajba kerülsz, akkor mit csinálok?<br />
Minho előzőleg úgy jellemezte ezt az ismerősét, hogy rendes ember, de ha<br />
szabályszegésről van szó, nagyon gyáva.<br />
– Bejelented, hogy ellopták – mondta erre.<br />
A férfi felfújta az arcát, és lassan ingatta a fejét.<br />
Minho második ismerőse motoralkatrészekkel kereskedett. Barátságos ember volt,<br />
szakállába ősz foltok vegyültek. Elvittük ebédelni, és előadtuk neki az előbbi történetet.<br />
Még azt is felajánlottam, hogy fizetek neki ezer jüant (kb. 42 ezer forintot), és egy héten<br />
belül visszaküldjük az igazolványát.<br />
– És ha elkapnak titeket? – kérdezte, miközben cigarettára gyújtott.<br />
– Akkor azt mondod, hogy elvesztetted a személyidet, és újat kérsz.<br />
Ideges nevetéssel fújta ki a füstöt.<br />
– Tele van a város zsarukkal. Mindenkit ellenőriznek.<br />
Láttam, hogy nincs ínyére a dolog. De nem mondott nemet, csak azt kérte, adjunk<br />
egy napot, még átgondolja.<br />
Vártunk, mi mást tehettünk volna? Elmentem An asszonyhoz, hátha ő tud segíteni.<br />
A ház ablakai be voltak deszkázva. A szomszédja azt mondta, elköltözött.<br />
Kifogytunk az ötletekből. Csak a második ismerősre számíthattunk. Addig is újabb<br />
éjszakát kellett eltöltenünk a drága szállodában.<br />
Már megint olyan szorult helyzetbe kerültem, amikor nem láttam más megoldást,<br />
mint hogy lehunyt szemmel fohászkodjak az őseimhez, kétségbeesetten kérjem a<br />
segítségüket. De már nem bíztam a csodában. Reménytelennek tűnt a helyzetünk.<br />
Másnap éppen reggeliztünk, amikor telefonált az alkatrész-kereskedő.<br />
– Rohadtul félek ettől az egésztől, de Minho segítségével sok pénzt kerestem.<br />
Tartozom neki ennyivel.<br />
Amikor azonban átadta a személyit, kiderült, hogy harmincnyolc éves. Minho<br />
mindössze huszonkét éves volt, és egyáltalán nem hasonlított rá. De mindegy, a lényeg,<br />
hogy egy férfi van a képen. Úgy gondoltam, a rendőrök úgyis csak ezt nézik. Másféle<br />
igazolvány volt, mint az enyém – kétnyelvű, kínai és koreai. Ilyet még sosem láttam<br />
addig.
Az alkatrész-kereskedő azt mondta, a rendőrség nagyszabású országos tisztogató<br />
kampányt indított a hatvanadik évforduló előtt. Az utazókat mindenfelé<br />
ellenőrzőpontok és útzárak várták. Okosabb lett volna várni még két hetet, míg<br />
megnyugszik a helyzet, de nem volt elég pénzem. Mindenképpen tovább kellett<br />
mennünk. Nem akartam megijeszteni anyámat és Minhót. Azzal biztattam őket, hogy<br />
hiszek a jó szerencsénkben. Ha a szerencse mellénk áll, semmi bajunk nem eshet. Ha<br />
elpártol tőlünk, akkor pedig úgysem tehetünk semmit.<br />
A buszpályaudvaron vettem három 160 jüanos (kb. 7 ezer forint) jegyet a másnap<br />
délután kettőkor induló buszra. A kétszintes járműben minden sorban három ágy volt<br />
egymás mellett, keskeny folyosóval elválasztva. A felső szint leghátsó sorát foglaltam<br />
le. Abban reménykedtem, hogy ha megállítják a buszt, és a rendőrök végigmennek és<br />
elkérik az igazolványokat, hátul úgysem látnak minket rendesen, és nem is nézik meg<br />
olyan alaposan az iratainkat.<br />
A busz pontosan indult. Megkezdődött a nagy utazás. Görcsbe rándult a gyomrom. De<br />
azért bizakodás töltött el. Azzal, hogy sikerült igazolványt szereznünk Minhónak, úgy<br />
éreztem, mellénk állt a szerencse. Délnyugati irányban hagytuk el a várost, a Jalu folyó<br />
mentén. Az út első szakasza a dombok közt kanyargó utakon Senjangig mintegy 400<br />
kilométeres volt, és tizenkét órán át tartott.<br />
Az ablakhoz nyomtam a fényképezőgépemet. Előző nap készítettem pár fotót<br />
Hjeszanról. Tudtam, hogy valószínűleg most látom utoljára a várost, amely éppen<br />
elsuhan mellettünk. Mélabúsan néztem a régi folyóparti házunk körül magasodó fehér<br />
falat. Eszembe jutottak az éhínség előtti, szép tavaszi napok, amikor apánkkal<br />
kavicsokat dobáltunk a vízre, és a folyón túli világ hatalmasnak és titokzatosnak tűnt.<br />
A busz elhaladt a Barátság híd végében álló őrbódék mellett. Készítettem még pár<br />
fényképet. Aztán indulás után alig öt perccel a busz lelassított, majd megállt.<br />
Kihajoltunk az ágyak közti folyosóra, hogy lássuk, mi történik. A hidraulikus ajtó<br />
hangos szisszenéssel kinyílt. Zöld egyenruhás katona szállt fel, vállán automata<br />
puskával.<br />
Meghűlt bennem a vér.<br />
Kinéztem a Minho ágya fölötti ablakon. A Népi Fegyveres Rendőrség emberei<br />
gyülekeztek egy ideiglenes ellenőrzőpont körül. Előttük az út mindkét oldalán dzsipek<br />
parkoltak.<br />
A katona elindult az ágyak között. Nem kérte el az igazolványokat, csak az utasok<br />
arcát fürkészte. De miért? Az idegesség jeleit kutatja? Vagy keres valakit? Csak ekkor<br />
jöttem rá, hogy az egész buszban Minho az egyetlen férfi utas. És ráadásul nem is néz ki<br />
kínainak. Lebarnult a napon, sötétebb a bőre, mint az ilyen korú kínai férfiaknak.
Észak-Koreában nem ismerik a naptejet. Még előzőleg odaadtam neki a<br />
baseballsapkámat, hogy ne süssön az arcába a nap. Most a szemére húzta a sapkát, és<br />
úgy tett, mintha aludna.<br />
A katona lassan lépkedett, minden arcot alaposan szemügyre vett. A torkomban<br />
dobogott a szívem. Ekkorra már az utasok több mint felét ellenőrizte.<br />
A hídra pillantottam, amelyen zászlók lobogtak. Láttam a túlparton az észak-koreai<br />
határőröket.<br />
A katona alig egy méterre volt tőlem. A szemembe nézett. Aztán kiszúrta Minhót.<br />
Mintha lassított felvételt játszottak volna le. Kinyújtottam a lábam, hogy<br />
eltorlaszoljam a két ágy közti folyosót. Valami kemény fémtárgyat éreztem a<br />
kezemben. A fényképezőgépemet. Gondolkodás nélkül a katona arcára irányítottam a<br />
lencsét, és megnyomtam az exponáló gombot. A vaku villant egyet.<br />
– Hé, hé, hé! – tiltakozott a katona.<br />
Aztán az ablak felé fordultam, és fényképezni kezdtem az ellenőrzőpontnál álló<br />
fegyvereseket.<br />
A férfi megragadta a karom.<br />
– Itt tilos fényképezni.<br />
– Igazán? – mosolyodtam el idétlenül, aztán a szám elé kaptam a kezem. – Elnézést.<br />
Olyan jól festenek az egyenruhájukban.<br />
Láttam, hogy a katona mögött minden utas a nyakát nyújtogatva kíváncsiskodik.<br />
– Ez tilos. Törölje ki a képeket.<br />
– Jaj – sóhajtottam csalódottan. – Ezt sem tarthatom meg?<br />
– Nem. Törölje ki. Igyekezzen.<br />
A többi utas láthatólag mind helybeli volt. Én úgy néztem ki, mint valami messziről<br />
érkezett, divatos lány. Ha szerencsém van, mind azt gondolják majd, hogy tudatlan<br />
turista vagyok. A katonát zavarba hozta a helyzet, ingerült volt. Tudta, hogy az egész<br />
busz minket néz.<br />
– Itt van, amit magáról csináltam – mondtam. Sápadt és döbbent volt az arca. – Nézze,<br />
ezt is kitörlöm.<br />
Ekkor a katona sarkon fordult, és elindult visszafelé, hogy eltűnjön végre a bámuló<br />
tekintetek elől. Az automata ajtó becsukódott mögötte.<br />
Elterültem az ágyamon. Mi történt itt? Úgy éreztem, mintha most tértem volna vissza<br />
a valóságba – mint aki ebben a pillanatban lépett le a színpadról a fárasztó előadás után.<br />
Még több mint 3200 kilométeres út áll előttünk. Hányszor fog még ez megismétlődni?<br />
Senjangig szótlanul hevertünk az ágyunkon. Amikor lement a nap, a többi utas is<br />
magára húzta a durva pokrócot, és aludni készült.
Én ébren feküdtem, hallgattam a motor duruzsolását, néztem a sötét végtelenbe<br />
nyúló utat. Túl ideges voltam ahhoz, hogy aludni tudjak. A gondolataim jóval a busz<br />
előtt jártak, a ránk váró veszedelmeket kutatták.
45<br />
ÁZSIA TÁGAS EGE ALATT<br />
A nagynéném előzőleg azt tanácsolta, vigyem el hozzájuk anyámat egy-két napra, hogy<br />
akklimatizálódjon, de nem tölthettünk ennyi időt Senjangban. Alaposan átgondoltam<br />
az út következő szakaszát. A leggyorsabb az lett volna, ha repülővel megyünk<br />
Kunmingba, ez mindössze hat órát vett volna igénybe, de szó sem lehetett róla.<br />
A repülőtéren gondosan ellenőrzik az iratokat. Vonattal két nap az út, de ott még<br />
félelmetesebbek az ellenőrzések, mert alaposan megnézik az utasokat. A legkevésbé<br />
veszélyes a busz, ez viszont nagyon kimerítő. Úgy számoltam, hogy az átszállásokkal,<br />
várakozásokkal együtt nagyjából egy hétig tart az út. Viszont ha ellenőriznek is,<br />
általában a kalauz adja át az összegyűjtött igazolványokat a rendőrnek, aki mindet<br />
megvizsgálja ugyan egy kis hordozható gépezettel, de nem veti össze a képet az irat<br />
tulajdonosával.<br />
Újra nekigyürkőztünk hát. Nyolc hatalmas kínai tartományt kellett átszelnünk<br />
busszal.<br />
Úgy döntöttünk, hogy ha ismét olyan gond merül fel, mint Csangpajban, anyám és<br />
Minho siketnémának tettetik magukat, én pedig azt mondom, hogy a segítőjük vagyok.<br />
Elkeseredett, őrült, nevetséges gondolat volt, de nem akadt jobb ötletem.<br />
Az út következő szakasza Csengcsouba vitt. Honan tartomány fővárosa a Sárga folyó<br />
partján fekszik, Senjangtól csaknem 1500 kilométerre, délnyugatra. Tizennyolc órás út.<br />
Egy órával az indulás után értük el az első ellenőrzőpontot. Úgy történt, ahogy<br />
reméltem: a kalauz összeszedte az igazolványokat, és átadta a rendőrnek, aki elvitte<br />
ellenőrizni azokat. A Csangbai-i buszos kalandunk során az volt az érzésem, hogy a<br />
katona a busz végébe pillantott, amikor felszállt. Valószínűleg azonnal feltűnt neki<br />
Minho. Ezúttal tehát úgy döntöttem, hogy elöl, a legfeltűnőbb helyen fogunk feküdni,<br />
mintha semmi rejtegetnivalónk nem volna. Megint a felső szinten foglaltunk helyet,<br />
Minho az ablaknál, én középen, anyám pedig mögöttem, mivel a mellettem lévő ágy<br />
foglalt volt. Tíz perc elteltével a rendőr visszajött, és visszaadta a kalauznak az<br />
igazolványokat.<br />
Mihelyt az automata ajtó becsukódott, fellélegeztünk. Ezt megúsztuk.
Fesztelenül kezdtünk beszélgetni. Kipihentek voltunk. Jól kialudtuk magunkat egy<br />
senjangi szállodában. Így hát fecsegtünk, nevetgéltünk, eszegettünk. A busz tele volt.<br />
Ha nem koreai-kínainak néztek minket, akkor nyilván azt gondolták, hogy vagy<br />
valamilyen etnikai kisebbséghez tartozunk, vagy külföldiek vagyunk. A busz kétszer is<br />
megállt az autópálya melletti éttermeknél, az utasok pedig leszálltak, hogy<br />
kinyújtóztassák a lábukat, elmenjenek a mosdóba, harapjanak valamit.<br />
Hét-nyolc óra elteltével ismét megállították a buszt. Kora reggel volt, valahol Peking<br />
közelében jártunk. Előttünk villogó kék fény forgott egy rendőrségi dzsip tetején.<br />
A kalauz megint összeszedte az iratainkat, és átadta egy rendőrnek. Tíz perc múlva a<br />
rendőr felszállt a buszra az igazolványokkal a kezében. Azt mondta a sofőrnek, hogy<br />
húzódjon le az út szélére, és kapcsolja fel a belső világítást.<br />
Megcsapott a fejem fölött lévő légkondicionálóból áradó levegő, és éreztem, hogy<br />
hideg veríték gyöngyözik a homlokomon.<br />
A rendőr ránézett a legfelül lévő igazolványra, felolvasta a rajta lévő nevet, mire az<br />
egyik utas odament.<br />
– Neve? – kezdte faggatni a rendőr. – Lakcíme? Hová megy? Milyen céllal utazik?<br />
Miután az utas az utolsó kérdést is megválaszolta, a rendőr visszaadta az<br />
igazolványát.<br />
Most fogtam csak fel, micsoda szörnyűség vár ránk.<br />
A rendőr illegális bevándorlókat keres, akik nem beszélnek mandarin nyelven.<br />
Tehetetlennek éreztem magam. A hangos koreai nyelvű fecsegéssel elárultuk<br />
magunkat. A szemem alatt rángatózni kezdett egy izom. Grimaszoltam egyet, hogy<br />
leállítsam.<br />
Hát ennyi volt. Most végünk.<br />
Körbepillantottam, hogy lássam, anyám és Minho értik-e, mi történik. Minho<br />
titokban Maotajt, olcsó kínai likőrt szürcsölt egy üvegből. Az ital kellemetlen, émelyítő<br />
szaga már az én ágyamig is elért. Az öcsém azt mondta, az a stratégiája, hogy ha ki<br />
akarják kérdezni, részeg lesz. Halkan visszacsavarta a kupakot az üvegre, és lehunyta a<br />
szemét. A száját összeszorította. Szörnyen sajnáltam őt is meg anyámat is. Ezt jól<br />
megcsináltam! Szép nyugodtan ülhetnének otthon. Most ők fizetik meg az önzésem árát.<br />
Úgy tűnt, Minho stratégiája nem válik be.<br />
– Csangszu – olvasta fel a rendőr a Minho személyijén lévő nevet. Koreai név volt<br />
ugyan, de ő mandarin kiejtéssel mondta ki. Minho továbbra sem nyitotta ki a szemét.<br />
Semmit sem tehettem.<br />
A rendőr megismételte a nevet. Semmi válasz. Ekkor harmadszor is felolvasta, ezúttal<br />
már ingerült hangon. Meglöktem Minhót, mintha fel akarnám ébreszteni. Az utasok
mind őt nézték, ahogy lekászálódott az ágyáról. Láttam, hogy alig áll a lábán. Lassan<br />
lépkedett, mintha a kivégzőosztag várná. Vérzett a szívem, ahogy figyeltem.<br />
De mégsem tehettem azt, amit egy közvetítő tett volna hasonló helyzetben:<br />
visszafekszik az ágyára, kinéz az ablakon, és a sorsára hagyja az ügyfelét.<br />
Inkább engem érjen a golyó!<br />
– Hogy hívják? – kérdezte a rendőr mandarin nyelven. Minho tehetetlenül, leszegett<br />
fejjel állt előtte. Egy szót sem szólt. A rendőr az igazolványra pillantott, aztán Minhóra<br />
emelte a tekintetét.<br />
– Siketnéma – szólaltam meg mandarinul, miközben lemásztam az ágyról.<br />
– Maga kicsoda?<br />
– Együtt vagyunk – mondtam. A rendőr megkereste az igazolványomat.<br />
– Igazán? Tehát siketnéma? – A rendőr a két igazolványt nézte. – A magáé kínai. De az<br />
övé külföldi.<br />
– Koreai írásjelekkel van írva – magyaráztam. – Az észak-keleti koreai-kínaiak<br />
személyi igazolványa kétnyelvű.<br />
– Sosem láttam még ilyet.<br />
– Jól mondja a hölgy – szólt közbe a kalauz. Amikor hátranéztem, láttam, hogy a sofőr<br />
idegesen kocogtatja az óráját. – A koreai autonóm körzetekben mind ilyenek az<br />
igazolványok.<br />
A koreai írás olyan újdonságot jelentett a rendőrnek, hogy egészen megfeledkezett a<br />
fénykép és a születési idő ellenőrzéséről. Gyanakvó pillantást vetett Minhóra, aztán<br />
visszaadta neki az igazolványt.<br />
Hirtelen majommakogásra emlékeztető hang szólalt meg mögöttem. Mindenki<br />
odanézett. Anyám lemászott az ágyáról, és most úgy habogott, mint aki nem is tudja,<br />
hogy hangokat ad ki, közben pedig dühösen hadonászott, mintha elfelejtette volna<br />
bevenni a gyógyszerét. Az előadás annyira meggyőző volt, hogy a rendőr hátrahőkölt,<br />
és elkáromkodta magát.<br />
– Még egy?<br />
– Ő is velem van – mondtam bocsánatkérően. – Én vagyok a kísérőjük.<br />
A rendőr vonakodva visszaadta az iratainkat, nem tett fel több kérdést. Az egész busz<br />
érdeklődéssel figyelte ezt a bizarr színházi előadást. Előzőleg hosszú órákig hallgatták a<br />
beszélgetésünket. Talán annyira meglepődtek, hogy nem jutottak szóhoz,<br />
mindenesetre egyikük sem árult el minket. Ötvenkét cinkostársam volt ebben a<br />
bűncselekményben, és mind vadidegen emberek.<br />
Egy perccel ezután a busz már ismét az autópályán haladt. Minho meg anyám úgy<br />
festettek, mint akik az imént úszták meg a kivégzést. A hátamat valósággal égette az
utasok tekintete. A legszívesebben megfordultam volna, hogy mentegetőzzek vagy<br />
köszönetet mondjak, de túlságosan rémült és zavarodott voltam. Az utazásból még<br />
nyolc óra volt hátra. Ezalatt anyám és Minho egyetlen szót sem szólt.<br />
Késő délután értünk Csengcsouba, ahonnan továbbmentünk Kuilinba, Kuanghszi<br />
tartomány fővárosába. Sikerült elvegyülnünk egy turistacsoportban, amely a Li folyó<br />
partján található híres karsztdombokhoz készült. A huszonnégy órás út nagy részét<br />
átaludtuk. Amikor nagy néha elhúztam a függönyt, a végtelenbe nyúló dombok fölé<br />
boruló, tágas ázsiai eget láttam. Magunk mögött hagytuk a hideg északkeletet.<br />
Megérkeztünk a szubtrópusi Kínába. Még egy utolsó éjszakai utazás nyugat felé, és a<br />
hetedik nap reggelén elértük a Jünnan tartománybeli Kunmingot.<br />
Egyre elszántabb és izgatottabb lettem. Már egészen közel jártunk Kína határához.<br />
Vár a szabadság! Sikerülni fog! Végigcsináljuk!<br />
Kim tiszteletes közvetítője a kunmingi buszpályaudvar jegypénztáránál várt minket.<br />
Napbarnított, középkorú kínai férfi volt, fekete farmert, olcsó bőrdzsekit és<br />
napszemüveget viselt. Fang néven mutatkozott be. Amint megláttam, azonnal rossz<br />
érzésem támadt.<br />
Az ügyfele voltam, fizettem a szolgálataiért, mégis az első pillanattól kezdve úgy<br />
viselkedett, mintha csak a bosszantására küldtek volna oda minket, és szívességet<br />
tenne nekünk. Láttam, hogy anyámra pillant, és megcsóválja a fejét. Anyám valamikor<br />
a felső réteghez tartozott a maga társadalmában, egy magas rangú katonatiszt felesége<br />
volt, de ez a fickó csupán üres zsebű, menekülő öregasszonyt látott benne.<br />
A testbeszéde és a szavai egyaránt lenézésről árulkodtak.<br />
Elismerem, hogy koreaiként érzékeny vagyok arra, hogy bánnak velem. A mi<br />
hierarchikus kultúránkban valaki vagy fölötted áll, vagy alattad. Ha olyan emberrel<br />
beszélünk, aki nálunk feljebb van a hierarchiában, sajátos udvariassági formulákat kell<br />
használnunk. Amikor olyan idegenekkel találkozunk, akiknek nem ismerjük a korát és<br />
a társadalmi helyzetét, a legjobb, ha a biztonság kedvéért ezen az udvarias nyelven<br />
szólunk hozzájuk. Ez a férfi viszont úgy beszélt velünk, mint a gyerekekkel. Minhóval
különösen goromba volt.<br />
– Mit tököl már az a hülye? – kérdezte, amikor Minho bement a mosdóba a<br />
pályaudvaron.<br />
Ha Szöulban lettünk volna, egyenesen megmondom neki, hogy vigyázzon a<br />
nyelvére, de így visszafojtottam a dühömet. Nem hagyhattam, hogy az érzéseim<br />
gátolják a tervünk megvalósítását. Rávettem magam, hogy úgy kezeljem a helyzetet,<br />
mintha újabb ellenőrzőponthoz értünk volna: higgadtan és fegyelmezetten. A családom<br />
biztonsága a legfontosabb.<br />
Fang úr koreaiul beszélt, de annyi mandarin szóval tűzdelte meg a mondandóját,<br />
hogy folyton arra kellett kérnem, ismételje meg, amit mondott. Sosem hallottam még<br />
ilyen zagyva koreai beszédet. A végén kénytelen voltam azt javasolni, hogy inkább<br />
beszéljen mandarin nyelven, ami még inkább feldühítette.<br />
Anyámat és Minhót megviselte az erősen párás levegő, amelybe kiléptünk a buszból,<br />
és a mindent átható dízelbűz. Ráadásul megártott nekik az a sok olajban sült étel, amit<br />
Senjangtól idáig az autópálya melletti éttermekben fogyasztottunk. A szervezetük nem<br />
volt hozzászokva ehhez, és gyomorgörcseik támadtak. A máskor oly erős Minho pont<br />
az útnak azon a szakaszán lett ernyedt és sápadt, amikor feszült figyelemre és<br />
éberségre lett volna szükség.<br />
Fang úr elvitt minket egy vendégházba. Ez volt a legolcsóbb szállás, a környék<br />
aszfaltozatlan, szemetes utcái mentén régi, földszintes házak sorakoztak. Amikor<br />
meggyújtottam a villanyt a fürdőszobában, apró gyíkok kezdtek futkosni a falakon; a<br />
zuhanyfej sima cső volt, amelyre egy zoknit kötöztek.<br />
Fang úr leült az egyik ágyra, és a pénzt kezdte emlegetni. Anélkül, hogy megkérdezte<br />
volna, nem zavar-e minket a füst, cigarettára gyújtott.<br />
Elővettem a pénzemet. A bandákkal és közvetítőkkel szerzett tapasztalataimból<br />
megtanultam, hogy annál rosszabbat nem is tehetek, mint hogy elárulom a<br />
kétségbeesésemet, vagy a szánalmára apellálok. Úgy beszéltem, mintha hétköznapi,<br />
könnyen megoldható helyzetben volnánk.<br />
– Amikor Kim tiszteletessel megegyeztem, csak anyámról volt szó. De közbejött<br />
valami, és az öcsémnek is velünk kellett tartania. Ebben a pillanatban viszont csak egy<br />
ember átvitelére elegendő pénz van nálam.<br />
– Volt egy megállapodásunk.<br />
– Még most is van – mondtam. – Mihelyt visszaérek Szöul-ba, odaadom a fennmaradó<br />
összeget Kim tiszteletesnek. Ő majd átutalja magának.<br />
A férfi elkáromkodta magát a bajusza alatt.<br />
– Ez így nem fog menni, kisasszonyka.
