Katalogas - kkkc.lt
Katalogas - kkkc.lt
Katalogas - kkkc.lt
You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
36 kadrai. Raimundas Urbonas
UDK 77(474.5):929 Urbonas<br />
Tr-155<br />
Sudarytojai – Ignas Kazakevičius, Remigijus Treigys<br />
Tekstų autorius – Ignas Kazakevičius<br />
Vertimas – UAB „Fokaja”<br />
Dizaineris – Darius Petreikis (Kūrybinė grupė „Mamaika”)<br />
Rėmėjai:<br />
LIETUVOS RESPUBLIKOS<br />
KULTŪROS MINISTERIJA<br />
KLAIPĖDOS MIESTO<br />
SAVIVALDYBĖ<br />
36 kadrai. Raimundas Urbonas<br />
Už pagalbą kuriant šį leidinį dėkoju:<br />
Palmirai Barkuvienei, Mindaugui Klusui, Ramintai Lampsatis,<br />
Eglei Petreikienei, Rolandui Rastauskui, Mindaugui Valiukui,<br />
Remigijui Treigiui, Adelei Urbonienei, Rimvydei Urbonienei<br />
© Raimundas Urbonas, 2009<br />
© Klaipėdos ku<strong>lt</strong>ūrų komunikacijų centras „Ku<strong>lt</strong>ūrpolis”, 2009<br />
© Lietuvos fotomenininkų sąjungos Klaipėdos skyrius, 2009<br />
© Ignas Kazakevičius, 2009<br />
© Kūrybinė grupė „Mamaika”, 2009<br />
ISBN 978-9986-588-35-1<br />
Klaipėdos ku<strong>lt</strong>ūrų komunikacijų centras „Ku<strong>lt</strong>ūrpolis”<br />
Lietuvos fotomenininkų sąjungos Klaipėdos skyrius<br />
2009
Leidiniui pasirinkau užrašų knygelės struktūrą. Tokią, kokios buvo Urbono<br />
fotografijos – „vaizdas apie tą vietą, istorija apie tą daiktą“. Tačiau<br />
kaip jos nekalba pažodine literatūrine kalba, taip ir aš nenorėčiau iliustruoti<br />
Raimundo gyvenimo. Pasmerkti skaitytoją „gražiems dalykams“...<br />
Neįsivaizduoju knygos intymios, asmeniškos, su daugybe mažų smulkmenų,<br />
kurios sušildo žmogų, arba monografijos, į kurios formatą Raimundo<br />
kūryba ir gyvenimas niekaip „neįsipaišo“.<br />
1 kadras<br />
Nuosekli dokumentika pririša skaitovą prie įvykių sekos. Betgi dvigubi<br />
Raimundo kadrai, kuriuose sugretinami skirtalaikiai, esti žymiai paveikesni<br />
nei statiškas šūvis. Ieškojau teksto ir fotonuotraukos „dvigubo<br />
kadro“, kuris aptariamą fragmentą paverstu Raimundo gyvensenos ir<br />
kūrybos akcentu.<br />
Atskirus fragmentus pateikiau tarsi kadrus, kuriais aš suvokiu jo kūrybą.<br />
Ką jis norėjo pasakyti? Ir kaip tai permąstyta fotografijoje? Neatsitiktinai<br />
leidinį traktuoju kaip foto ir teksto dialogą. Atkarpas, įdomias savaime.<br />
Kartais Raimundas į nuotrauką įterpdavo perforaciją. Pro punktyrus,<br />
bėgančius išilgai fotovaizdo, skverbiasi mintys, šviesa, mūsų regimos<br />
autentikos ir būtojo laiko kontrastas?<br />
Koncepcija – stop kadras. Fragmentai. Pars pro toto. Argi ne tuo rėmėsi<br />
Urbono fotografija? Renkuosi ekspresionizmą, suspaustą vaizdinio lopinėlyje.<br />
Akivaizdžią formą formoje. Ir anilino kraują, tekantį pozityvu.<br />
Temos fiksažą ir viražus. 36 kadrus. Maksimalų kiekį fotojuostelėje ir<br />
Raimundo gyvenime...