– De igen, mert odaadom magának a dél-koreai személyi igazolványomat. – Kivettem<br />
az iratot a tárcámból, és átnyújtottam neki. – Tartsa meg. Maga és Kim tiszteletes most<br />
már pontosan tudják, ki vagyok, hol lakom, és megkereshetnek, ha nem fizetek. De<br />
fizetni fogok.<br />
Az igazolvány volt az egyetlen dolog, amivel rávehettem, hogy bízzon bennem.<br />
Egy darabig méricskélte a kártyát, mintha az értékét akarná megállapítani, aztán<br />
becsúsztatta a dzsekije zsebébe.<br />
– Holnap indulnak – intett a fejével anyám és Minho felé. – Korán reggel átvezetik<br />
őket a határon. Laoszba.<br />
Hová?<br />
– Nem, mi Vietnam felé megyünk.<br />
– Az volt a terv, de két napja egy csapat észak-koreait elfogtak Vietnamban, és<br />
visszatoloncoltak Kínába.<br />
Anyámra pillantottam. Nem értette a mandarin nyelvet, de látta az ijedséget a<br />
szememben.<br />
– Régebben a vietnamiak megengedték, hogy maguk, észak-koreaiak átmenjenek<br />
Dél-Koreába – magyarázta Fang úr. – Nem tudjuk, miért változott a helyzet, de mindez<br />
azt jelenti, hogy az az útvonal nem biztonságos többé. Úgyhogy Laosz felé megyünk.<br />
– Hol van az a Laosz? – kérdeztem szédelegve.<br />
– Vietnam mellett. Ugyanakkora távolság innen. Hétórás út.<br />
– És az biztonságos?<br />
– Biztonságos? – horkantott Fang úr. – Itt semmire sincs garancia. De már régóta<br />
csináljuk ezt. Átjuttatjuk magukat a határon, és onnan Vientiánba, a dél-koreai<br />
követségre. – Értetlen arcomra pillantva hozzátette: – Az a főváros. Odáig viszem el az<br />
anyját meg az öccsét. – Beleszívott a cigarettájába, aztán narancsszínű parazsat szórva<br />
kihajította a nyitott ablakon.<br />
– Én is megyek – jelentettem ki.<br />
– Nem, maga nem jön. – Éles, gyanakvó pillantást vetett rám, mintha attól félne, hogy<br />
a szakmai titkait akarom kilesni. – Maga visszamegy Szöulba.<br />
– Nem hagyom magukra őket. Szükségük van rám.<br />
– Jó kezekben lesznek.<br />
– Nem beszélnek mandarinul, és Észak-Koreán kívül semmit sem ismernek a<br />
világból. Velük maradok.<br />
– Túl veszélyes. Csak a terhünkre lesz, kisasszonyka.<br />
Ökölbe szorult a kezem. Ha még egyszer így szólít…<br />
– Minden, amit teszünk, illegális – folytatta. – Dél-koreai útlevéllel tizenöt napig
vízum nélkül tartózkodhat Laoszban. De nekik még útlevelük sincs – intett anyám és<br />
Minho felé. – Ha velük együtt elkapják, lecsukják, amiért illegális menekülteknek<br />
segített. Azt fogják hinni, hogy maga is közvetítő, és börtönbe zárják. Nem lesz hasznára<br />
senkinek. Jobban teszi, ha inkább Dél-Koreában intézkedik az érdekükben.<br />
– Utazhatok a kínai személyimmel – álltam elő az ötlettel. De alighogy kimondtam,<br />
máris tudtam, hogy butaság.<br />
A férfi mintha olvasott volna a gondolataimban.<br />
– És ha rosszra fordulnak a dolgok, mit szeretne inkább: hogy Dél-Koreába küldjék<br />
vissza, vagy hogy Kínába? Ha a kínaiak rájönnek, hogy maga is disszidens…<br />
A befejezetlen mondat ott lebegett a levegőben.<br />
Ezzel megfogott. Erre nem tudtam mit mondani.<br />
Az elmúlt héten mindvégig én voltam a családom utolsó reménye. De most kikerül a<br />
kezemből az irányítás. Át kell engednem egy olyan embernek, akiben egyáltalán nem<br />
bízom.<br />
A levegő már hajnalban is párás volt, ismeretlen madarak kiáltásai hallatszottak.<br />
A sikátor rothadó szeméttől bűzlött. Pár perc alatt elkészültünk. Anyám csak egy kis<br />
táskát vitt magával, a téli ruháit odaadta nekem. Elmentem, hogy tisztálkodószereket<br />
vegyek neki meg Minhónak. Megnéztem, mennyi pénz maradt a tárcámban. Nem volt<br />
túl sok, és még meg kellett vennem a repülőjegyemet Szöulba.<br />
Elkísértem anyámékat a buszpályaudvarra. Átadtam Minhó-nak ezer jüant (kb. 42<br />
ezer forintot). Felírtam egy cédulára a dél-koreai mobilszámomat, és rájuk<br />
parancsoltam, hogy tanulják meg kívülről.<br />
Aztán elbúcsúztunk. Alig bírtam elengedni a kezüket, de aztán Minho rám vigyorgott<br />
a maga jellegzetes módján, és azt mondta:<br />
– Nuna, nem lesz semmi baj.<br />
Néztem a busz után, míg be nem fordult a sarkon, és el nem tűnt a szemem elől. Csak<br />
ne legyen semmi bajuk! Ismét fordult a kocka. Most már a szerencsén múlott minden.<br />
Kunmingban maradtam, amíg este fel nem hívott Minho. Gond nélkül megérkeztek a<br />
határhoz. Hajnalban fognak átkelni, amikor Fang úr majd lefizeti a határőröket. Hajnali<br />
ötkor Minho újra telefonált.<br />
– Laoszban vagyunk.<br />
A megkönnyebbülés úgy áradt szét bennem, mintha langyos tavaszi záporban
fürödtem volna. Közeledett az utazás vége. Már napok óta pattanásig feszültek az<br />
idegeim. Most, hogy enyhült a feszültség, olyan fáradtság tört rám, hogy mozdulni is<br />
alig bírtam.<br />
Kerestem egy postahivatalt, és levélben visszaküldtem a két kölcsönkért igazolványt.<br />
Aztán némi habozás után felhívtam a barátomat, Kimet Szöulban. Már több mint egy<br />
hete nem beszéltünk, és előzőleg egy szót sem szóltam neki arról, mire készülök. De<br />
amikor megmondtam, hol vagyok, a döbbenete erősebb volt, mint a sértődöttsége.<br />
– Hogy hol?<br />
Hallottam, hogy a háttérben zajló üzleti megbeszélés résztvevői elhallgatnak.<br />
Röviden elmondtam neki, mit csináltam, és hogy a családom már Laoszban van,<br />
útban a dél-koreai nagykövetség felé.<br />
Döbbent csönd fogadta a szavaimat. Végül Kim azt hebegte:<br />
– Nem is tudom, mit mondjak. – Majd felhangzott a jól ismert, kedves nevetés. – Siess<br />
vissza! – Hozzátette, hogy szerinte elment az eszem, de azért hallottam a csodálatot a<br />
hangjában. – Ezt még részletesen el kell mesélned.<br />
Elégedetten ültem be a taxiba, mint aki nehéz küldetést vitt véghez. Alig vártam, hogy<br />
elhagyjam a piszkos, párás Kunmingot. Már közeledtünk az indulási terminál felé,<br />
amikor megcsörrent a telefonom.<br />
Fang úr volt az. Először nem is hallottam, mert olyan alacsonyan húzott el fölöttünk<br />
egy gép, hogy még a rozsdacsíkokat is láttam a törzsén. Csak a „probléma” szót<br />
értettem. A gyomrom azonnal görcsbe rándult.<br />
– Milyen probléma?<br />
A fülemhez szorítottam a telefont, és meredten bámultam a taxisofőr tarkóját.<br />
– A rendőrség elkapta őket.
46<br />
LAOSZ LABIRINTUSÁBAN<br />
Behunytam a szemem. Nem hiszem el, hogy ez történik velem!<br />
– Melyik rendőrség? A kínai?<br />
– A laoszi.<br />
– Hol? Mikor?<br />
– Nem tudom.<br />
– Nem tudja? – ordítottam. – Hol vannak, és mit akar most tenni?<br />
– Én itt már semmit sem tehetek, kisasszonyka – sziszeg-te. – A rendőrség megállította<br />
őket egy ellenőrzőponton. Megmenthettük volna őket. De maga nem adott elég pénzt.<br />
– Ötven százalékot adtam, ahogy megegyeztünk.<br />
– Együttműködtünk a rendőrökkel meg az egyik határőrrel az ellenőrzőpontnál. Ha a<br />
teljes összeget ideadta volna, le tudtam volna fizetni őket, hogy engedjék el a családját.<br />
De maga csak a felét fizette ki.<br />
Irtózatos erőfeszítéssel fojtottam vissza a dühömet. A harag csak elködösítené a<br />
gondolataimat, márpedig nekem most gondolkodnom kell.<br />
– Hát jó. Oké. Maga szerint hol lehetnek?<br />
– Valószínűleg Luang Namthában.<br />
– Luang Namthában? – Az meg hol az ördögben lehet?<br />
– Az első város, nagyjából negyven kilométerre a határtól.<br />
Letettem a telefont, aztán a kezembe temettem az arcomat.<br />
Két nappal ezelőtt még azt se tudtam, hogy létezik Laosz nevű ország. Vagy ha<br />
tudtam is valaha, elfelejtettem. Pedig a kommunista Laosz volt Észak-Korea egyik<br />
utolsó megmaradt szövetségese. A Laoszi Népi Demokratikus Köztársaság, mert ez az<br />
ország hivatalos neve, minden évben gratulált a Kedves Vezetőnek a születésnapján, és<br />
ezt a média is hírül adta. Phenjanban mindig címoldalon hozzák az ilyen diplomáciai<br />
udvariaskodást – a rezsim így próbálja azt sugallni, hogy az éppen uralkodó Kimet az<br />
egész világ szereti és csodálja.<br />
Laosz. Még csak magam elé se tudtam képzelni. Csak egy sötét foltot láttam Kína<br />
túlsó végében, amely elnyelte az anyámat és az öcsémet.
A taxi megállt. Mindenfelé bőröndöt húzó embereket láttam.<br />
Egyszerre elhagyott minden erőm.<br />
– Kérem, vigyen a buszpályaudvarra – szólaltam meg elhaló hangon.<br />
– De hát azt mondta, a repülőtérre menjünk – méltatlankodott a sofőr.<br />
– Tudom. De most Laoszba kell utaznom.<br />
A férfi hátrafordult, és úgy nézett rám, mintha inkább az elmeosztályra fuvarozna,<br />
nem a buszpályaudvarra.<br />
– Rendben – mondta lassan, és újra beindította a motort.<br />
Próbáltam hívni Minhót, de vagy lemerült a telefonja, vagy elvették tőle. Most hogyan<br />
lépjek kapcsolatba velük? Valahogyan meg kell találnom őket, méghozzá egyedül.<br />
Úgy elgyengültem, hogy amikor a buszpályaudvarra értünk, alig bírtam felemelni a<br />
hátizsákomat. Minden meleg ruhát kipakoltam belőle, és odaadtam a taxisofőrnek, aki<br />
hálásan fogadta az ajándékot, de megint csodálkozó pillantást vetett rám.<br />
A buszos utazás másnap délben ért véget a határ előtti utolsó kínai megállónál. Anyám<br />
és Minho is itt járt huszonnégy órával korábban. A hosszú út alatt valamennyire<br />
visszanyertem az erőmet, amihez a vacsora is hozzájárult. Útbaigazítást kértem, a<br />
vállamra vettem a hátizsákomat, aztán elindultam gyalog Laosz felé.<br />
A kínai útlevél-ellenőrzés egy modern épületben zajlott, amelyet trópusi<br />
növényzettel benőtt dombok vettek körül. Az ég csodás halványkék volt, tisztább, mint<br />
Sanghajban vagy Szöulban bármikor is. A dombok fölött nagy, fehér felhőket sodort a<br />
szél, az örökkévalóság érzetét keltve.<br />
Nagyjából húsz ember állt sorba, mind arra vártak, hogy lepecsételjék az útlevelüket.<br />
Volt köztük pár jókedvű nyugati hátizsákos turista. Irigykedve tekintettem rájuk. Ők<br />
egy másik univerzumból jöttek, egy olyan világból, ahol törvények, emberi jogok és<br />
barátságos idegenforgalmi hivatalok vannak. Nem is tudják, hogy létezik az a világ,<br />
amelyben én élek: a titkosrendőrség, a hamis iratok, az aljas közvetítők világa.<br />
A csoporttól kissé távolabb húzódva egy feltűnő kinézetű fehér férfi állt. Az ötvenes<br />
évei elején járhatott, erős testalkatú volt és rendkívül magas, valósággal a várakozók<br />
fölé tornyosult. Pontosan olyan rózsaszín bőre és vörösesszőke haja volt, amilyet az<br />
észak-koreai gyerekek szájtátva bámulnak, ha véletlenül találkoznak egy nyugatival.<br />
A jelek szerint csak mi ketten voltunk magányos utazók a határállomáson.<br />
Átléptük a határt. A modern Kínához viszonyítva döbbenetes volt a különbség.
A laoszi útlevél-ellenőrzés egy alacsony, sárszínű épületben folyt. A vak is látta, hogy<br />
szegény országba csöppentünk. Felszálltunk egy húsz személyes, füstöt okádó buszra.<br />
A magas, fehér férfi is velünk tartott, alig tudta begyömöszölni hosszú lábait a faülések<br />
közé.<br />
A dombok között zötyögő, rozoga járgány ablakán kinézve megint csak a türkizkék<br />
eget bámultam. A növényzet hihetetlenül bujának tűnt – különféle fák, köztük gumifák<br />
(legalábbis annak néztem őket), aztán cukornádültetvények, és vadvirágok mindenfelé,<br />
a fák lombján hatalmas lila hibiszkuszok és aranyló jázminok csüngtek. Nyugodtabb<br />
lelkiállapotban talán nem figyeltem volna meg ilyen alaposan az ilyen dolgokat, de<br />
nagy szorongásomban most úgy tekintettem mindezt, mint olyan szépséget, amiben<br />
nekem úgysem lehet részem.<br />
Laosz egyszerre nagy és kis ország, akárcsak Korea. Kissé szélesebb, mint a két Korea<br />
együtt, és jóval hosszabb, észak-déli irányban mintegy 1000 kilométer hosszan terül el.<br />
Nincs tengerpartja, szegény, és csupa ismertebb ország veszi körül: Kína, Vietnam,<br />
Thaiföld, Burma, Kambodzsa. Én az ország északi csücskénél léptem át a határt, és dél<br />
felé tartottam.<br />
Luang Namthába egyórás volt az út. Amikor leszálltam, a magas fehér férfi és még<br />
három vagy négy utas is velem tartott.<br />
Luang Namtha az azonos nevű tartomány székhelye. Sok nyugati volt a városban,<br />
járták a piacokat, a turistaszállások verandáin pihentek. A rendőrséget és néhány<br />
vendégházat kivéve csupa földszintes épület alkotta a várost, és minden utcát<br />
villanyvezetékek hálóztak be. Találnom kellett egy helybelit, aki hajlandó segíteni,<br />
úgyhogy megkerestem a helyi kínai éttermet. A tulajdonos egy köpcös, szívélyes<br />
családapa volt, kissé emlékeztetett An úrra.<br />
– Két észak-koreait keresek, akiket tegnap tartóztattak le – mondtam mandarin<br />
nyelven, széles mosoly kíséretében. – Ha segít nekem, minden este itt vacsorázom.<br />
A férfi elnevette magát.<br />
– Nos, kezdje az idegenrendészetnél – mondta. – Van egy fogdájuk.<br />
Azonnal felajánlotta, hogy odavisz motorral. Jin néven mutatkozott be.<br />
Az idegenrendészeti hivatal be volt zárva, és kihaltnak tűnt. Megálltam az épület<br />
előtt, és hátravetett fejjel kiabálni kezdtem:<br />
– Omma ja! Minho ja! Na ja! (Anya! Minho! Én vagyok az!)<br />
Semmi.<br />
– Nézzük meg a rendőrségen – javasolta a férfi.<br />
A rendőrök csak a fejüket rázták, amikor megkérdeztük őket. Itt nincsenek északkoreaiak,<br />
mondták. Az utolsó állomásunk a kissé távolabb lévő börtön volt.
A rendőrségen azt mondták, itt az igazi bűnözőket őrzik, ezért nem is számítottam rá,<br />
hogy itt találom a családomat. A börtön földszintes épületekből állt, amelyeket magas<br />
vályogfal vett körül. Megint csak torkom szakadtából ordítottam:<br />
– Omma ja! Minho ja! Na ja!<br />
A főkapu előtt szabadnapos börtönőrök üldögéltek néhány helyi lánnyal. Levették az<br />
egyenzubbonyukat, üvegből kortyolták a sört, és időnként harsányan felnevettek.<br />
– Itt nincsenek észak-koreaiak – mondták –, csak drogdílerek meg gyilkosok.<br />
Hozzátették, hogy nem nekem való ez a hely.<br />
A szubtrópusi vidéken gyorsan száll le az este. Jin felajánlotta, hogy elvisz a<br />
vendégházba, ahol megszálltam. Azt mondta, veszélyes volna, ha egyedül mászkálnék<br />
az utcán. Megköszöntem az ajánlatát, de visszautasítottam. Az volt az utolsó<br />
reményem, hogy anyám és Minho megszökött, és itt kóborol valahol. A város fényei<br />
felé közeledve nagyobb lett a forgalom, tuk-tukok lassítottak le mellettem; a sofőrök<br />
füttyögtek, lao nyelven kiabáltak nekem, a járművek körül porfelhő és kipufogófüst<br />
kavargott. Órákig gyalogoltam, minden szembejövőt alaposan megnéztem.<br />
Péntek este volt. A kutatásom folytatásával meg kellett várnom a következő hétfői<br />
munkanapot. Kénytelen voltam a városban maradni.<br />
Hétfő reggel egyenesen az idegenrendészeti hivatalba mentem. Az épület előtti<br />
padokon zöld uniformist viselő férfiak ültek. Az egész helyet valami zsibbadtság hatotta<br />
át. Azonnal megéreztem, hogy itt lassan mennek a dolgok. Az egyenruhások<br />
gyanakodva méregettek. Azt mondtam, dél-koreai önkéntes vagyok, és azért jöttem<br />
Laoszba, hogy segítsek két észak-koreainak. Megmutattam nekik az útlevelemet és a<br />
vízumomat.<br />
Egyikük sem mozdult. Azt gondoltam, nem értették, amit mondtam.<br />
Aztán az egyik megszólalt.<br />
– Igen – mondta mandarin nyelven, majd elhessegetett egy legyet az arcáról. – Két<br />
észak-koreait elkaptak a határon, és ide hozták őket.
47<br />
KERÜL, AMIBE KERÜL<br />
Végre elértem valamit.<br />
– Láthatnám őket?<br />
– Hivatalos kérelmet kell benyújtania. A rendőrségen – felelte a férfi. – De amíg nem<br />
végeztük el a papírmunkát, fölösleges.<br />
A viselkedésükben semmi sem utalt arra, hogy sürgősnek tartanák a papírmunkát.<br />
De ez már legalább ismerős terület volt számomra.<br />
A következő hét napban fel-alá szaladgáltam a rendőrség és az idegenrendészet<br />
között, kapcsolatba léptem a hivatalnokokkal, próbáltam kiegyezni velük. Tudtam,<br />
hogy a végén le kell fizetnem valakit. Igyekeztem arra gondolni, hogyan csinálná az<br />
anyám – egyaránt bevetné az elbűvölő modorát, a rábeszélőképességét és a pénzét.<br />
Úgyhogy hízelegtem az illetékeseknek. Megjegyeztem a nevüket és azt, hogy mi a<br />
gyengéjük. Minden reggel elmentem az idegenrendészeti hivatalba, olyan korán,<br />
amikor még senki sem volt ott, és leültem a padra, hogy amikor bejönnek dolgozni, az<br />
én arcomat lássák elsőnek. Mindenkinek cigarettát vittem. Amikor nem ezzel voltam<br />
elfoglalva, csak ültem, és vártam, hogy szólítsanak. Tudtam, hogy ez hetekbe, akár<br />
hónapokba is telhet. Itt az egy perc alatt elintézhető ügyek is órákig, napokig tartottak.<br />
A délutáni pára mindenkiből kiszívta az energiát. De mindennap úgy éreztem, hogy egy<br />
picit közelebb jutottam a célomhoz.<br />
Az idegenrendészeti hivatalnokok azt mondták, piros Marlborót kérnek. Ez volt a<br />
legdrágább cigaretta. Miután látták, hogy lehet velem tárgyalni, már nem is titkolták a<br />
korruptságukat. Minden látogatásom alkalmával megkérdezték, mennyit vettem ki a<br />
pénzkiadó automatából.<br />
– Száz dollárt – mondtam. Vagy: – Most csak ötvenet.<br />
Intettek, hogy látni szeretnék. Ekkor átadtam a bankjegyköteget (persze, a helyi<br />
valutában, kipben), mire ők elvették a felét, olykor többet is, aztán a maradékot<br />
visszaadták.<br />
Miután így kiszipolyoztak, ráadásul a szállást és az étkezést is fizetnem kellett, pár<br />
nap alatt csaknem az összes pénzem elfogyott. Nem maradt más választásom, meg
kellett tennem azt, amit nagyon nem szerettem volna – fel kellett hívnom Kimet<br />
Szöulban, aki kisegített egy azonnali átutalással. Végtelenül hálás voltam érte, és<br />
közöltem vele, hogy természetesen kölcsönről van szó. Visszafizetem a pénzt, mint<br />
ahogy a senjangi nagybátyámnak is vissza-fizettem.<br />
A délelőttöket az idegenrendészetnél töltöttem, de délután nem sok dolgom akadt,<br />
így hát csak üldögéltem és olvastam a Coffee House nevű, nyugati stílusú kávézóban,<br />
ahol thai és nyugati ételeket kínáltak. Pár szót beszéltem angolul, de az étlapot nem<br />
tudtam elolvasni, ezért megkérdeztem az egyik pincért, mit eszik a mellettem ülő<br />
vendég.<br />
– Noodles (tésztát) – mondta angolul.<br />
Ettől kezdve minden nap tésztát ettem. Egy hét múlva meguntam, és felhívtam<br />
Kimet, megkérdeztem tőle, hogy mondják angolul a rizst.<br />
– Rice – mondta.<br />
– Lice – ismételtem meg.<br />
– Nem lice, rice. Az két külön dolog. Úgy kell kérned: rice.<br />
– Értem. Lice.<br />
Minden nap a Coffee House-ban ebédeltem, és Jin kínai éttermében vacsoráztam.<br />
A reggelit újabban kihagytam, hogy kevesebbet költsek. De nem bántam. Így legalább<br />
szolidárisnak éreztem magam anyámmal és az öcsémmel. Bele se mertem gondolni,<br />
mit adhatnak nekik enni, és milyen keveset. Egyik délután a Coffee House-ban megint<br />
megláttam a magas, vörösesszőke hajú férfit, csak időközben pirosra égette a bőrét a<br />
nap. Üdvözlésképpen rám nézett, miközben elcsörtetett mellettem, mint egy óriás.<br />
Elmosolyodtam.<br />
Hét nap elteltével az idegenrendészeti főnök, egy nagydarab, lusta fickó, akinek<br />
akkora pocakja volt, hogy zöld ingén majd’ szétpattantak a gombok, bejelentette, hogy<br />
elvisz oda, ahol a két észak-koreait őrzik. Végtelen megkönnyebbülés töltött el.<br />
Beszálltunk a kocsijába. Megkérdezte:<br />
– Mennyi pénz van magánál?<br />
Megmutattam neki a tárcám tartalmát. Meg se számolta, csak kivette a felét. Még<br />
csak arra se hivatkozott, hogy valamiféle díjról vagy költségtérítésről van szó.<br />
Visszagondolva már dühít, hogy a város egyik vezető tisztségviselője ilyen könnyedén,<br />
szégyentelenül kirabolt, de akkor nem zavart. Kizárólag a családom járt az eszemben.
Kerül, amibe kerül, gondoltam, mindenképpen végigcsinálom. Az emberek önzők, csak<br />
magukkal meg a családjukkal törődnek. Én talán nem ilyen vagyok?<br />
Legnagyobb meglepetésemre annál a börtönnél álltunk meg, ahol első nap jártam.<br />
Ott, ahol a kint iszogató őrök közönyösen tájékoztattak, hogy itt nincsenek északkoreaiak.<br />
Ha tudtam volna, hogy az én Ommámat meg Minhót itt őrzik, mindennap<br />
eljöttem volna ide, még akkor is, ha csak annyit tehettem volna, hogy pozitív<br />
gondolatokat küldök feléjük. Átkiabáltam volna a falon: „Omma ja! Minho ja! Ne<br />
aggódjatok! Itt vagyok.” Minden délután ide jöttem volna az idegenrendészeti<br />
hivatalból, és addig ültem volna itt, míg le nem száll a sötétség, és a kabócák hangja be<br />
nem tölti az éjszakát.<br />
A börtönőrök közölték velem, hogy anyámat meglátogathatom a női részlegen, de<br />
Minhóhoz, a férfi részlegbe nem mehetek be. A vályogfallal körülvett udvaron<br />
elvezettek egy nagy, fekete kapuhoz, amely hangos zárkattogás és fémes csikorgás<br />
közepette kinyílt. Mögötte ott állt egymagában anyám.<br />
Egy darabig furcsa, távoli tekintettel bámult rám. Elkeseredve láttam, milyen rossz<br />
állapotban van. Nagyon lefogyott. A haja zsírosan tapadt a fejére. Valamiért csípőre<br />
tette a kezét, és furán oldalra dőlt.<br />
Aztán egyszerre futva indult felém, a karjába zárt, és kitört belőle a zokogás. Ugyanaz<br />
a ruha és gumipapucs volt rajta, amiben utoljára láttam Kunmingban.<br />
– Azt hittem, elmentél – zokogott. – Azt hittem, soha többé nem látlak. Az előbb azt<br />
gondoltam, álmodom, ezért addig csipkedtem az oldalamat, míg meg nem fájdult.<br />
Nem csoda, hogy olyan furcsán nézett rám.<br />
Végigsimított az arcomon, mint amikor átkelt a Jalu folyón, hogy megbizonyosodjon<br />
róla, tényleg én vagyok az.<br />
Ahogy ott álltunk, egymást átölelve, belőlem is kitört a sírás, de próbáltam<br />
visszafojtani a könnyeimet. A kezem fejével megtöröltem a szememet, és összeszedtem<br />
magam. Nem akartam tovább bonyolítani a dolgokat azzal, hogy az őrök megtudják, a<br />
lánya vagyok.<br />
Leültünk a börtön udvarán. Anyámat egy külföldi nőknek fenntartott cellába zárták.<br />
Egy kínai nő már tíz éve ott van, mondta, a falakat a családi képei díszítik. Nem kapnak<br />
tiszta vizet. Minden nap ugyanannyi piszkos víz jut mosakodásra és ivásra. Pár napja<br />
azt hallották, hogy az őrök halálra vertek egy rabot, egy thaiföldi férfit. A felesége egy<br />
cellában volt anyámmal, és megállás nélkül zokogott.<br />
– Ez maga a pokol – mondta anyám. – Nem lett volna szabad eljönnünk otthonról.<br />
Hirtelen megjelentek előttem azok a képek, amelyeket eddig elhessegettem: a bűzös<br />
latrinák, a női erőszak, a nyilvános szex, a higiénia gyilkos hiánya.
Mit mondhattam volna erre? Már nem volt visszaút. A rendőrök elvették anyámtól<br />
az összes pénzt, amit Kunmingban adtam neki. Most, amikor az őrök nem néztek oda, a<br />
kezébe csúsztattam egy kevés helyi pénzt, hogy vehessen magának valami ennivalót.<br />
A látogatás után visszamentem a városba, és megint felhívtam a Vientiánban<br />
működő dél-koreai nagykövetséget.<br />
– Veszélyes ott magának egyedül – mondta a konzul. – Utazzon el Laoszból, majd a<br />
nagykövetség intézkedik.<br />
Ez biztatóan hangzott.<br />
– Mennyi idő alatt tudják kihozni őket?<br />
– Sajnos, az előírások szerint kell eljárnunk. Nincsenek kiskapuk. Hivatalosan<br />
tudakozódunk, látogatási engedélyt kérünk, de ehhez természetesen kell némi idő…<br />
– Mégis mennyi?<br />
– Öt-hat hónap.<br />
Kétségbeesetten temettem a tenyerembe az arcom. De nem lepődtem meg. Magam is<br />
tapasztaltam, milyen lomha apátiával működik ebben az országban a közigazgatás.<br />
Egyszerűen nem hagyhattam ott anyámat meg Minhót.<br />
A börtön tolmácsa felém fordult.<br />
– Ötezer dollár – mondta szűkszavúan.<br />
Tátva maradt a szám. A börtönigazgatóra pillantottam, aki az íróasztalon könyökölt, és<br />
unottan ütögette össze az ujjbegyeit. Arcizma sem rándult. Időnként lesimította a haját,<br />
mert összeborzolta a lassan forgó ventilátor.<br />
– Ez képtelenség – hebegtem.<br />
Az igazgató a vállát vonogatta.<br />
– Amerikai dollárban – tette hozzá, majd egy intéssel jelezte: az én kezemben van a<br />
döntés.<br />
A következő napokban már korán reggel bementem a börtönbe, ajándékot és<br />
kenőpénzt vittem az igazgatónak. Itt is a kapcsolatépítéssel foglalkoztam. A tolmács azt<br />
állította, nagyon szerencsés vagyok – két évvel ezelőttig Laoszból az összes disszidenst<br />
visszatoloncolták. A világméretű felzúdulás hatására változott meg a helyzet.<br />
– Most már csak megbírságoljuk őket – mondta.<br />
Szép lassan sikerült lealkudnom az összeget. Fejenként 700 dollárnál rekedtek meg a<br />
tárgyalások. Valahányszor beengedtek az udvarba, hogy találkozzak anyámmal, az
igazgató elvette a nálam lévő készpénz felét, bármilyen csekély összeg volt is. Aztán<br />
leültem anyámmal az árnyékba, és elmeséltem neki, milyen haladást értem el. Amikor<br />
megemlítettem, hogy megpróbálom összeszedni a pénzt, a kezembe nyomott egy<br />
piszkos kis műanyag hengert. Az a pénz volt benne, amit előzőleg adtam neki. Csak egy<br />
keveset használt fel belőle, hogy ivóvizet vegyen.<br />
Úgy számoltam, hogy a 700 dollár valószínűleg nem sokkal több, mint a hivatalos<br />
bírság, de még így is bőven meghaladta a lehetőségeimet. Ekkorra már csaknem<br />
teljesen elköltöttem azt az összeget, amit Kim küldött. Tovább fokozta az<br />
aggodalmaimat, hogy következő látogatásom alkalmával anyám magával hozott<br />
három elhanyagolt külsejű nőt: egy idős asszonyt, valamint egy középkorú nőt a<br />
lányával. Ők is észak-koreai disszidensek voltak, egy hónapja fogták el őket. Anyám<br />
rettenetesen megsajnálta őket. Azt akarta, hogy rajtuk is segítsek. Döbbenten néztem<br />
rájuk, de tudtam, hogy megpróbálok majd segíteni. Ők is átadták nekem az összes<br />
pénzüket, amit a testüregeikben rejtettek el. 1500 dollár jött így össze – sokkal<br />
kevesebb, mint amennyire szükségünk volt.<br />
Tizenöt napos vízumom érvényességi idejéből már csak egy nap volt hátra. A két nő,<br />
aki a vízumügyeket intézte Luang Namthában, azt mondta, elmehetnek éppen a<br />
fővárosba, Vientiánba az útlevelemmel, hogy meghosszabbítsák a vízumomat, de<br />
mivel másnap lejár, repülővel kell utazniuk. Ki kell fizetnem a repülőjegyüket és a<br />
többi költségüket. Ez több száz dollárra rúgott.<br />
Kábultan sétáltam vissza a Coffee House-ba. Úgy éreztem, teljesen meg akarnak<br />
kopasztani, a családomat pedig túszul ejtették. Leroskadtam egy székre az ablak<br />
mellett, és megpróbáltam kieszelni valamit, de folyton zsákutcába jutottam. Nem volt<br />
megoldás. Fogalmam se volt, mit tegyek.<br />
Lehunytam a szemem. Éppen elkezdtem volna hangosan fohászkodni őseim<br />
szelleméhez – az se érdekelt, ha meghallják a körülöttem lévők –, amikor egy<br />
hórihorgas alak eltakarta előlem a fényt, és megszólított angolul. Felnéztem. A férfi<br />
vörösesszőke haján megcsillant a napsugár.<br />
– Te utazó vagy? – kérdezte.