2 kadras<br />
Šis leidinys tai literatūrinė fotosesija su Raimundu Urbonu. Aš fotografuoju<br />
savo pastebėjimais, kitų mintimis, dėlioju savotišką koliažą. Vienas<br />
kadras gali talpinti kelias aktualias frazes, ištartas Urbono apie Urboną,<br />
jo artimo draugo, šeimos nario, jį pažinojusio kolegos... Kadras gali apimti<br />
kūrybinį etapą, fotografijų ciklą, leitmotyvus ar pavienius epizodus...<br />
Dažniausiai menininkas fotografuoja gerai nepažinodamas savo<br />
personažų, vietos svarbos ir konteksto, o tik nujausdamas. Taigi kadras<br />
už kadro, kadras po kadro, fragmentai ir minčių nuotrupos, sekant Raimundo<br />
suvoktą bet nespėtą pratęsti realybę.
3 kadras<br />
Su R. Urbonu nebuvau susidūręs jam esant gyvam, susitinkame dabar.<br />
Tik 2000‐aisiais išsamiau susipažinau su menininko aplinka ir jo menu,<br />
su R.Treigiu. Pastarojo kūryba leido pažvelgti kitu rakursu į daiktiškąjį<br />
R. Urbono fotolangą, į kurį, savo ruožtu, jau buvau atkreipęs dėmesį<br />
mėnraštyje „Gintaro lašai“ („Klaipėdos“ dienraščio literatūrinis priedas).<br />
„Jo nuotraukos velniškai tinka čia spausdinamiems tekstams“, – pasakiau<br />
puslapio redaktoriui poetui Gintarui Grajauskui. „Ko tu stebiesi? –<br />
atšovė šis.– Urbonas nebuvo fotografas. Jis buvo poetas...“
Karjeros pradžia – šuolinė, energinga. Daug bandymų, tuščio „pyškinimo“,<br />
sekimo kitais.<br />
R. Urbonas startuoja įprastai – reportažu. Dauguma pradedančiųjų pereina<br />
stichiško fotografavimo, vaizdų sugėrimo be atrankos momentą.<br />
Vėliau vieni palinksta į režisūrinį ar technologinį montažą, kiti ir toliau<br />
lieka ištikimi klasikiniam reportažui.<br />
Devintajame dešimtmetyje buvo pigus popierius, ryškalai ir kitos medžiagos.<br />
Už vieną bendroms Fotomenininkų sąjungos parodoms pateiktą<br />
atspaudą jos nariui priklausė 5 lapai fotopopieriaus. Tad „šaudydavo“<br />
į valias. Grįžęs iš medžioklės jis dažnai sakydavo: „Išfotografavau juostą.<br />
Kažin, ar bus bent vienas kadras?“. Naujoko kasdienybė.<br />
4 kadras. Pradžia<br />
Kas į kadrus nusėdo iš literatūros, muzikos, paprasčiausio bendravimo ir<br />
požiūrio į buitį? Jo vizualinis santykis su kolegomis – daiktiškųjų apraiškų,<br />
modernizmo / postmodernizmo, režisūrinio metodo ir tiesiog fotokampo<br />
ieškojimų priešstatos. Priešstatos? Skirtingai nei režisuojantieji<br />
daiktų pasaulį ar tik fiksuojantieji daiktą,eksperimentuojantys su negatyvais<br />
ar nuotraukomis (dabar ir kompiuterio pagalba), Urbonas sustoja<br />
ties pačiu vaizdu, sukdamasis aplink jį korpusu.<br />
Tuo metu R. Urbonas dar nebuvo rimtai įsitraukęs į fotografiją, tačiau<br />
liguistai jautė maudulį – turįs įsitikinti, ar TAI jam skirta? Nusižiūrėjęs<br />
„Kijevą“ su keičiamais objektyvais ilgai dvejojo: toks pirkinys įpareigoja.<br />
Įpareigoja pradėti veikti. Išbandęs Raimundas taria fotografuosiąs<br />
metus laiko. Neradęs atsakymų padėsiąs „žaislą“ į šalį ir toliau sėdėsiąs<br />
„savo kombinate“. Raimundas dirbo Klaipėdos medienos kombinate, o<br />
nepamaininėmis poilsio akimirkomis „fotovalkataudavo“ – ženklindavo<br />
miestą.<br />
„Urbonui reikėdavo stumtelėjimo,– prisimena R. Treigys,– na, kad ir nedidelio<br />
sėkmės avanso“.<br />
Per užsibrėžtą laikotarpį pavyksta 10 darbų. Stimulas! Paskatintas vietinių<br />
kolegų P. Malūko ir A. Stubros Raimundas tęsia eksperimentus. Dar<br />
po metų, 1986‐aisiais jis priimamas į Fotomenininkų sąjungą. Pripažinimas!<br />
Kiek vėliau Raimundui buvo pasiūlytas fotografo darbas tuometiniame<br />
KPI Klaipėdos filiale.<br />
Ratas įsisuko. Žvelgiant nūdienos akimis, galėtume tarti, jog buvo duota<br />
pakankamai daug. Duota galimybė. Galimybė įleisti šaknis pasirinktoje<br />
terpėje, galimybė darbą susieti su gyvenimu.