48<br />
AZ IDEGENEK JÓSÁGA<br />
A magas fehér ember az utazó (traveller) szót használta. Halványan emlékeztem rá, mit<br />
jelent, de nem értettem a kérdést. Ekkorra azonban már összeismerkedtem a Coffee<br />
House pincéreivel, és odahívtam azt a fiút, aki angolul és valamelyest mandarin<br />
nyelven is beszélt. Ő tolmácsolt nekünk.<br />
– A legtöbben csak egy-két napot töltenek itt – folytatta a magas férfi. – Te már hetek<br />
óta itt vagy, akárcsak én. Üzleti úton vagy? Csak kíváncsiságból kérdezem.<br />
Életemben először beszélt hozzám fehér ember. A férfinak halványkék szeme volt, és<br />
rövidre vágott, vörösesszőke, őszülő szakálla. A jelek szerint jobban tartott tőlem, mint<br />
én őtőle. Az angol beszéd összezavart. Nem találtam a szavakat. Intettem a férfinak,<br />
hogy üljön le mellém, aztán bekapcsoltam a telefonomon az angol-koreai fordítóprogramot.<br />
A kommunikáció lassan ment, sok kínos szünettel és nevetéssel. Elmondtam neki,<br />
hogy dél-koreai önkéntes vagyok, és öt észak-koreai disszidensnek próbálok segíteni,<br />
akik börtönbe kerültek, mint illegális bevándorlók. A férfi nagyon meglepődött,<br />
fájdalmat láttam a tekintetében. Tovább kerestem a szavakat, és hozzátettem, hogy a<br />
laoszi kormányzat hatalmas bírságot rótt ki rájuk.<br />
– Mennyit? – kérdezte.<br />
– Fejenként 700 amerikai dollárt.<br />
A férfi a szakállát vakargatta, majd egy ideig az utat bámulta. Aztán intett, mint aki azt<br />
mondja: „várj egy kicsit”, és azt mutatta, hogy telefonál egyet. Átsétált a kávézó túlsó<br />
végébe, felhívott valakit, majd pár perc múlva visszajött. Soha életemben nem tudtam<br />
volna elképzelni azt, ami ezután történt. A férfi bepötyögte a szavakat a telefonomba.<br />
Elolvastam a koreai fordítást, ami így szólt: „Most telefonáltam egy barátomnak<br />
Ausztráliába. Megbeszéltük a dolgot, és úgy döntöttem, segítek neked.”<br />
Felébredt bennem a gyanú. Miért? Miért akarna egy ötvenes éveiben járó fehér férfi<br />
gondoskodni néhány koreairól, akiket soha nem látott?<br />
Az arcáról próbáltam leolvasni a választ. A szexuális jellegű indítékot kizártam – azt<br />
hiszem, az látszott volna a tekintetén. Arra jutottam, hogy valószínűleg valami
jótékony gesztust akar tenni, de a végén úgysem teljesíti majd az ígéretét. Nehogy<br />
beleéld magad, intettem magamat.<br />
– Köszönöm – mondtam angolul. A férfi alighanem kiérezte a kétkedést a hangomból.<br />
Megint pötyögtetni kezdte a telefonomat. „Amikor Thaiföldön utazgattam,<br />
megismerkedtem két észak-koreai nővel”, írta. „Nagyon megindított a történetük.”<br />
Aztán újra intett, hogy várjak.<br />
Láttam, hogy átmegy az utca túloldalára, a pénzkiadó automatához. Zöld bankókból<br />
álló, vastag köteggel tért vissza.<br />
A legnagyobb meglepetésemre több száz dollárt nyomott a kezembe.<br />
– Ez elég lesz a bírság egy részére. A többit holnap veszem ki.<br />
Álmodom? Megpróbáltam felfogni, mi történt, és közben a hálámat is kifejezni.<br />
A telefonos szótár és rögtönzött tolmácsunk, a pincér segítségével a magas férfi<br />
elmagyarázta, hogy kétéves délkelet-ázsiai úton van. Azt tervezte, hogy másnap<br />
továbbmegy Thaiföldre, de most úgy döntött, itt marad, és ha akarom, segít nekem,<br />
elkísér a börtönbe.<br />
– Hát persze, hogy akarom – mondtam, amikor végre megértettem, miről van szó.<br />
Ez a kedvesség és segítőkészség egyszerűen letaglózott. A következő gondolatom az<br />
volt, hogy ha ez az impozáns külsejű ember elkísér a börtönbe, nem egyedül kell<br />
találkoznom a börtönigazgatóval.<br />
– Helyes – mondta. – Nincs kedved átköltözni abba a vendégházba, ahol én lakom?<br />
Ott jobban tudnánk beszélgetni. Holnap reggel elmegyünk a börtönbe.<br />
Mindezt nagyon óvatosan mondta, nehogy félreértsem a jó szándékát.<br />
Kábultan bólintottam.<br />
– Majd később megvacsorázunk, ha akarod. Hozd át a holmidat.<br />
– Hogyne – bólogattam zavartan.<br />
A férfi kezet nyújtott.<br />
– A nevem Dick Stolp. Perth-ből jöttem, Ausztráliából.<br />
Kezet ráztam vele. Mindeddig eszembe se jutott, hogy megkérdezzem, hogy hívják.<br />
Indulni készült, de visszahívtam. Akadozó angoltudásommal megkérdeztem:<br />
– Miért segítesz nekem?<br />
– Nem neked segítek – felelte zavart mosollyal –, hanem az észak-koreai népnek.<br />
És ezzel távozott.<br />
Amikor kiléptem a kávézóból, csodálatos dolog történt velem. Mindaz az elérhetetlen<br />
szépség, amiről eddig úgy éreztem, nem lehet részem benne, egyszerre kitárult<br />
előttem. Éreztem a fákra kúszó jázmin illatát, és a nap meg a fenséges fehér felhők is<br />
mintha velem örvendeztek volna. Egyszerűen megváltozott a világ.
A vendégház, ahol Dick lakott, sokkal kellemesebb volt, mint az én szállásom. Azok<br />
után, amit már eddig is tett értem, igazán nem vártam volna el, hogy Dick fizesse a<br />
szobámat, mégis így történt. Ha az ember úgy élte le egész felnőtt életét, ahogy én,<br />
vagyis a legkisebb kiadást is meg kellett fontolnia, nem könnyű elfogadni az ilyen<br />
nagylelkű gesztust. Nem tehettem mást, csak annyit mondtam, „köszönöm”. Dick soha<br />
semmit nem kért cserébe. Még soha nem tapasztaltam ilyen jószívűséget olyan ember<br />
részéről, akivel nem köt össze semmi, és nem is tartozik nekem. Ha két magányos<br />
hjeszani találkozott volna össze Laoszban, vagy mi lettünk volna az egyedüli fiatalok<br />
csupa öreg között, talán még megértettem volna a segítőkészségét. De Dick egyszerű<br />
jósága független volt az életkortól, a bőrszíntől, a nyelvtől. Az is megfordult a fejemben:<br />
talán olyan gazdag, hogy egyszerűen nem számít neki a pénz, de később megtudtam,<br />
hogy egyáltalán nem így állt a helyzet.<br />
Vacsoránál Dicken kívül még öten ültek az asztalunknál: egy ötven év körüli német<br />
házaspár, egy középkorú kínai nő, aki dokumentumfilmeket készített, és egy fiatal<br />
thaiföldi nő a német barátjával. Mindenki angolul beszélt. Nagyon nehezen tudtam<br />
követni a társalgást, de nem bántam. Örültem, hogy végre nem vagyok egyedül. Ekkor<br />
jöttem rá, hogy muszáj lesz megtanulnom angolul. Ez a közös nyelv a világban.<br />
Kellemes, laza este volt. Először nevettem azóta, hogy elutaztam Szöulból.<br />
Dickkel béreltünk egy robogót, és azzal mentünk a börtönbe. Vittünk magunkkal<br />
gyümölcsöt és más ennivalót, meg takarókat.<br />
Dick nem tudta, hogy a nő, akit meglátogatunk, az anyám, a fia pedig az öcsém, és én<br />
magam is észak-koreai vagyok. De az se változtatott volna a dolgokon, ha tudja. El<br />
akartam mondani neki az igazat. Megérdemelte volna. De az észak-koreaiak szinte<br />
születésüktől álarcot viselnek, és ettől nem könnyű megszabadulni.<br />
A robogón jó erősen belekapaszkodtam Dickbe. Útközben megálltunk a pénzkiadó<br />
automatánál, és kivette a bírság összegének hátralevő részét.<br />
Minden megdőlt, amit eddig az emberi természetről gondoltam. Észak-Koreában azt<br />
tanultam anyámtól, hogy csak a családunkban bízhatunk, az idegenek veszélyesek.
Kínában kamaszkoromtól kezdve csalás volt az életem, titkolnom kellett, ki vagyok<br />
valójában, ha életben akartam maradni. Egyetlenegyszer bíztam meg valakiben, akkor<br />
is a senjangi rendőrségen kötöttem ki. Nem csupán úgy hittem, hogy az emberek önzők<br />
és hitványak, tapasztalatból tudtam, hogy sokan közülük kifejezetten gonoszak:<br />
boldogan teszik tönkre mások életét, ha az érdekük ezt kívánja. Láttam olyan koreaikínaiakat,<br />
akik pénzért képesek voltak feljelenteni az észak-koreai menekülteket.<br />
Ismertem néhány embert, akik úgy adtak-vettek más embereket, mintha csak<br />
állatokról lenne szó. Ez a világ volt ismerős számomra. Az önzetlen jóság<br />
megnyilvánulásai olyan ritkák voltak az életemben, hogy sosem felejtettem el őket, de<br />
mindig is csodálkozást váltottak ki belőlem. Az, amit Dick tett, megváltoztatta az<br />
életemet. Megmutatta, hogy létezik egy másik világ, ahol az emberek csak azért<br />
segítenek idegeneknek, mert az jó érzés, és ahol a szívtelenség nem szabály, hanem<br />
kivétel. Dick úgy bánt velem, mintha rokonok vagy régi barátok volnánk. Még most<br />
sem egészen értem, miért tette. De attól a naptól kezdve, amikor összetalálkoztunk, a<br />
világ kevésbé cinikus hely lett számomra. Kezdtem barátságosan viszonyulni<br />
másokhoz. Természetesnek tűnt, korábban mégsem fordult elő velem.<br />
Kim tiszteletes annak idején figyelmeztetett, hogy a Vientiánba vezető úton sok az<br />
ellenőrzőpont. Tizennyolc óra alatt lehet eljutni a fővárosba, három tartományon<br />
keresztül, és mindegyiknek elég önálló a kormányzata ahhoz, hogy esetleg háromszor<br />
is börtönbe zárjanak minket, és újabb pénzbírságot követeljenek tőlünk. Ezért azt<br />
tanácsolta, béreljünk egy rendőrségi furgont, és azzal tegyük meg az egész utat. Ez jó<br />
ötletnek tűnt. Így nem kell félnünk az egyenruhás idegenrendészeti rendőröktől.<br />
Az idegenrendészeti vezető azt mondta, megoldható a dolog, de csillagászati összeget<br />
kért érte. A szegénységemre hivatkozva lealkudtam fejenként 150 dollárra. Hatan<br />
voltunk. Én, a családom meg a három másik észak-koreai. De még így sem volt elég<br />
pénzem.<br />
Megint csak Dick lépett közbe, ő fizetett.<br />
A rendőrségen azt mondták Dicknek, nem jöhet velünk Vientiánba. Ő megpróbálta
meggyőzni őket, mert úgy vélte, a jelenléte biztonságos nyújthat nekünk, de a<br />
rendőrök hajthatatlanok voltak. Nem akarták, hogy ott legyen. Reggel Dick robogót<br />
bérelt, és követte a furgont a börtönbe. A furgon – egy új Toyota – legalább kényelmes<br />
volt.<br />
Kivezették az öt rabot. Hetek óta most először láttam Minhót. Nagyon sápadt volt, az<br />
arca tele rémes pattanásokkal. De azért rám vigyorgott, mintha nem lenne oka<br />
panaszra. Kemény fából faragták az öcsémet, gondoltam. Büszke voltam rá, hogy ilyen<br />
embernek vagyok a nővére.<br />
Ekkorra már mind tudták, kicsoda Dick, és mit tett. Mindannyian kezet fogtak vele, és<br />
hálásan, hitetlenkedve hajoltak meg előtte. Az idős nő nagy nehezen annyit mondott<br />
angolul:<br />
– Nagyon köszönjük.<br />
A furgon motorja már járt; indulhattunk.<br />
Dick azt mondta, továbbutazik Thaiföldre. Megadta a telefonszámát és az e-mail<br />
címét, és végül még egy hatalmas ajándékot kaptam tőle: a szöuli repülőjegyem árát is<br />
odaadta.<br />
– Neked nagyobb szükséged van rá, mint nekem – mondta, majd mielőtt<br />
tisztességesen megköszönhettem volna, amit tett, felpattant a robogóra, és elhajtott.<br />
Búcsúzóul még odakiáltotta: – Ha gond van, keress meg!<br />
És ezzel a mentőangyalom éppolyan hirtelen tűnt el, ahogy megjelent.<br />
Elindultunk Vientiánba hatan, velünk tartott egy rendőrtiszt, a börtön tolmácsa meg<br />
egy rendőrségi sofőr. Az egyezség részeként az út során mindvégig nekem kellett<br />
fizetni a három kísérő étkezéseit, ők pedig alaposan belaktak, valahányszor megálltunk<br />
ebédelni vagy vacsorázni.<br />
Kim tiszteletesnek igaza volt, szabályos időközönként ellenőrzőpontok mellett<br />
haladtunk el, de mindig csak intettek, hogy menjünk tovább. Remek érzés volt.<br />
Mahagónifákkal és apró, festői falvakkal tarkított, dimbes-dombos tájon jártunk.<br />
Lehúztuk az ablakokat, hogy bejöjjön egy kis szellő, és mindenki mélyeket szippantott<br />
a szabadság illatából.<br />
Minho elmesélte, mi történt azután, hogy elváltunk egymástól Kunmingban. A határ<br />
közelében Fang úr elvezette őket egy domb aljába. „Idáig tudtam elhozni magukat”,<br />
mondta. „Az országhatár a domb túloldalán van.” Minho figyelmesen hallgatta az<br />
utasításait. „Menjenek egyenesen tovább, míg egy elhagyott kis házhoz nem érnek.<br />
Menjenek be. Oda fog jönni egy férfi. Kövessék.”<br />
Anyámat és Minhót rémülettel töltötte el, hogy egyszeriben magukra hagyták őket a<br />
sötétben. Elkezdtek felkapaszkodni a dombra. Hamarosan sűrű dzsungelben találták
magukat, és az eső is eleredt. A talaj hihetetlenül csúszós volt, és egyetlen ösvényt sem<br />
láttak. Az ágakba és indákba kapaszkodva másztak tovább, amelyek véresre karcolták a<br />
kezüket meg az arcukat. A koromsötétben azt se tudták, merre mennek; próbáltak<br />
egyenes vonalban haladni felfelé a dombon, ami már inkább hegynek tűnt. Anyám alig<br />
bírta. Azt mondta, ha Minho nem lett volna ott vele, biztosan eltéved, és nem kerül ki<br />
onnan élve.<br />
Pár óra elteltével, amikor már majdnem átjutottak a hegy túlsó oldalára, hirtelen ott<br />
termett előttük egy alak a sötétben. Egy férfi lépett ki eléjük az aljnövényzetből. Minho<br />
csak az egyenruháját díszítő jelvény csillogását látta. A férfi a pénz jelét mutatva<br />
összedörzsölte az ujjait. Aztán összetette a két kezét, mintha meg lenne bilincselve.<br />
Fizessetek, különben letartóztatlak titeket.<br />
Minho több zsebébe osztotta el a pénzt, amit adtam neki. Most elővett 300 jüant (kb.<br />
15 ezer forintot). „Nem”, mondta a férfi angolul. Minho adott neki még ötszázat (kb. 21<br />
ezer forintot). A férfi erre elmosolyodott, és útjukra engedte őket.<br />
Nem sokkal ezután, csodával határos módon, megtalálták a közvetítő által emlegetett<br />
elhagyott házat. Ott rejtőzött a sűrű erdőben. Csakugyan ott várt rájuk egy férfi, aki<br />
leterített néhány összelapított kartondobozt, intett nekik, hogy ott fognak aludni, majd<br />
maga is lefeküdt és elaludt. Anyám szerint elég ágrólszakadt fickónak nézett ki.<br />
Amikor világosodni kezdett, a férfi felrakta őket egy tuk-tukra, és elvitte egy<br />
buszpályaudvarra. Rámutatott egy buszra, és azt mondta, szálljanak fel. Minho arra<br />
számított, hogy a férfi is velük megy, de ő eltűnt. Megint ott álltak egyedül, és sejtelmük<br />
se volt róla, hová mennek.<br />
– A közvetítő egyik embere biztosan a buszon van – nyugtatgatta anyánkat Minho. –<br />
A megfelelő pillanatban majd felfedi magát.<br />
A közvetítő emberének, egy rendőrnek a következő ellenőrzőpontnál kellett volna<br />
lennie, de valami kavarodás történt, és az illető nem volt ott, amikor a busz<br />
megérkezett. Anyámat és Minhót megbilincselték, és betuszkolták egy rendőrautóba.<br />
Örültem, hogy ezt csak most tudtam meg. Szörnyű lett volna arra gondolni, hogy az én<br />
Ommámat megbilincselték. A börtönben aztán Minhótól a maradék pénzét is elvették<br />
azok a gengszter rabtársai, akik segítettek rendet tartani az őröknek.<br />
Korán reggel érkeztünk meg Vientiánba. A főváros egyáltalán nem olyan volt,<br />
amilyenek képzeltem. Nem voltak toronyházak. Az alacsony épületeket buja trópusi
növényzet választotta el egymástól. Mintha több kert lett volna itt, mint ház.<br />
Befordultunk egy fasorba, ahol nagy, irodának tűnő épületek sorakoztak, a tetejükön<br />
zászlórúddal. Azt gondoltam, ez biztosan a követségi negyed. Tekintetemmel a délkoreai<br />
zászlót kerestem.<br />
Megálltunk az egyik épület előtt, amelyen lao nyelvű tábla díszelgett. Dél-koreai<br />
zászlót sehol se láttam.<br />
– Mi ez a hely? – kérdeztem a tolmácsot.<br />
– A Vientiáni Idegenrendészeti Hivatal – felelte. – Szálljanak ki.<br />
Azonnal gyanú ébredt bennem.<br />
– Minek?<br />
– Egyszerű formaság. Valaki még ma délután idejön a dél-koreai nagykövetségről.<br />
Amikor a börtönigazgatóval tárgyaltam, jó kapcsolatba kerültem a tolmáccsal, és<br />
lassan elnyertem a rokonszenvét. Elég rendes embernek tűnt, becsületesebbnek, mint<br />
a többiek. Most hosszú beszélgetésbe elegyedett a rendőrtiszttel. Aztán azt mondta<br />
nekem, hogy egyenesen a dél-koreai követségre megyünk, de láttam rajta, hogy nem<br />
örült annak, amit a rendőrtiszttől hallott.<br />
– Mi folyik itt? – kérdeztem.<br />
– Ne aggódjon. Szálljanak ki, kérem.<br />
Kipakoltuk a csomagjainkat a furgonból, aztán felvittek minket az idegenrendészeti<br />
hivatal első emeletére. A sarokba raktuk a holminkat, majd leültünk, és csöndben<br />
vártunk. Kellemetlen érzésem támadt. Ekkor bejött egy ügyintéző, és a nevemen<br />
szólított.<br />
– Jöjjön velem, kérem.<br />
Azt mondtam anyámnak és Minhónak, hogy pár perc múlva visszajövök. Az egyik<br />
észak-koreai nő megkért, hogy vegyek neki tisztálkodó szereket.<br />
– Csak néhány kérdést akarunk feltenni – mondta a hivatalnok a folyosón.<br />
– Nem szeretnék elválni a csoporttól.<br />
– Nem lesz semmi gond. Majd visszakísérem.<br />
Bevitt egy légkondicionált tárgyalóba, ahol négy, zöld egyenruhát viselő tiszt ült. Volt<br />
köztük egy rúzsos szájú, negyvenes évei közepén járó nő. Azt mondták, ő az<br />
idegenrendészeti hivatal vezetője. A váll-lapját aranycsillagok díszítették. Lao nyelven<br />
beszélt. Az egyik egyenruhás fordította a szavait mandarin nyelvre.<br />
– Tudja, miért hallgatjuk ki? – kérdezte a nő hidegen.<br />
– Fogalmam sincs.<br />
– Mert maga bűnöző.
49<br />
DIPLOMÁCIAI INGAJÁRAT<br />
Kinyitottam a számat, de hang nem jött ki rajta. Az első gondolatom az volt, hogy<br />
valami képtelen félreértés történt, nyilván rossz helyre kerültem.<br />
Körülnéztem. Az összes egyenruhás engem bámult.<br />
– Miért mondja, hogy bűnöző vagyok?<br />
– Az észak-koreaiak illegálisan léptek be az országunkba – mondta a nő. – Tehát<br />
bűnözők. Maga pedig segített nekik.<br />
Amióta csak megálltunk az épület előtt, forrt bennem a düh, mert sejtettem, hogy itt<br />
ismét csak megpróbálnak megkopasztani minket, mielőtt menedékjogot kapnánk. De<br />
amikor meghallottam, hogy a családomat „bűnözőknek” nevezik, kitört belőlem a<br />
felháborodás.<br />
Üvölteni kezdtem.<br />
– Bűnözők? Hogy mondhat ilyet? Megöltek bárkit is? Vagy kiraboltak? Sok rablóval<br />
találkoztam ebben az országban, de azok mind rendőrök voltak! Ezek az emberek<br />
menekültek, és menedékjogot akarnak kapni.<br />
Nem lett volna szabad kijönnöm a sodromból, mert így nem tudtam világosan<br />
gondolkodni.<br />
A nő rezzenéstelen arccal ült ott.<br />
– Illegálisan vannak itt. Erről nem feledkezhetünk meg. Maga pedig segített nekik.<br />
Megpróbáltam lehiggadni, de még mindig izzott bennem a düh.<br />
– Életemben először járok Laoszban. Csak segíteni próbálok nekik, hogy<br />
menedékjogot kapjanak. Nem azért teszem, mert ez a munkám. Én NEM vagyok<br />
embercsempész.<br />
Hirtelen görcsbe rándult a gyomrom az ijedségtől. Csak nem csúszott ki a számon a<br />
„családom” szó az iménti dühkitörésem során? Nem emlékeztem pontosan. Ekkor<br />
jutott eszembe Pak úr, a rendőr figyelmeztetése: senkinek ne áruljam el, hogy anyám<br />
és Minho a rokonaim. Ha ez a nő rájön, hogy én is észak-koreai vagyok, elvesztem azt a<br />
védelmet, amit a dél-koreai útlevél nyújt számomra.<br />
– Tudjuk, hogy először jár itt – mondta a nő. – De akkor is bűnöző.
Ha tiszta lett volna az agyam, a laoszi közigazgatást ismerve rájöttem volna, hogy<br />
valószínűleg azt akarja, valljam be a bűnömet, és aztán fizessek bírságot. De mivel nem<br />
voltam hajlandó elismerni, hogy bűnöző vagyok, aki bűnözőknek segít, nem tudott<br />
előhozakodni a pénz kérdésével. Az sem használt az ügynek, hogy szemlátomást<br />
kezdtem felbosszantani.<br />
– Börtönbe is kerülhet.<br />
– Én csak egy önkéntes vagyok – mondtam, és elővettem a telefonom. – Felhívom a<br />
dél-koreai nagykövetséget.<br />
– Maga nem hív fel senkit.<br />
Intett az egyik egyenruhásnak, aki odalépett hozzám, és kivette a kezemből a<br />
telefont.<br />
– Ez itt Laosz – szögezte le a nő. – A maga nagykövetségének itt nincs hatalma.<br />
A férfi, aki elvette a telefonomat, most az útlevelemet követelte. Kénytelen voltam<br />
odaadni neki.<br />
A nő hosszasan értekezett a többiekkel lao nyelven, aztán hozzám fordult:<br />
– Egyelőre elmehet. Jöjjön ide holnap reggel. Akkor majd folytatjuk.<br />
Visszamentem abba a helyiségbe, ahol a többieket hagytam, de mind eltűntek.<br />
A csomagok sem voltak ott, kivéve a hátizsákomat. Ezt baljós jelnek tekintettem.<br />
Azonnal visszarohantam a kihallgató-helyiségbe.<br />
– Hová vitték őket? – kérdeztem üvöltve.<br />
– Egy szállodába – felelte az a tisztségviselő, aki beszélt mandarin nyelven. A főnöknő<br />
hátat fordított nekem. – Most úgysem tehet semmit.<br />
Odalent az épület előcsarnoka kihalt volt. Ebédidőben jártunk. Az üres recepciós<br />
pulttól egy-egy folyosó vezetett jobbra-balra. Körülnéztem, nem lát-e valaki, aztán<br />
végigsurrantam az egyik folyosón, belestem minden irodába, majd ugyanezt tettem a<br />
másik folyosón is. Ennek a végén vasajtók sorakoztak. A cellák mind zárva voltak,<br />
kivéve egyet. Bekukkantottam. Hideg volt benn, és nedves beton szaga érződött. A falak<br />
megfeketedtek a penésztől, a mennyezet pedig olyan alacsony volt, hogy nem lehetett<br />
felegyenesedni. Olyanok voltak, mint valami ól. Csak nem egy ilyen cellában tartják a<br />
családomat? A zárt ajtók mögül egyetlen hang se hallatszott.<br />
Nem mertem kiabálni, hogy „Omma ja! Minho ja!”, hátha meghallják az emeleten.<br />
Odakint olyan hőség volt, hogy kiürültek az utcák. Megláttam egy csomó, utasokra<br />
váró motortaxit, és félig angolul, félig mutogatva megkértem az egyik sofőrt, hogy<br />
vigyen a dél-koreai nagykövetségre. Pár perc múlva megláttam a dél-koreai zászlót és<br />
magát a követséget, de az ajtóban álló őr azt mondta, jöjjek vissza ebédidő után.<br />
Továbbmentem az utcában, azt kerestem, hol lehetne leülni. Itt, a platánfák lombja
alatt kicsit hűvösebb volt. Aztán balra nézve, az utca másik oldalán megpillantottam<br />
egy ismerős zászlót. Még egyszer megnéztem. A két Korea képviselete csupán pár<br />
méterre volt egymástól. Aznap már másodszor kerültem abszurd helyzetbe. Kelet- és<br />
Nyugat-Németország rég egyesült. Mint ahogy Észak- és Dél-Vietnam is. Miért a mi<br />
nemzetünk szenved egyedül ettől a lehetetlen megosztottságtól, amelynek már rég el<br />
kellett volna tűnnie a történelem süllyesztőjében? És miért pont az én családomnak<br />
kell megfizetnie a megosztottság árát ebben a távoli, barátságtalan országban?<br />
Mozdulatlanul álltam a kihalt utcán, és arra gondoltam, hogy az egész életemet e két<br />
zászló távolsága határozza meg.<br />
– Üdvözlöm – fogadott a konzul. – Nem sok koreai utazó jár erre – mondta, majd<br />
bevezetett egy tárgyalóba.<br />
Elmagyaráztam neki, hogy Luang Namthából jövök, és öt embert hoztam, akiket<br />
most nem akar elengedni a vientiáni idegenrendészet.<br />
– Azt hittük, egyenesen ide hoznak minket.<br />
– Igen – dörzsölgette a konzul az orrnyergét a szemüvege alatt. – Kaptunk egy<br />
üzenetet a Luang Namtha-i idegenrendészettől, hogy öt észak-koreai jön hozzánk. De<br />
ön milyen kapcsolatban áll velük?<br />
– Én telefonáltam egy hónapja. Emlékszik? Elmondtam, hogy a családomat börtönbe<br />
zárták Luang Namthában. Ön azt felelte, hogy majd gondoskodik róluk, utazzak csak el.<br />
– Á, igen. – A tekintetében enyhe meglepetés tükröződött. – Tehát akkor nem utazott<br />
el? El se tudtam képzelni, hogy ennyi mindent tud elérni. És ezt mind egyedül csinálta?<br />
Egyetlen hónap alatt? Hihetetlen. Komolyan.<br />
Úgy beszélt, mint egy unott nagybácsi, aki színlelt érdeklődéssel nézi egy gyerek<br />
rajzát.<br />
– Nekünk azt mondták, hogy ön ma délután elmegy az idegenrendészeti hivatalba –<br />
mondtam. – Mi a következő lépés?<br />
Bocsánatkérően elnevette magát.<br />
– Nem mehetek oda, amikor kedvem tartja. Meg kell várnom, míg hívnak.<br />
– De fogságban tartanak öt észak-koreait. Elvették az útlevelemet és a telefonomat.<br />
Megtehetik ezt?<br />
– Mi ebbe nem szólhatunk bele. Nem mondhatjuk meg nekik, mit tegyenek. De<br />
megpróbáljuk kideríteni, mi folyik itt.
Ez az utazás mindvégig úgy zajlott, hogy valahányszor felcsillant a remény, máris jött<br />
a csalódás. Amikor felálltam, hogy távozzak a követségről, eszembe jutott valami, amit<br />
anyám említett: tizenkét észak-koreait fogtak el pár napja, és a Luang Namtha-i<br />
börtönbe zárták őket, közvetlenül azelőtt, hogy őt meg Minhót kiengedték. Elmondtam<br />
a konzulnak, aztán hozzátettem:<br />
– De ezt már bizonyára tudja.<br />
– Nem, nem tudtam – felelte, mintha valami hihetetlen dolgot közöltem volna vele. –<br />
Utánanézek.<br />
Felmerült bennem a kérdés: vajon hány észak-koreai menekült ücsörög a<br />
börtöncellákban országszerte, és várja, hogy ez az ember tegyen valamit?<br />
Másnap reggel egy alacsonyabb rangú diplomata kísért el a Vientiáni Idegenrendészeti<br />
Hivatalba. Visszatekintve azt mondom, ez nem volt rossz ötlet. A tárgyalás úgy zajlott,<br />
mint két államfő csúcstalálkozója. Nemzeti lobogókkal díszített, nagy tárgyalóterem<br />
volt a helyszín. A hosszú, fényes asztal túloldalán öt egyenruhás idegenrendészeti tiszt<br />
ült, köztük a vezetőnő.<br />
A nő ragaszkodott hozzá, hogy lao nyelven tárgyaljunk, és kitartott azon véleménye<br />
mellett, hogy az illegális menekültek segítésével bűncselekményt követtem el. Ha nem<br />
fizetem ki a törvény által megszabott 1300 dolláros bírságot, börtönbe kerülök.<br />
– Nagyon dühös önre – súgta oda a diplomata, amikor egy pillanatra elhagytuk a<br />
helyiséget. – Azt mondja, rendkívül udvariatlanul beszélt vele.<br />
Láttam, hogy taktikai hibát követtem el. Ha egyedül, bűnbánóan jöttem volna vissza,<br />
és bocsánatot kérek a nőtől, talán megúszom a dolgot, de erre már nem volt lehetőség.<br />
Azzal, hogy egy diplomatát hoztam magammal, magasabb szintre került az ügy.<br />
Megmutattam a tárcámat az egyenruhásoknak, és elmondtam, milyen szorult<br />
helyzetben vagyok. Csak az a 800 dollár volt nálam, amit Dick adott nekem az utolsó<br />
napon, amikor rájött, hogy nem tudnám kifizetni a jegyemet Szöulba. Ez éppen csak a<br />
repülőjegyre lett volna elég. A nő elvette az összes pénzt, aztán visszaadta az<br />
útlevelemet és a telefonomat.<br />
– Eszébe ne jusson még egyszer így belépni ebbe az országba – mondta. – Ha mégis<br />
megteszi, börtönbe kerül, mint embercsempész. Viszont… – tette hozzá, és olyan hamis<br />
mosolyt villantott rám, amilyet még sosem láttam női arcon – turistaként bármikor<br />
visszajöhet.
A legszívesebben jól pofon vágtam volna.<br />
– Huszonnégy órával meghosszabbítottuk a vízumát – közölte. – Ha holnap ilyenkor<br />
még mindig itt van, letartóztatjuk. Megértette?<br />
– A legszívesebben azonnal elhagynám ezt az országot – feleltem. – De nem maradt<br />
pénzem a jegyre.<br />
Összeszorította a száját, mint aki azt gondolja: ez már a te bajod.<br />
Kifelé menet a koreai diplomata megnyugtatott, hogy anyámat, Minhót és a három<br />
másik észak-koreait másnap átviszik a nagykövetségre. Utána pedig valamennyien<br />
továbbutazhatnak Szöulba. Már csak pár nap, mondta.<br />
Az emberek állítólag azt hiszik el, amit el akarnak hinni, én pedig nagyon el akartam<br />
hinni ezt a hírt. Csodálatos volt hallani. Nem győztem köszönetet mondani a<br />
diplomatának. Természetesen további kérdésekkel kellett volna meggyőződnöm róla,<br />
igazat mond-e, de elvonta a figyelmemet egy sürgősebb probléma.<br />
– Nem maradt pénzem repülőjegyre. Nem kaphatnék kölcsön a nagykövetségtől?<br />
Sajnos, felelte erre, miközben beszállt a kocsiba, a nagykövetségen az a szabály, hogy<br />
senkinek sem adnak kölcsön pénzt.<br />
Ostoba módon még egyszer köszönetet mondtam neki. Végtelen hálával töltött el,<br />
hogy a családom megpróbáltatásai lassan véget érnek. Csak pár perc múlva fogtam fel,<br />
amint ott álltam az utcán egyedül, hogy a diplomata képes volt faképnél hagyni,<br />
miközben tudta, hogy üres a zsebem, és nincs hová mennem. Amikor később<br />
megtudtam, hogy a nagykövetségeknek a nemzetközi jog értelmében védelmezniük és<br />
támogatniuk kell az állampolgáraikat, teljesen érthetetlennek tartottam a Vientiánban<br />
működő dél-koreai képviselet viselkedését.<br />
Fogalmam se volt, mit tegyek. Arra gondoltam, majd az utcán alszom. Alighogy<br />
bekapcsoltam a telefonom, azonnal megszólalt. Dick hívott. Már kezdtem azt hinni,<br />
hogy nem is ember ő, hanem valami isteni lény. Amikor tört angolsággal<br />
elmagyaráztam, mi történt, felajánlotta, hogy küld még pénzt, de nem fogadtam el. Már<br />
így is olyan sokat adott. Majd kitalálok valamit.<br />
Egy darabig bóklásztam az utcán, de tudtam, hogy egyetlen megoldás van: Kimtől<br />
kell pénzt kérnem. Ez nagyon nehéz volt, nehezebb, mint Dicktől kérni.<br />
Büszkeségemben nem akartam, hogy kétségbeesettnek, rászorulónak lásson, mivel ez<br />
tovább mélyítette a köztünk lévő szakadékot. Attól féltem, hogy megutál. Kim átutalta a<br />
pénzt, én pedig megint csak azt hajtogattam, hogy ez csak kölcsön, és a teljes összeget<br />
visszafizetem.<br />
Másnap reggel elutaztam Laoszból.
December első hetében jártunk. A szubtrópusi zóna után egyszerre a derűs, de fagyos<br />
Szöulban találtam magam. Kéken ragyogott az ég, de olyan hideg volt, hogy a<br />
lakásomban jégvirág borította az ablakot. Azonnal elmentem meleg ruhát venni.<br />
Annak idején az összes téli ruhámat odaadtam a meglepett taxisofőrnek Kunmingban.<br />
Aznap este összegömbölyödve üldögéltem Kim gangnami lakásában, kávét<br />
kortyolgattam, beburkolóztam Kim kötött pulóverébe, dzsesszt hallgattunk, és<br />
elmeséltem a kalandjaimat. Egészen szürreális volt, hogy hirtelen visszakerültem ebbe<br />
a másik, kényelmes és biztonságos világba. Elnéztem Kimet, aki sosem mozdult el<br />
innen, és most tágra nyílt szemmel bámulva próbálta megérteni, min mentem<br />
keresztül. Hosszan hallgatott, csak a fejét csóválta kábultan, amint előadtam, miféle<br />
szerencsétlenségek értek minket, és hogyan másztunk ki belőlük a jó szerencse<br />
segítségével. Az, amit Dick Stolp tett, nagy hatással volt rá.<br />
– Összetalálkozni egy ilyen emberrel, pont akkor, pont ott… Ez hihetetlen – mondta. –<br />
Óriási szerencséd volt.<br />
– Az is nagy szerencse, hogy te itt vagy nekem – feleltem.<br />
A szám, amit hallgattunk, éppen véget ért. Csönd borult a szobára.<br />
Sokkal tovább tartott az utazásom, mint gondoltam – két hónapig –, így lemaradtam az<br />
egyetemi felvételiről. Csak a következő évben jelentkezhettem újra. De nem is bántam.<br />
Arra gondoltam, úgyis lesz elég dolgom, ha meg akarom szervezni anyám és Minho<br />
életét Szöulban.<br />
Az érkezésem utáni napon felhívtam a vientiáni Dél-Koreai Nagykövetséget.<br />
Optimista hangulatban voltam, jó hírekre számítottam. De csak az automata válaszolt a<br />
hívásra: angolul tájékoztatott, melyik gombot kell megnyomnom, hogy különböző<br />
szolgáltatásokhoz jussak. Egész nap a gombokat nyomkodtam, de nem tudtam beszélni<br />
senkivel. Másnap és a következő napon is ugyanez volt a helyzet. De még ekkor sem<br />
aggódtam különösebben. Arra számítottam, hogy anyám és Minho bármelyik nap<br />
megérkezhet, és tudtam, hogy amíg az NTSZ vizsgálja az ügyüket, úgysem<br />
jelentkezhetnek. De azért jól jött volna némi megerősítés a vientiáni diplomatáktól.