Isroildžonas Baroti, keramikas, galeristas:<br />
Tik pas mus Raimis pasilikdavo savo parodos atidarymuose. Iš visur kitur išeidavo... Sakė, man<br />
neįdomu. Vertinkite be manęs...
5 kadras. Requiem for blue jeans<br />
Hipiai. Lietuvoje ir tuometinėje TSRS. Prieš gerus keturis dešimtmečius<br />
dvasinės a<strong>lt</strong>ernatyvos formavosi natūraliai. Jos turėjo vienokia ar kitokia<br />
forma rastis kaip atsvara oficialiai būčiai. Vienai iliuzijos formai visada<br />
lemta pakeisti kitą... Hipiuose visko buvo daugiau. Daugiau romantikos,<br />
egzotikos ir draugystės, daugiau poezijos, čia ir dabar euforijos, legendų<br />
ir ikonų, stabų ir dievų, šventųjų, eretikų ir palaimintųjų.<br />
Raimundas pritapo natūraliai, be idealizavimo, skambių žodžių, kanonų<br />
ir ypatingo tikėjimo įsiliejo į paskutiniąją hipiavimo bangą aštuoniasdešimtųjų<br />
pradžioje. Tiesiog buvo kelyje. Kaip ir daugelis tuometinių<br />
azartiškų, savadarbiais džinsais ginkluotų ilgaplaukių išmaišė Tarybų<br />
Sąjungą. Be „privalomų“ piligriminių turnė į Taliną ir Peterburgą jo maršrutai<br />
punktyravo per Rytų Europos ir Vidurinės Azijos miestus, priekalnes<br />
ir padykumes, kaimelius, gelžkelio stotis, aikštes, skverus ir tarpuvartes.<br />
Klaipėda – Vilnius – Minskas – Gomelis – Charkovas – Dnepropetrovskas<br />
– Rostovas prie Dono – Maikopas – Tuapsė – Krasnodaras – Armaviras<br />
– Soči – Suchumi – Batumi – Baku – Krasnovodskas – Džanga –<br />
Ašchabadas – Ošas – Samarkandas – Buchara – Taškentas – Alma‐Ata<br />
– Taldy Kurganas – Semipalatinskas – Novoa<strong>lt</strong>aiskas – Novosibirskas<br />
– Tomskas...<br />
Fotoaparatas – dar ne būtinybė, o paprasčiausias kelionės palydovas.<br />
Fiksavimas – elementari kasdienybė. Nuotaika – akimirka – frazė –<br />
faktas. Kiekvienos dienos paženklinimas nieko nelaukiant ir nieko nesitikint.<br />
Ciklą iš hipių gyvenimo autorius atranda netikėtai, jau suvokęs<br />
save kaip fotografą. Buvo prisimintos ir tos, it džinsai nutrintos ir nublukusios,<br />
subraižytos, kleckuotos ir nublikintos, rusvos nuotraukėlės.<br />
Ieškodamas temą paryškinančių sugretinimų Raimundas pirmą kartą išbando<br />
dvigubą kadrą. Tačiau šio periodo kadras, skirtingai nuo vėlesnių,<br />
fotojuostelinių, yra klijuotas iš dviejų, trijų nuotraukų. Jos ir šiandien tolydžio<br />
blunka, lyg epocha traukiasi iš abiejų pusių. Ir mes nužygiuojame,<br />
ir laikas savo atsiima...<br />
Gintautas Trimakas, fotomenininkas:<br />
Kai sutikau Raimundą, tik grįžusi iš hipiškų klajonių, tuo metu jo darbuose<br />
visko buvo... Visko daug primaišyta, pradedant sepijos tonavimu.<br />
Rolandas Rastauskas, eseistas:<br />
Azija. „Requiem for blue jeans”. Kai jis atvežė tas nuotraukas į Palangą,<br />
pas mane svečiavosi Ivanauskaitė... Fotografijos ant rudo kartono. Na,<br />
tai buvo kažkas… Tos Raimio Rytų kelionės – kadrai iš filmų. Kadrai iš<br />
gyvenimo filmų.