Amikor már három hét telt el, és még mindig nem hallottam a családom felől,<br />
kezdtem ideges lenni. Kim nyugtatgatott, azt mondta, Laoszban lassan mennek a<br />
dolgok. Végre a negyedik héten megcsörrent a telefonom. Ismeretlen számról hívtak,<br />
856-os előhívóval, ami Laosz száma. Alig hallottam a hangot:<br />
– Nuna?<br />
– Minho?<br />
– Igen, én vagyok.<br />
– Még mindig a nagykövetségen vagytok?<br />
– Kölcsönkaptam ezt a telefont. Visszahívnál?<br />
De miért suttog? Azonnal visszahívtam. Már az első csöngetésre felvette.<br />
– A Phonthong Börtönben vagyok.
50<br />
HOSSZÚ VÁRAKOZÁS A SZABADSÁGRA<br />
Forgott velem a világ. Olyan erősen szorítottam a telefont, hogy a körmeim a<br />
tenyerembe vájtak.<br />
– Micsoda?<br />
– Ide csukják a külföldieket – magyarázta Minho. – Sokkal nagyobb, mint a Luang<br />
Namtha-i börtön…<br />
Újrakezdődött hát ez a rémálom, ismét sűrű sötétség vett körül. Reszketni kezdett az<br />
ajkam. De az én kisöcsém csak mondta tovább, úgy beszélt, mintha csupán új iskolába<br />
került volna.<br />
– Vannak itt fehérek, feketék, mindenféle népek, csak helyiek nem…<br />
– Kié ez a telefon?<br />
– A kínai barátomé, akivel egy cellában vagyunk – suttogta. – De elvileg nem lehetne<br />
telefonunk.<br />
A kezembe temettem az arcom.<br />
– De miért, miért, miért nem vagy a dél-koreai nagykövetségen? Azt mondták,<br />
másnap odavisznek titeket.<br />
– A nagykövetségre? De hát onnan nem jött értünk senki…<br />
Minho elmesélte, hogy miután én elhagytam az idegenrendészeti hivatal épületét, az<br />
egyenruhások levitték őket a földszinti cellákba. Tehát ott voltak azokban a penészes<br />
betoncellákban a folyosó végén. Pár nap múlva átszállították őket a Phonthong<br />
Börtönbe. Anyám is ott van, a női részlegen. Minho azt mondta, hetek óta nem látta a<br />
napot, egészen kifehéredett a bőre. De azért vidáman csengett a hangja. Ámulattal<br />
töltött el, milyen jól viseli a fizikai nehézségeket, megpróbáltatásokat. Ekkor fordult<br />
meg először a fejemben, hogy talán inkább az okoz majd gondot neki, hogyan<br />
alkalmazkodjon a gazdag világ elvárásaihoz.<br />
– Van itt két dél-koreai. Az egyik öt évet kapott, mert amfetamint árult. A másiknak<br />
valami üzleti konfliktusa volt Laoszban. Amikor megtudták, hogy északról jöttem, a<br />
saját pénzükön hozattak ennivalót odakintről, és nekem adták, még a női részlegbe is<br />
küldtek Ommának meg a többieknek. Már jó régóta itt vannak, de ők tartják bennem a
lelket. Mindig azt mondják, hogy ne aggódjak. Állítólag egy csomó észak-koreai<br />
megfordul itt, aztán végül elküldik őket a dél-koreai nagykövetségre. Ez a szokásos<br />
eljárás, nuna. Ne izgulj, nem lesz semmi bajunk.<br />
Minho és a kínai barátja még két másik rabbal osztotta meg a celláját, az egyik brit<br />
volt, a másik ghánai. A brit férfi marihuána birtoklásáért kapott hosszú<br />
börtönbüntetést. Johnnak hívják, és nagyon rendes, mondta Minho.<br />
– Képzeld, nuna, angolul tanulok!<br />
Erre aztán eltört a mécses. Valósággal patakzottak a könnyeim. Alig bírtam elhebegni:<br />
– Majd angolul beszélgetünk, ha ideértetek.<br />
Minho a maga szokásos módján élvezte, hogy felfedezheti a világot, még ha egy<br />
börtöncella sötét mélyén teszi is. Nagyon csodáltam ezért. Még az a kilátás sem törte le,<br />
hogy hónapokat, esetleg éveket tölt a rácsok között. A jövőbe tekintett, élete következő<br />
szakaszára készült.<br />
Most már legalább értettem, miért hagyott ott olyan sietősen a dél-koreai diplomata.<br />
Szándékosan hazudott, amikor azt állította, hogy a családom egy-két napon belül kijut.<br />
Ismerte az eljárás rendjét, de nem akarta, hogy ott lábatlankodjak, és megint bajba<br />
kerüljek. Mindezek ellenére volt remény arra, hogy a megpróbáltatások rövidesen<br />
véget érnek. Most, hogy belegondoltam, rájöttem, soha senki nem célzott olyasmire –<br />
még az idegenrendészet főnöknője sem, pedig ő nagyon haragudott rám –, hogy<br />
anyámat és Minhót átadják az észak-koreai nagykövetségnek, vagy visszatoloncolják<br />
Kínába.<br />
Anyám és Minho még két hónapot töltött a vientiáni Phonthong Börtönben, azután –<br />
ahogy Minho barátja megjósolta – átadták őket a dél-koreai nagykövetségnek. Ott<br />
azután újabb három hónapot kellett eltölteniük egy nagykövetségi menhelyen, míg a<br />
többi észak-koreaival együtt várták, hogy a laoszi kormányzat kiengedje őket az<br />
országból.<br />
Végül több mint hat hónappal azután, hogy eljöttem Laoszból, 2010 késő tavaszán<br />
felhívtak a szöuli Nemzeti Titkosszolgálattól. Az ügynök közölte, hogy az újonnan<br />
érkezett észak-koreai menekültek között van egy nő, aki állítólag az anyám, és egy férfi,<br />
aki állítólag a testvérem.<br />
Amikor meghallottam ezeket a szavakat, egyszerre elszállt belőlem a feszültség. Az<br />
ügynök olyan lehetetlenül száraz, bürokratikus stílusban közölte velem a hírt, hogy
egyszerre rám tört a fékezhetetlen nevetés. Amikor elnézést kértem, becsületére<br />
legyen mondva, így válaszolt:<br />
– Csak nevessen nyugodtan. Biztosan megkönnyebbült.<br />
Tehát megérkeztek.<br />
Túl vagyunk rajta.
51<br />
APRÓ CSODÁK SOROZATA<br />
Miután az észak-koreai menedékkérők között kémeket találtak, új szabályokat vezettek<br />
be, ezért a családom ügyének kivizsgálása tovább tartott, mint annak idején az enyém.<br />
Három hónapos kihallgatás után kerültek Hanavonba, ahol további három hónapot<br />
töltöttek. A három nő, akikkel együtt voltak a laoszi börtönben, ugyanakkor érkezett<br />
meg. Sajnos azok után, hogy mindezt végigcsinálta, az idős hölgy rákban meghalt.<br />
A várakozás heteiben egyszer csak felhívott Sinszo, az a kedves videochates lány, aki<br />
meztelenül jelent meg a laptopom monitorán Sanghajban. Már régóta keresett,<br />
mondta, de miután nevet változtattam, nem volt könnyű rám találni. Döbbenten<br />
hallottam, hogy nem sokkal utánam ő is eljutott Szöulba. Kértem, hogy látogasson meg.<br />
De amikor ajtót nyitottam, egy idegen állt előttem, nem az a lány, akit a képernyőn<br />
láttam. Átvillant az agyamon, hogy ez valami csapda. Azt beszélték, hogy a disszidens<br />
közösség tele van a Bowibu kémeivel és gyilkosaival.<br />
Zavaromat látva összecsapta a kezét, és elnevette magát.<br />
– Én vagyok az, Sinszo.<br />
A hangja ismerős volt. Elmesélte, hogy húszezer dollárért teljes plasztikai<br />
átalakításon esett át: a szemét, a homlokát, a száját, a mellét, mindenét átszabatta. Délkoreai<br />
barátját annyira elriasztotta ez az átalakulás, hogy szakított vele.<br />
Amikor elmondtam neki, hogy áthozattam a családomat Észak-Koreából, kialudt a<br />
szemében a fény. Csöndes, elmélázó hangulatba került. Hozzám hasonlóan neki is<br />
szinte fizikai fájdalmat okozott a család hiánya. Ő is ki akarja hozatni a szeretteit,<br />
mondta, de retteg a kockázatoktól. Ő sokkal rosszabb dolgokon ment keresztül, mint<br />
én. Akárcsak sok más észak-koreai nőt, őt is eladták, becsapták azok a férfiak, akik<br />
közvetítőnek álcázták magukat, és azt ígérték, hogy segítenek neki a menekülésben.<br />
Még szerencsésnek is tartotta magát, amiért egy online pornóvideós cégnek adták el, és<br />
nem egy szegény kínai paraszt felesége lett. Elpirultam, amikor eszembe jutott, hogy<br />
tizennyolc éves koromban azt gondoltam, nem történhet velem nagyobb szörnyűség<br />
az életben, mint hogy feleségül kell mennem a gazdag, ártalmatlan senjangi<br />
Gunszuhoz.
Egy héttel azelőtt, hogy anyám és Minho elhagyták Hanavont, elszántam magam a<br />
nagy beszélgetésre Kimmel. Már régóta esedékes volt, és nem akartam tovább<br />
halogatni. Nemsokára itt lesz a családom. Új fejezet kezdődik, és tudtam, hogy Kim<br />
ennek már nem lesz része. A tapasztalataim realistává tettek. Nem akartam romantikus<br />
álmodozóként arra várni, hogy majd szembeszáll a családjával és feleségül vesz, nem is<br />
kívántam tőle ilyet. Tudtam, sosem tenne olyat, amit a családja nem néz jó szemmel.<br />
Az elvesztett szerelmet visszasírni nem nekem való, ilyesmi csak a szappanoperákban<br />
van. Nekem most elsősorban anyámnak és Minhónak kell segítenem, hogy<br />
beilleszkedjenek az új életükbe. Tovább kell lépnem.<br />
– Úgy érzem, nincs közös jövőnk – mondtam Kimnek. Azt hiszem, már a hangomból<br />
kitalálta, miért mentem el hozzá ezen az estén.<br />
Hosszú, súlyos csönd után megszólalt:<br />
– Tudom. Igazad van. Nem lenne könnyű dolgunk a családommal.<br />
Egy darabig csak ültünk a kanapén a lakásában, hallgattuk a város zajait. Nem is<br />
gondoltam, hogy ilyen szomorú leszek. Milyen kár! Hiszen nagyon kedveljük és<br />
tiszteljük egymást. Kim éppen az edzőteremből jött, testhez simuló pulóver volt rajta.<br />
Milyen szép férfi, és rendes is. De a jövője szorosan kötődik a múltjához, a családjához,<br />
mint ahogy az enyém is. Ez pedig azt jelenti, hogy elválnak útjaink.<br />
– Hát akkor ennyi volt – mondtam. Ha nem akarom elbőgni magam, akkor gyorsan<br />
véget kell vetnem ennek.<br />
– Igen, azt hiszem – felelte Kim.<br />
Kedvesen rámosolyogtam.<br />
– Maradjunk barátok.<br />
Átöleltük egymást, aztán otthagytam, mielőtt még kitört volna belőlem a sírás.<br />
Két nap múlva izgatottan vártam a metró lépcsőjének tetején anyámat és Minhót. 2010<br />
augusztusában jártunk, csaknem egy teljes év telt el csangpaji kalandunk óta, és kilenc<br />
hónap azóta, hogy utoljára láttuk egymást Laoszban. Amikor megpillantottam őket,<br />
lerohantam a lépcsőn, egyenesen a karjukba. Végre szabadok, dél-koreai
állampolgárok! Már csak amiatt aggódtam, hogyan fognak megküzdeni a szabadsággal.<br />
– Azt mondtad, két hét lesz az egész! – Ez volt anyám első mondata. – Ha tudtam<br />
volna, hogy ilyen hosszú, borzalmas út vár ránk, nem hiszem, hogy nekivágtam volna.<br />
– Hát, az a lényeg, hogy most már mind itt vagyunk – vigasztaltam. – Minho, nézd<br />
csak meg magad. Amikor utoljára találkoztunk, túl sovány voltál. Most meg már túl<br />
kövér vagy.<br />
Valóban sokkal egészségesebben festett.<br />
– Dehogy vagyok! – vigyorgott rám, és én egyszerre apámat láttam magam előtt. –<br />
Megéheztem. Együnk valamit!<br />
Nem győztek nézelődni. A metró a Városháza forgalmas környékére hozta őket.<br />
Érzékeiket megrohanták a világ legmodernebb városának képei és hangjai, Szöul<br />
különféle jelei, amelyek versengve próbálják megragadni a járókelők figyelmét.<br />
Világító reklámok csábítják, csalogatják az embert. Az utcákon olyan nagy a forgalom,<br />
amilyet egy észak-koreai elképzelni sem tudna. Rengeteg ember igyekszik minden<br />
irányba. Anyám értette a modern koreaiak nyelvét, de a szokásaik, a viselkedésük, a<br />
békében köztük élő idegenek iránt tanúsított közömbösségük szöges ellentétben állt<br />
mindazzal, amit ő ismert. Bármerre nézett, mindenhol nyüzsgést és jólétet látott.<br />
Meghívtam Okhit, hogy jöjjön velünk szollongthangot, vagyis ökörcsontlevest enni.<br />
– Sokat egyél, Omma – biztattam anyámat. Aggasztott, hogy olyan törékeny. Azt<br />
reméltem, Hanavonból kikerülve nyugodtabbnak és egészségesebbnek látom majd.<br />
– Többnyire olyan ideges voltam, hogy nem bírtam enni – mondta.<br />
Addig beszélgettünk szabadon, amíg be nem zárt az étterem. Nagyon boldog voltam,<br />
folyton anyám meg Minho kezét szorongattam. Több mint tíz éve ábrándoztam erről a<br />
jelenetről.<br />
Anyámnak a szabad, fejlett világban töltött első napja tele volt apró csodákkal. Nem<br />
győzött álmélkodni. Dongdemunban, a népszerű éjszakai piacon döbbenten bámulta az<br />
automatát, amelyből pénzt vettem ki.<br />
– Ezt egyszerűen nem értem – mondta. Úgy képzelte, hogy egy egészen apró termetű<br />
pénztáros kuporog a falba vájt mélyedésben, és villámgyorsan számolja a<br />
bankjegyeket. – Szerencsétlen! Rémes lehet neki abban az ablaktalan lyukban.<br />
– De Omma! – nevettem el magam. – Ez egy gép.<br />
A tömegközlekedésben használt kártyától is meghökkent. Amikor buszra szálltunk,<br />
elhúzta a leolvasó előtt, ahogy mutattam neki, mire egy gépi hang azt mondta:<br />
„hvanszong imnida” (átutalva), vagyis hogy levonták a jegy árát.<br />
– Mondjam utána? – kérdezte anyám hangosan.
Később az utcán arról érdeklődött, hogy a gyerekek, akiket látott, a Szocialista Ifjúsági<br />
Szövetség valamiféle dél-koreai megfelelőjének tagjai-e.<br />
– Nem, miért?<br />
– Mert folyton tisztelegnek egymásnak – emelte fel a kezét.<br />
– De Omma, ők csak összecsapják a tenyerüket.<br />
Egyik este, amikor vacsora után sétálni mentünk, megszólalt:<br />
– Akkor mégis igaz.<br />
– Micsoda, Omma?<br />
– Ez a sok autó. Meg ez a sok fény. Láttam a betiltott dél-koreai sorozatokban, de azt<br />
hittem, ez csak propaganda, biztosan bevittek egy csomó autót az egyik utcába a<br />
forgatás idejére. Elképesztő – ingatta a fejét.
52<br />
„KÉSZ VAGYOK MEGHALNI”<br />
2010 szeptemberében felvettek alapképzésre a Hanguk Egyetem kínai-angol szakára.<br />
A tanév a következő év tavaszán kezdődött. Minhónak saját lakása volt. Anyám munkát<br />
keresett, hogy támogatni tudjon anyagilag. Szöulban senkit sem érdekelt, hogy Észak-<br />
Koreában kiváltságos helyzetben volt, a hjeszani kormányzati hivatalban dolgozott, így<br />
hát takarítónő lett egy kis motelben, ahol egy-egy órára adták ki a szobákat. Helyben<br />
kapott szállást és étkezést, és havonta egy szabadnapja volt. De kezdett öregedni, és<br />
nem volt hozzászokva a kemény fizikai munkához. Pár héttel azután, hogy felvették,<br />
éppen lepedőt cserélt, amikor elmozdult egy csigolya a gerincében. A szörnyű<br />
fájdalomtól összeesett, és hamarosan meg kellett operálni.<br />
Anyám bátran vágott neki a szöuli új életnek, de úgy tűnt, a kísérlet kudarccal<br />
végződik. Nehezítette a helyzetet, hogy Minho is csak kínlódott.<br />
A 27 000 délen élő észak-koreai kétféle életet hagyott maga mögött: vagy az<br />
üldöztetést és az éhséget, vagy egy kibírható létet, ami nem is volt olyan szörnyű. Azok,<br />
akik az első csoportba tartoztak, hamar beilleszkedtek. Bármilyen nehézségekkel<br />
kellett is megküzdeniük, az új életük csak jobb lehetett a réginél. A második csoportba<br />
tartozók azonban sokkal ijesztőbbnek találják a déli életet. Gyakran visszavágynak abba<br />
az egyszerűbb, rendezettebb létbe, ahol a fontos döntéseket az állam hozza meg<br />
helyettük, az élet pedig nem egyenlő a kegyetlen versennyel.<br />
Anyám, aki holttá nyilváníttatta magát, mielőtt elhagyta Hjeszant, hagyott némi<br />
pénzt Magas néninél arra az esetre, ha mégis hazatérne. Szöulban annyira hiányoztak<br />
neki a testvérei, hogy munka után minden este sírt utánuk. Állandóan Ópium bácsi régi<br />
bolondozásairól, Szegény bácsi viszontagságairól, Csinos néni üzleti fogásaitól mesélt.<br />
Aztán egyik este kibökte végre:<br />
– Haza akarok menni.<br />
Ettől féltem.<br />
– Omma, ez lehetetlen. Tudod, mi történne.<br />
– Kész vagyok meghalni – jelentette ki, sztoikusan a semmibe bámulva. – De azt<br />
akarom, hogy odahaza érjen a halál.