Rasa Paukštytė, teatro ir kino kritikė:<br />
Klaipėdietiška aštuoniasdešimtųjų vidurio terpė buvo pavojinga – visuose „paradnikuose“<br />
tvyrojo žolės kvapas… Ir kad nebūtum dugno žmogumi, reikėjo kažkuo tapti. Raimundas tuo<br />
kažkuo tapo, nes jam buvo įdomus pats gyvenimas...
Urbonas nebuvo įgijęs specialaus meninio išsilavinimo. Tačiau į R. Treigio<br />
pasiūlymą – stoti į Dailės akademiją – atsakė neigiamai. Ar buvo<br />
apsisprendęs ginti savo matymo laisvę nuo technologinių žaidimų? Ar<br />
labiau pasikliovė intuicija, šnibžtelėjusia pasirinkti būtent šią saviraiškos<br />
formą?<br />
6 kadras. Intuicija<br />
Kaip bebūtų, R. Urbonas nesureikšmino technikos, bet ir neatsuko jai<br />
nugaros. Negalėdamas skirti technikai tinkamo dėmesio, stigdamas laiko,<br />
analizavo kitų jau išbandytus metodus, ieškojo sau artimo.<br />
1990‐aisiais pamatęs V. Balčyčio parodą Vilniuje patiria ku<strong>lt</strong>ūrinį šoką.<br />
Netrukus pradeda kurti savo miestelius. Mėgaujasi mažo formato privalumais.<br />
Menininko fotografijos grynėja, jose ima dominuoti pavieniai<br />
mažagabaričiai daiktai (pavadinkime juos daikteliais), konkretizuoti<br />
peizažai. Raimundą stipriai veikia naujas estetinis požiūris į formą, leidžiantis<br />
tvarkyti turinį ir sykiu neatmetantis reportažinio paprastumo,<br />
kuris prigyja visose Raimundo kūrybos paralelėse.<br />
Padaryti šį šuolį, atsiplėšti nuo mėgėjiškos terpės padeda instinktyvus<br />
imlumas.
Rolandas Rastauskas, eseistas:<br />
Raimundas Urbonas tuomet buvo įkvėptas V. Balčyčio, A. Šeškaus,<br />
A. Budvyčio, ankstyvųjų S. Paukščio darbų. Norėjo susipažinti su jais,<br />
pažinti jų kūrybą ir pats būti pripažintas.<br />
Viena iš Urbono dramos priežasčių buvo ta, jog vilniečių „traukinys“<br />
nuvažiavo tolyn. Be abejo, Raimis nebuvo toks stiprus ir autentiškas<br />
7 kadras. Kupė „Klaipėda‐Vilnius“<br />
kaip A. Lukys, G. Trimakas ar R. Treigys. Na, Treigiui buvo nusispjaut į bet<br />
kokius ten traukinių grafikus. O Urbonas visada jautė nuoskaudą... Bet<br />
Raimis niekada nesiskundė, net ir tada, kai akivaizdžiai buvo sunku. Jis<br />
nesibeldė. Niekada. Na, nepakvietėt, tai nepakvietėt...
Rolandas Rastauskas, eseistas<br />
...Pamenu, devyniasdešimt tretieji, ketvirtieji... Vilnius ėmė to<strong>lt</strong>i, to<strong>lt</strong>i,<br />
to<strong>lt</strong>i... Sostinė pradėjo gyventi tarsi atskiros respublikos, tarsi kitos planetos<br />
gyvenimą… Klaipėdoje menininkų nebuvo daug. Apskritai, buvo<br />
mažai kitokių žmonių. Keistumo tankis mieste nors minimalus, tačiau<br />
jis tikrai egzistavo. Galėjai pajusti daugiau erdvės aplinkui. Ir anything<br />
goes. Ir viskas tiko. Tuomet dar nebuvo atrankos ir kuravimo strategijų,<br />
o kažko naujo reikėjo...<br />
8 kadras. Ku<strong>lt</strong>ūrinis kontekstas iki 2000-ųjų…<br />
Viena iš pirmųjų eksperimentinių parodų, kurią atmenu Klaipėdoje, –<br />
tai bandymas sujungti dailę ir poeziją. Eilėraščiai ir fotografijos. Nuotraukoms<br />
buvo parinkti tekstai, o vietos kaligrafai juos užrašė. Atrodė,<br />
kažkas neįtikėtino vyksta. Tikras avangardas, menų sintezė! – šypsosi<br />
RoRa, suradęs tekstų Raimio nuotraukoms, kuriose – bendrabučio gyvenimas,<br />
šeimyniniai rakursai, skurdūs pusryčiai, kompanijos pasisėdėjimai...<br />
Virgilijus Bizauskas, dizaineris<br />
Pradžioje emocijos. Moralinė, dvasinė laisvė. Tačiau kokia laisvė? Tikroji.<br />
Apie finansinę – tyliu, jos juk niekada nebuvo. Bet… Meniniams judėjimams<br />
tada teko tokia gera dirva, taip gerai patręšta: dirbo ir eksperimentavo<br />
visi, atrodė, jog ištrūkome iš kažkokio indo. Išsiveržėme ir<br />
išputojome… „Prarastoji karta“. „Doooooris“. Vėliau protestas išsisėmė.<br />
Tapome patys sau cenzoriais.