– Ne mondj ilyet!<br />
– Sosem látom a napot – panaszolta. Tél volt, és amikor felkelt, még sötét volt, amikor<br />
végzett a munkával, már ismét besötétedett. – Ezért jöttem ide? Ennek semmi értelme,<br />
itt nincs jövőm.<br />
A következő néhány hónapban ilyen-olyan formában többször is lezajlott köztünk ez<br />
a beszélgetés. Anyám sosem vágta a fejemhez, hogy nem kellett volna rávennem a<br />
szökésre, de én kezdtem úgy érezni, hogy szörnyű hibát követtem el. Kockára tettem az<br />
életünket, rengeteg erőfeszítés és pénz árán értem el, hogy együtt legyünk. De hiába<br />
minden jó szándékom, anyám egyszerűen nem találta a helyét. Szörnyű dilemma elé<br />
került: szeretett volna hazamenni, de akkor megint el kellett volna szakadnia tőlem.<br />
Eleinte arra kértem, legyen türelemmel. Nem könnyű alkalmazkodni az itteni<br />
élethez, mondtam, de sikerülni fog. Csak egy kis idő kell hozzá. De amikor azt kezdte<br />
mondogatni, hogy északon akar meghalni, tudtam, hogy komolyan kell vennem.<br />
Nehéz szívvel ugyan, de kijelentettem, hogy ha tényleg ezt akarja, segítek neki<br />
biztonságban hazajutni. Hetekig mérlegeltem a veszélyeket. Hihetetlennek találtam,<br />
hogy mindazok után, amin keresztülmentünk, most azon gondolkozom, hogyan<br />
juttathatnám vissza anyámat Észak-Koreába. De ha ezt vette a fejébe, mi mást<br />
tehetnék?<br />
A visszafelé vezető út korántsem lett volna olyan fáradságos, mint a Szöulba vezető,<br />
hosszú út. Csangpajba, a határvárosba könnyen eljuthattunk volna mint dél-koreai<br />
turisták, ott pedig fogadhattam volna egy közvetítőt, hogy vigye át anyámat a folyón.<br />
De ehhez az kellett, hogy anyám száz százalékig biztos legyen benne, el tudja tüntetni<br />
az áruló nyomokat, miután hazaért.<br />
Álmatlanul feküdtem az ágyamban, bámultam a Szöul fölé boruló eget, ezt a bézs<br />
színű takarót. Egyszerűen nem tudtam elhinni, hogy ide jutottunk.<br />
– Omma – mondtam anyámnak másnap. – Ha rájönnek, hogy Kínában voltál,<br />
letartóztatnak és megvernek. De ha rájönnek, hogy itt voltál… – Nem fejeztem be a<br />
mondatot. Mindketten tudtuk, mi lenne a sorsa. A szemébe néztem. – Tudnom kell,<br />
használható-e a terved.<br />
– Használható – felelte. – Pontosan tudom, kit kell lefizetni a nyilvántartó hivatalban,<br />
nem lesz vele semmi gond. Aztán majd Csinos néni segít átköltözni egy másik városba.<br />
Soha senki nem fogja tudni, hol jártam.<br />
Ezzel, úgy tűnt, eldőlt a kérdés. Minhót nagyon elkeserítette a dolog. Neki is legalább<br />
annyira hiányzott az otthona, mint Ommának. Beilleszkedési problémákkal küzdött,<br />
nem akarta még az anyját is elveszíteni.<br />
A következő héten nekiálltam, hogy megszervezzem anyám utazását. De amikor az
időpontokról és egyéb gyakorlati kérdésekről akartam beszélni vele, tartózkodóan,<br />
zavartan viselkedett, mintha bántaná valami.<br />
Ezzel egy időben arról győzködtem Minhót, hogy próbálkozzon meg az egyetemmel.<br />
Az öcsém nyugtalan volt és elégedetlen. Attól féltem, valami bűnös dologba keveredik.<br />
Észak-Koreában illegális ugyan a csempészet, de a rendőrségnél szemet hunynak<br />
fölötte, és társadalmilag is egyfajta üzleti tevékenységként fogadják el. Dél-Koreában<br />
azonban nem tolerálják. Az egyetem gondolata megrémítette Minhót. Miután az Észak-<br />
Koreában kapott képzés semmit sem ér, évekkel maradt volna el a kortársai mögött.<br />
Azt tanácsoltam neki, adjon magának egy évet, és gondolja át a dolgot.<br />
Időközben egy építkezésen talált munkát, amelyet a szokásos konokságával végzett.<br />
Olyan szorgalmasan dolgozott, hogy pár héten belül brigádvezetőnek nevezték ki. Hat<br />
hónap után azonban kilépett. Ha most nem kezd bele valamibe, mondta, akkor az egész<br />
életét építkezéseken fogja eltölteni. Megpróbálkozik az egyetemmel. Óriási<br />
megkönnyebbüléssel és örömmel fogadtam ezt a bejelentést, amelyet hamarosan<br />
további jó hírek követtek.<br />
– Nem megyek vissza – közölte anyám váratlanul egyik reggel.<br />
Egy ideje már sejtettem, hogy kétségei támadtak, de nem szóltam, csak csöndben<br />
vártam, hátha végképp meggondolja magát.<br />
– Túlságosan hiányoznátok nekem az öcséddel – mondta. – Láthatnám a testvéreimet<br />
meg a gyerekeiket, de ti annyira hiányoznátok, hogy kétszer annyira szenvednék, mint<br />
itt.<br />
Aznap éjjel nálam aludt. Amikor reggel elment dolgozni, keservesen sírtam.<br />
Megkönnyebbülésemet beárnyékolta a tudat, hogy arra ítéltem anyámat, a veszteség<br />
érzésével és a megbánással kelljen küzdenie élete hátralevő részében. Nagyon is<br />
tisztában voltam vele, hogy ez az én művem.<br />
2011 tavaszán anyám és Minho már kilenc hónapja élt szabadon Szöulban. Azt<br />
gondoltam, lassan mindketten berendezkednek, alkalmazkodnak új életükhöz. Ám<br />
ekkor újabb dráma történt, amely kis híján elszakított minket egymástól.<br />
Minho kapcsolatba lépett a menyasszonyával, Jundzsival, rendszeresen hívogatta.<br />
Nem tudott elszakadni tőle, és rábeszélte, hogy jöjjön át ő is délre, majd tárgyalni<br />
kezdett a közvetítőkkel, hogyan hozhatnák át a lányt Kínán keresztül. Nem próbáltam<br />
lebeszélni. Ismerte a veszélyeket. De hát ez volt minden vágya.
Kiváltotta az útlevelét, kínai vízumot szerzett, és elindult a menyasszonya elé, de<br />
mire Csangpajba ért, a lány meggondolta magát. Nem akar gondot okozni a szüleinek,<br />
mondta.<br />
Pár nap múlva Minho felhívott. Éppen az első napom volt az egyetemen. Térképpel a<br />
kezemben vágtam át a campuson, kerestem a nyelvi kar épületét.<br />
– Csangpajban vagyok. – Furcsán csengett a hangja, mintha valami álomban lettünk<br />
volna. – Szemben éppen Hjeszant látom.<br />
– Nem kellene olyan közel menned. Még felismer valaki.<br />
– Nuna, nagyon sajnálom, de az a helyzet, hogy visszamegyek.<br />
– Ez még viccnek is rossz.<br />
– Ma levágattam a hajamat, eldobtam a farmeromat, olyan nadrágot vettem, ami<br />
észak-koreainak néz ki.<br />
Meghűlt bennem a vér.<br />
– Micsoda? Mikor?<br />
– Most. Most megyek vissza.<br />
– Minho, ezt nem teheted! – sikoltottam fel.<br />
– Jundzsi anyja mindent elintéz. Olyan lesz, mintha soha nem is jöttem volna el.<br />
Próbáltam koncentrálni. Meg kell állítanom. Minden idegszálam pattanásig feszült.<br />
– Minho, figyelj rám. Ha most átmész, soha többé nem jöhetsz vissza. Gondold meg<br />
jól.<br />
– Szöulban nincs jövőm – jelentette ki. – Az egyetemmel nem biztos, hogy<br />
megbirkózom. Hjeszanban elvehetem Jundzsit. Tudom, hogyan lehet sok pénzt<br />
keresni.<br />
– Azért nem vagy biztos magadban, mert csak nemrég érkeztél, és még ijesztő neked<br />
ez az egész. De egy-két év múlva már minden rendben lesz.<br />
Erre elhallgatott. Hallottam, hogy mélyeket lélegzik, mint mindig, amikor azt kívánta,<br />
bárcsak ne történne ez vele.<br />
– Minho! A testvérem vagy. Nem akarlak megint elveszíteni. Te vagy a férfi a<br />
családunkban. Gondolj Ommára! Mi lesz vele, ha visszamész? Pokoli utat tettünk meg,<br />
és még nincs vége. Nem könnyű, de sikerülni fog. Mi ketten még fiatalok vagyunk.<br />
Bármit megtehetünk. Emlékszel, milyen nehezen jutottunk el ide? Mégis<br />
végigcsináltuk. Most mindent el akarsz dobni?<br />
– És mi lesz Jundzsival? – kérdezte erőtlen, szomorú hangon.<br />
Mindhárman ezzel a dilemmával álltunk szemben. Minden döntésünk tartósan<br />
elszakított minket valakitől, akit szerettünk.<br />
– Nem lesz semmi baja – jelentettem ki határozottan. Sejtettem, mi van emögött:
Minho attól fél, hogy sosem talál magának barátnőt Dél-Koreában. – Itt is rengeteg lány<br />
van. Vannak barátnőim, majd bemutatom neked őket. Tudják, hogy te vagy az én<br />
hősöm.<br />
– Nem bánom.<br />
– Vagy elmehetünk együtt Amerikába. Lediplomázunk, aztán Amerikába megyünk.<br />
Korea bizonytalan hely, de Amerika a szabadság hazája.<br />
– Amerika? Mi az ördögnek mennék én oda?<br />
– Bármit megtehetünk, Minho. Bárhová elmehetünk. Szabad emberek vagyunk. Csak<br />
el kell szánnunk magunkat, és meg tudjuk csinálni.<br />
Több mint egy óráig tartott ez a beszélgetés. Lassan sikerült ráébresztenem a<br />
valóságra. Egész idő alatt körbe-körbe járkáltam egy négyszög közepén, miközben<br />
vidáman fecsegő, biciklit toló diákok özönlöttek mindenfelé körülöttem.<br />
– Folyton a folyóparti útra gondolok – mondta Minho. – Hiányzik az az érzés, hogy<br />
tudom, mit csinálok.<br />
– Ismerem ezt.<br />
– De igazad van. Visszamegyek Szöulba. Még egyszer megpróbálom.<br />
Ezzel letette a telefont. Találtam egy padot, leültem. Egész testemben reszkettem. Úgy<br />
éreztem magam, mint egy pilóta, aki csak a szerencsének köszönhetően kerülte el a<br />
lezuhanást.
53<br />
EGY SZABAD ELME SZÉPSÉGE<br />
Nem sokkal azután, hogy a családom megérkezett, Okhi elvitt egy PSCORE (People for<br />
Successful Corean Reunification, Emberek a Sikeres Koreai Újraegyesítésért) nevű<br />
szervezetbe, amelynek az a célja, hogy segítse az észak-koreai disszidenseket. Egy<br />
szombat este elmentünk egy csapat PSCORE-önkéntessel Hongdébe, abba a<br />
városnegyedbe, ahol dübörög a zene, és egymást érik a zsúfolt bárok meg klubok, a<br />
szöuli diákok törzshelyei. A csoport többi tagja dél-koreai volt, de furcsa módon három<br />
nyugati fiú is akadt a táraságban. Vacsoránál ott találtam magam egyikük mellett.<br />
Amióta Dick Stolppal találkoztam Laoszban, sokkal jobban érdekeltek a nyugatiak. Ha<br />
csak néhány olyan csodálatos ember van köztük, mint Dick, akkor is szeretnék<br />
megismerkedni velük, gondoltam. És bevallom, nagyon jóképűnek is találtam a<br />
mellettem ülő fiút. Szőke volt, a szeme gesztenyebarna, a viselkedése pedig kedves és<br />
szerény. Úgy véltem, a húszas éveiben járhat.<br />
Brian néven mutatkozott be. A szöuli Jonsze Egyetemen tanult. Megkérdezte, én<br />
honnan jöttem.<br />
– Egy Hjeszan nevű városból – feleltem tárgyilagosan, mintha mindenki tudná, hol<br />
van ez a város, aztán kuncogva figyeltem, ahogy Brian az állát vakargatja.<br />
– Hjeszan, Hjeszan – motyogta. Próbálta elhelyezni a térképen. – Fura. Pedig elég jól<br />
ismerem ezt az országot.<br />
– Északon van – mondtam. – A kínai határnál.<br />
Csodálkozó tekintettel fordult felém.<br />
– Te most csak ugratsz.<br />
Én voltam az első észak-koreai, akivel találkozott.<br />
Elmondta, hogy ő Wisconsinból jött. Értetlen arcomat látva hozzátette:<br />
– Az Egyesült Államokból.<br />
Egész este beszélgettünk. Meglepett, milyen nyíltan, őszintén beszél mindenről. Nem<br />
volt benne semmi alakoskodás, köntörfalazás. Nem volt se védekező, se lekezelő.<br />
Nagyon jól éreztem magam ezzel az idegennel. Én is őszinte voltam vele, egy dolgot<br />
kivéve. Az este vége felé ostoba módon előhozakodtam az életkor kérdésével.
– Miért, te hány éves vagy? – nevetett.<br />
– Huszonöt – csúszott ki a számon a hazugság. Visszatértem a cinikus, haszonleső<br />
viselkedéshez. Az is közrejátszott ebben, hogy évekig titkoltam a valódi identitásomat.<br />
Most is letagadtam pár évet, hogy Brian vonzóbbnak találjon. Nem volt különösebb<br />
bűntudatom emiatt, egyébként is úgy gondoltam, sosem látom többé.<br />
Nem számítottam rá, hogy Brian felhív, találkozgatni kezdünk, majd pár hónappal a<br />
megismerkedésünk után komolyra fordul a kapcsolatunk. Ekkor már nagyon is<br />
számított az a kis hazugság. Addig halogattam az igazság leleplezését, míg végül<br />
elviselhetetlenné vált a helyzet. Muszáj volt túlesnem rajta.<br />
– Brian, bocsánatot kell kérnem tőled – kezdtem, amikor éppen az utcán sétáltunk. –<br />
Hazudtam neked. Nem huszonöt éves vagyok, hanem huszonkilenc.<br />
– Igen? – nézett rám meglepődve. – Engem ez nem érdekel. De szeretném, ha tudnád,<br />
hogy velem mindig őszinte lehetsz. Nem ítéllek el semmiért.<br />
Brian személyében életemben először találkoztam olyan szabadon gondolkodó, jó<br />
humorú, kétkedő emberrel, aki semmit sem vett készpénznek. Ez az én<br />
gondolkodásomat is megváltoztatta. Briantől tudtam meg, hogy a tágabb világban<br />
nagyon is sokat tudnak az Észak-Koreában tapasztalható szenvedésről, és aggasztja őket<br />
a helyzet. Az ő hozzáállása bátorított fel, hogy szembeszálljak a disszidensekkel<br />
szembeni, megsemmisítő dél-koreai előítéletekkel. Az Egyesült Államokban ilyesmit<br />
sosem érzékelünk. Az általam ismert, Dél-Koreában élő disszidensek többsége eltitkolta<br />
a múltját, mert félt, hogy lenézik miatta. Hát én eltökéltem, hogy nem fogok titkolózni.<br />
Most, hogy a családom biztonságban velem van, nincs többé rejtegetnivalóm.<br />
De Brian révén egy váratlan problémával is szembekerültem. Nem csak a dél-koreai<br />
előítéletekkel kellett megküzdenem. Bizonyos disszidensek hozzáállásán is<br />
változtatnom kellett – többek között a legközelebbi rokonaimén is.<br />
Anyám és Minho tudták, hogy szerelmes vagyok valakibe. Szerették volna megismerni<br />
az illetőt, és nem értették, miért keresek mindig kibúvót, miért nem árulom el még a<br />
nevét sem. Amint egyre komolyabb lett a kapcsolatom Briannel, rájöttem, hogy meg<br />
kell tudniuk. Végül is a sokkterápia mellett döntöttem.<br />
Így hát egy étteremben mutattam be Briant anyámnak és Minhónak, ők pedig<br />
szemtől szemben találták magukat az észak-koreai propagandából jól ismert jenki<br />
sakálok egyikével. Szó nélkül foglaltunk helyet. Anyám, aki általában az udvariasság
mintapéldája, tátott szájjal bámult Brianre. Döbbentnek és megbántottnak láttam őt is,<br />
az öcsémet is. Egy közismert észak-koreai mondás úgy tartja: „Ahogy a sakálból nem<br />
lesz bárány, úgy az amerikai imperialisták sem tudják levetkőzni ragadozó<br />
természetüket”. A rövid, kellemetlen hangulatú vacsora végén – melynek során én<br />
tolmácsoltam – Brian a lehető legudvariasabban elbúcsúzott és távozott. Minho némán<br />
bámulta az asztalt. Anyám csak annyit dünnyögött magában:<br />
– Túl sokáig éltem. Miért kellett megérnem ilyen borzalmat?<br />
Minho később bevallotta, hogy első látásra gyűlöletesnek találta Briant. Ez egy miguk<br />
nom, mondta. Egy szemét amerikai.<br />
Nem volt rossz érzés bennem, amiért megbántottam őket. Csak Briant sajnáltam, aki<br />
illedelmes volt és kedves, nem tett semmit, amivel kiérdemelte volna a megvetésüket.<br />
De tudtam, hogy úgyis hiába veszekednék anyámmal meg Minhóval, hiszen alig pár<br />
hónapja hagyták el Észak-Koreát. Bizonyos beidegződések nem tűnnek el egyik napról<br />
a másikra.<br />
Elkezdtem beszédeket tartani a disszidensek védelmében, illetve az emberi jogok<br />
észak-koreai megsértéséről – eleinte csak disszidensek csoporttalálkozóin, aztán kisebb<br />
nyilvános rendezvényeken, majd egy „Feléd tartok” című tévéműsorban is<br />
szerepeltem, amelyben az összes vendég Észak-Koreából elmenekült nő volt, és<br />
mindegyikünket új, harsány színű ruhákba öltöztettek, hogy megcáfolják azt a széles<br />
körben elterjedt tévhitet, mely szerint az észak-koreaiak kopottak és szánalmasak.<br />
A műsor hatására sokat változott az észak-koreai disszidensek helyzete Dél-Koreában.<br />
Egyre jobban foglakoztattak az emberi jogok. Észak-Koreában többek között azért<br />
mosódik el az elnyomó és az áldozat közti határvonal, mert senki sincs tisztában a<br />
jogok természetével. Ahhoz, hogy valaki tudja, megsértik a jogait, vagy ő sérti meg<br />
valaki másét, először azzal kell tisztában lennie, hogy vannak jogai, és tudnia kell, mik<br />
azok. De amíg Észak-Koreában nincs összehasonlítási lehetőség más társadalmakkal,<br />
hiába is várnánk el ezt a tudatosságot. Ezért van az is, hogy a legtöbben azért<br />
menekülnek el, mert éheznek vagy bajba kerültek – nem azért, mert szabadságra<br />
áhítoznak. Sok, Kínában bujkáló disszidens egyenesen visszariad attól a gondolattól,<br />
hogy Dél-Koreába menjen – úgy éreznék, ezzel elárulták a hazájukat és a Nagy Vezér<br />
örökségét. Ha az észak-koreai emberek tisztában lennének a jogaikkal, az egyéni<br />
szabadságjogok és a demokrácia mibenlétével, a phenjani rezsim nem állhatna fenn
tovább. Az emberek rájönnének, hogy az országukban egyetlen ember élvez teljes körű<br />
emberi jogokat – a Kim dinasztia hatalmon lévő tagja. Ő az egyetlen ember Észak-<br />
Koreában, aki gyakorolhatja a gondolatszabadságot, a véleménynyilvánítás<br />
szabadságát, a szabad mozgás jogát, neki joga van ahhoz, hogy ne kínozzák meg, ne<br />
kerüljön börtönbe és ne végezzék ki peres eljárás nélkül, neki van joga tisztességes<br />
egészségügyi ellátáshoz és táplálkozáshoz.<br />
Véletlenül pont akkor történt valami, amire egyetlen disszidens sem számított,<br />
amikor ezek a gondolatok merültek fel bennem.<br />
Anyámmal tévét néztünk 2011. december 17-én este. Ekkor mondták be, hogy Kim<br />
Dzsong Il, a Kedves Vezető meghalt. A zaklatott észak-koreai híradós bejelentette, hogy<br />
a magánvonatán érte a halál, melyet a népéért egész életén át fáradhatatlanul végzett,<br />
„rendkívül megterhelő szellemi és fizikai munka” okozott.<br />
Döbbenten néztem anyámra, aztán kitört belőlünk az örömujjongás. Anyám a<br />
magasba emelte a kezét, és összecsaptuk a tenyerünket. Okhi azonnal telefonált.<br />
Ünnepelni akartunk. Naivan azt hittük, nagy változások várhatók Észak-Koreában.<br />
Alig tudtuk elhinni a hírt. Kim Dzsong Il hetvenéves volt. Mindannyian azt gondoltuk,<br />
hogy még legalább tíz évig kihúzza. Phenjanban külön tudományos intézet dolgozott az<br />
élete meghosszabbításán. A világ legkiválóbb egészségügyi ellátásában részesült, a<br />
legtáplálóbb ételeket ette. Minden egyes rizsszemet megvizsgáltak, mielőtt a tányérjára<br />
került volna.<br />
De pár nap múlva, amikor megláttuk a kőszívű zsarnok siratására kivezényelt<br />
tömegekről készült felvételeket, elszállt a jókedvünk. Kim Dzsong Il katasztrofálisan<br />
rossz vezető volt, szinte semmit sem tett azért, hogy elhárítsa a koreai történelem egyik<br />
legszörnyűbb eseményét, a nagy éhínséget. A maga szempontjából mégis roppant<br />
sikeres volt – megőrizte teljhatalmát, ágyban, párnák közt halt meg, és a gyeplőt<br />
legkisebb fiának, Kim Dzsong Ünnek adta át.<br />
Brian stabilitást hozott az életembe. Úgy éreztem, megtaláltam a helyemet, kevésbé<br />
voltam zavarodott; elkezdtem az egyetemet, és egyre magabiztosabban beszéltem<br />
angolul. Továbbra is gyakran felszólaltam a disszidensek nevében, aztán valami<br />
egészen váratlan dolog történt. Egy világszerte végzett tehetségkutatás eredményeként<br />
felkértek, hogy tartsak TED-előadást. (A TED a „Technology, Entertainment, Design”,<br />
vagyis „technológia, szórakoztatás, dizájn” rövidítése. A szervezet évente megrendezett
konferenciáin érdekes gondolatokat ismertet meg a széles nagyközönséggel.) 2013<br />
februárjában elrepültem Kaliforniába, hogy népes közönség előtt elmeséljem a<br />
történetemet.<br />
Legnagyobb meglepetésemre az előadásomra rendkívül pozitív reakciók érkeztek a<br />
világ minden részéről. Kínából, abból az országból, amelyet szeretek ugyan, de sok<br />
szenvedést okozott nekem, különösen elgondolkodtató üzeneteket kaptam. Sokan azt<br />
írták, szégyellik, hogy együttműködnek a kormányukkal, amely üldözi az észak-koreai<br />
menekülteket. Gyűlölködő üzenetek is jöttek, amelyekben árulónak meg minden<br />
egyébnek neveztek. Brian csak nevetett rajtuk, és azt tanácsolta, nevessek én is.<br />
Még ugyanabban az évben meghívtak, hogy néhány disszidenssel együtt, akik<br />
túlélték a munkatábort, tegyek tanúvallomást az ENSZ-nek az emberi jogok északkoreai<br />
helyzetét vizsgáló bizottsága előtt. A bizottság emberiség elleni bűnök elkövetése<br />
miatt elítélte Észak-Koreát. Az eset nagy nemzetközi visszhangot keltett, és ennek<br />
következtében végül rám is felfigyelt a phenjani rezsim. A Központi Hírügynökség a<br />
maga utánozhatatlan stílusában közhírré tette: „Egy napon majd megtudjuk az igazat<br />
ezekről a [...] bűnözőkről. A nyugat szégyenkezni fog, amiért meghívták [tanúskodni]<br />
ezeket a terroristákat.”<br />
A harsány szavak mögött félelmet éreztem. A diktatúrák erősnek és egységesnek<br />
tűnnek, de mindig gyengébbek, mint amilyennek látszanak. Egyetlen ember szeszélye<br />
irányítja őket, és ez az ember nem meríthet sokszínű véleményekből, vitákból, mint a<br />
demokráciákban, mert az ő uralma a megfélemlítésre épül, és egyetlen igazság van, az<br />
övé. Ennek ellenére nem gondolom, hogy Kim Dzsong Ün diktatúrája olyan gyenge,<br />
hogy rövid időn belül összeomolhat. Sajnos, amint Andrej Lankov történész rámutatott,<br />
az olyan rendszer, amely a fennmaradása érdekében bármennyi embert képes<br />
elpusztítani, általában igen hosszú ideig fennmarad.<br />
Akkor hát mikor lesz vége ennek a szenvedésnek? Egyes koreaiak azt mondják: az<br />
újraegyesítéssel. Erről kellene álmodoznunk a határ mindkét oldalán, bár több mint<br />
hatvanévi megosztottság után a két ország életszínvonala közti hatalmas különbség<br />
miatt sok dél-koreait rettegéssel tölt el ez a perspektíva. De nem ülhetünk ölbe tett<br />
kézzel, tétlenül várva, hogy valami csoda folytán létrejöjjön az új, egységes Korea. Ha<br />
ezt tesszük, már idegenek lesznek egymásnak a szétszakított családok tagjai, mire újra<br />
találkoznak. Amikor eljön az újraegyesülés – márpedig valamikor eljön –, kevésbé lesz<br />
viharos, ha az egyszerű északi és déli emberek között lesz valami kapcsolat, ha<br />
megengedik, hogy a családok együtt nyaraljanak, vagy a nagynénik, nagybácsik részt<br />
vegyenek az unokahúgok, unokaöcsök esküvőjén. A disszidensek érdekében legalább<br />
annyit kell tennünk, hogy tudatjuk velük: amikor mindent kockára téve
elmenekülnek, nem kell attól félniük, hogy örökre elszakadnak a hátrahagyottaktól,<br />
világszerte vannak támogatóik, jóakaróik, nincsenek egyedül, amikor átlépik a határt.<br />
Azok után, hogy az említett eseményeknek köszönhetően közismert lettem, anyám<br />
nem tehetett többé úgy, mintha nem is tudna Brianhez fűződő kapcsolatomról, hiszen<br />
Brian mindvégig mellettem állt. Ráadásul a munkám által kiváltott figyelem anyám és<br />
Minho gondolkodását is megváltoztatta. Rajtam keresztül kénytelenek lettek<br />
nemzetközi perspektívából tekinteni a saját életükre. Lassanként kezdtek úgy gondolni<br />
magukra, mint egy tágabb világ polgáraira, nem pedig mint az észak-koreai Rjanggang<br />
tartomány egy bizonyos részéről származó, hontalan emberekre.<br />
Ennek ellenére a következő lépés nem volt könnyű anyám számára. Hallgatag és<br />
tartózkodó lett, amikor elújságoltam neki:<br />
– Omma, Brian megkérte a kezemet. Nagyon sokat jelentene nekem, ha áldásod<br />
adnád ránk.
EPILÓGUS<br />
Hihetetlennek tűnhet ebben a behálózott világban, de tény, hogy miután elutaztam<br />
Laoszból, szem elől vesztettem Dick Stolpot. Az e-mail szerver, amelyet használtam,<br />
leállt, és elveszett a teljes címjegyzékem. Számos ausztrál újság kiadójának írtam,<br />
abban a reményben, hogy megjelentetik a levelet, Dick pedig elolvassa, és kapcsolatba<br />
lép velem. Szerettem volna, ha tudja, milyen eredményre vezetett a jósága és<br />
hősiessége. De egyik újság sem közölte a levelemet. Csak a nagy visszhangot kiváltó<br />
TED-előadásom után kaptam egy e-mailt: „Hyeonseo, te vagy az?” Dick nem volt biztos<br />
benne, hogy tényleg én vagyok az, mivel nem tudta, hogy észak-koreai vagyok. Egy<br />
ausztrál tévéműsor, az SBS Insight tudomást szerzett a sztoriról, és meghívott<br />
Ausztráliába, hogy személyesen mondhassak köszönetet Dicknek. Tévékamerák egész<br />
sora vette a találkozásunkat. Normális esetben az ilyen közfigyelem hatására nagyon<br />
vigyáztam volna, nehogy lehulljon az arcomról az érzelmeket elrejtő észak-koreai<br />
álarc, de mihelyt megpillantottam Dick hórihorgas alakját és azt a kedves, szívélyes<br />
mosolyt, amelyet annak idején a Luang Namtha-i Coffee House-ban láttam, kitárt karral<br />
rohantam felé, és kitört belőlem a zokogás.<br />
Tudom, hogy az az álarc sosem tűnik el teljesen. A legkisebb apróságtól is képes<br />
vagyok visszatérni a páncél mögé rejtőző túlélő üzemmódba, vagy jéghidegen<br />
viselkedem, amikor nyíltságot várnak tőlem. Egy népszerű dél-koreai tévéműsorban,<br />
amely disszidenseket mutat be, minden nő könnyek között mesélte el a történetét.<br />
Kivéve engem.<br />
Időnként még ma is erőt vesz rajtam az önutálat. Valamikor, évekkel ezelőtt Kínában<br />
eltűnt belőlem az önmagam iránti szeretet. Miután elhagytam a családomat, úgy<br />
éreztem, nem érdemlem meg, hogy a születésnapom ünnep legyen, nem is<br />
ünnepeltem soha.<br />
Örökösen elégedetlen vagyok. Mihelyt elérek valamit, máris szemrehányást teszek<br />
magamnak, amiért nem csináltam jobban, és rögtön valami újabb célt tűzök ki magam<br />
elé.<br />
Próbálom megbecsülni azt, amim van, igyekszem mindig mosolyogni. Nemrég<br />
vettem át a diplomámat, hála a kedves rendőr, Pak úr biztatásának. Minho egyetemre<br />
jár, jól beszél angolul, és ma már a legjobb barátok Briannel. Mindketten jót nevetnek,<br />
ha felidézik az első találkozásukat. Bizonyos értelemben a politika által kreált,<br />
nevetséges tévhitek jelképének tekinthetjük azt a vacsorát.
Anyám pedig, az én csodálatos Ommám sokkal kevesebbet sír. Néha még el is<br />
mosolyodik, különösen amikor Brian hebeg valamit koreaiul. A testvérei, akiket<br />
otthagyott, még ma is visszatérnek álmában. Próbál erős lenni a kedvemért, de éjszaka<br />
időnként hallom, ahogy halkan sírdogál.<br />
Anyám utazásának talán egyik legfontosabb lépése az volt, amikor megkértük, hogy<br />
jöjjön el az esküvőnkre Brian középnyugati szülővárosába. Meglepetésemre anyám<br />
nem ellenkezett, zokszó nélkül elfogadta a meghívást.<br />
Így hát anyám elkísért minket a jenki imperialista szörny, az Egyesült Államok<br />
szívébe. Ha az anyja, az én nagyanyám, aki hatvan éve a kéménybe rejtette a<br />
párttagsági könyvét az amerikai katonák elől, aztán pedig élete végégig a nyakában<br />
lógó zsinórra kötve viselte, látta volna, amint anyám a kilátásban gyönyörködik a<br />
chicagói John Hancock Center századik emeletéről, vagy figyelte volna – velem<br />
együtt –, amint egy amerikai büfében amerikai ételt eszik, nem hitt volna a szemének.<br />
Biztosan meglepődött volna – mint ahogy mi is elcsodálkoztunk Briannel –, amikor<br />
anyám angolul kérte a pincérnőt, hogy töltsön neki még egy csésze kávét, aztán<br />
fesztelenül dúdolgatva magában, kibámult a napsütötte felhőkarcolókra.
KÉPMELLÉKLET<br />
Ez a műtermi fotó, amelyen anyám a hátára kötözve cipel, hároméves koromban<br />
készült. Ez az egyetlen kép maradt rólam észak-koreai életemből.
Anyám és Csinos néni, nem sokkal azelőtt, hogy anyám elmenekült Észak-<br />
Koreából. A két testvér rendkívül közel állt egymáshoz, de a Koreai-félsziget sok<br />
más szétszakított családjához hasonlóan beletörődtek, hogy talán soha többé nem<br />
találkoznak.
Phenjan belvárosát díszítő, betonból készült monumentális szobor Észak-Korea<br />
vezetőjéről, Kim Ir Szenről és fiáról, Kim Dzsong Ilről. Az ország területén több ezer<br />
hasonló monumentális szobor és emlékmű található a Kim-dinasztia személyi<br />
kultuszának megerősítésére.
Egy phenjani lakótelep közelebbi látképe.
Több ezer gyerek emeli fel a kezében tartott színes papírlapot a tömegjátékok<br />
alkalmával, így formázzák meg Kim Ir Szen és fia, Kim Dzsong Il portréját. A<br />
hjeszani stadionban az osztálytársaimmal órákon át próbáltuk a papírlapok<br />
emelgetését, még vécére sem engedtek ki minket, kénytelenek voltunk bepisilni.
Észak-koreai állampolgárok hajlonganak Kim Ir Szen és Kim Dzsong Il hatalmas<br />
bronzszobra előtt a phenjani Manszu dombon, amely a Kim-kultusz egyik<br />
legfontosabb helyszíne. A fővárosba látogató külföldieket is elhozzák ide, és arra<br />
kérik, hogy hajtsanak fejet a szobrok előtt. A rezsim így azt a képzetet kelti az<br />
egyszerű észak-koreai emberekben, hogy a Kim dinasztiát világszerte tisztelet és<br />
csodálat övezi.
Kim Dzsong Ilt ábrázoló propagandafestmény díszíti ezt a felvonuláson résztvevő<br />
kocsit. A Kedves Vezető egy esőáztatta teraszon áll, és a hajnali eget fürkészi<br />
tekintetével. Jelképes értelemben ez arra utal, hogy Kim a viharból a ragyogó<br />
jövőbe vezette az országot. A háttérben az egyik kocsin ez a jelszó díszeleg: „Kitartó<br />
munkával az újjászületésért!”
Ezen a hjeszani középületen a következő felirat olvasható: „A Haza Egyesítése.<br />
Nagy Vezérünk, Kim Ir Szen örökké velünk van.”
Gyári munkások menetelnek Hjeszanban a brigádvezetőjük mögött. A gyerekek is<br />
így mennek iskolába.
Ez a kép a határ túloldalán fekvő kínai Csangpajban készült Hjeszanról. Itt nagyon<br />
keskeny a két országot elválasztó folyó, és amikor befagy, az észak-koreaiak<br />
könnyebben tudnak menekülni. Az észak-koreai vonatok összevissza járnak, ezért<br />
sok ember vesztette életét, amikor leugrott a hídról, hogy ne üsse el a közeledő<br />
szerelvény.
Kínában egy nő és egy kislány próbál bejutni a japán konzulátusra, hogy<br />
menedékjogot kérjen, de a rendőrség elrángatja őket. A nemzetközi nyomás<br />
hatására Kína később lehetővé tette, hogy a csoport Dél-Koreába távozzon. Azóta a<br />
kínaiak megerősítették a nagykövetségek védelmét. Kína rendszeresen<br />
visszatoloncolja a menekülőket Észak-Koreába, ahol kegyetlen büntetés vár rájuk.
A családunk a chicagói Navy Pieren. Anyám ekkor járt először Amerikában, és nem<br />
győzött csodálkozni, milyen fejlett az ország, és milyen kedvesek az emberek. Neki<br />
az ellenkezőjét tanították.
Anyám és az öcsém életükben először vívnak vízipisztolycsatát. Azt mondták, évek<br />
óta nem mulattak ilyen jól. Észak-Korea konzervatív társadalom, ahol szinte<br />
elképzelhetetlen volna, hogy családtagok vízipisztollyal lődözzenek egymásra.<br />
Anyám és az öcsém megfogadták, hogy hamarosan megrendezik a visszavágót.
2014 áprilisában részt vettem az ENSZ Biztonsági Tanácsának rendkívüli<br />
ülésszakán. Ez történelmi esemény volt, mivel a Biztonsági Tanács először<br />
foglalkozott kiemelten az emberi jogok észak-koreai megsértésével.
Megismerkedtem az Egyesült Államok ENSZ-nagykövetével, Samantha Powerrel. A<br />
nagykövet asszony lelkes támogatója a „védelmi felelősség” (Responsibility to<br />
Protect, R2P) elvének, és az emberi jogok elszánt védelmezője.
Ismerd meg szerzőinket és műveiket a libri-kiado.hu weboldalon, kövesd az újdonságokat és nézz filmeket a<br />
nyugatiter.hu blogunkon, csatlakozz közösségünkhöz a Facebookon!