Norvydas Birulis („Ge<strong>lt</strong>onasis lagaminėlis“), apšvietimo režisierius:<br />
Jis buvo savo vietoje. Buvo radęs savo tematiką, savo kampą, požiūrį į gyvenimą, savo sferas ir<br />
viską neblogai suderinęs. Jis tiesiog ėjo per gyvenimą. Kiek galėjo, tiek prasiėjo...
Atvykęs į Klaipėdą 2000 metais pasineriu į ku<strong>lt</strong>ūrinį gyvenimą stačia<br />
galva. Visas nevaržomo a la undeground’o ku<strong>lt</strong>ūrinis aktyvumas buvo<br />
nuputojęs, išsigazavęs. Bizauskas 2002 m. dar padaro paskutinius „Smėlio<br />
žaidimus“... 2003 m. „Baroti“ galerija pristato „Zoną S“, kuri tebestebina<br />
Klaipėdą gan paviršine erotika...<br />
9 kadras. Laikografija<br />
Originalesnio koncepto nebėra. Galutinai praranda prasmę buvę eksperimentai,<br />
o iki šiol sėkmingai daromi tikrieji menai – juo labiau. Inercija…<br />
Anuomet, iki 2000-ųjų, viskas atrodė nauja, viskas buvo iššūkis.<br />
Nereikėjo specialios temos, svarbiausia – kad būtų nematyta. Na ir kas,<br />
kad primityvoka, bet kaip tai atpalaiduojančiai veikė: manifestai, mostai,<br />
vieši skaitymai, meno akcijos, keisti objektai iš šiukšlių... Tai ir ekologija,<br />
ir protestas prieš nieko nereiškiančius kūrinius, kurių autoriai ir po<br />
dvidešimties metų juos tebegamina. Dabar „ikidutūkstantinės“ akcijos<br />
likusios tik archyviniuose kadruose. Lietuvos menui įtakos nepadarė<br />
ir nedaro nei „Doooooris“, nei „Prarastoji karta“, bet tų dalykų reikėjo,<br />
norint pažadinti menininko mąstymą. Reikėjo padėti kitiems menams<br />
įžengti į tradicinės dailės teritoriją, atsirasti palyginimui.
10 kadras .„Doooooris“ praėjo kaip šventė<br />
Menininkų grupė „DOOOOORIS“. Andrius Jankauskas, Saulius Kanapeckas,<br />
Arvydas Karvelis, Remigijus Treigys, Raimondas Urbonas. Pirmoji<br />
grupės „Doooooris“ paroda buvo surengta 1990 m. spalio 11 dieną Klaipėdos<br />
dailės parodų rūmuose.<br />
„Doooooris“ menininkai perkuria vieni kitų kūrybą, draugų akiratin<br />
dažnai patenka Raimundo fotografijos, kurios yra šmaikščiai apipavidalinamos.<br />
Gimsta plakatiškos siurrealistinės fantazijos. Žaismė ir pokštai,<br />
kurie rimtus menininkus erzina. Menininkai paišo, tapo, fotografuoja,<br />
nesilaiko nei stilistinių, nei formos, nei kokios nors normos rėmų. Grupės<br />
kūrybą trumpai drūtai galima įvardinti kaip klaipėdietišką fluxus.<br />
Tai iliustruoja vieno grupės nario A.Jankausko žodžiai: „Mes nebuvome<br />
elitiniai ir negalvojome, kad tai, ką darome, yra menas“.<br />
Menininkų grupės „DOOOOORIS“ manifestas:<br />
Grupės „Doooooris“ nariai noriai linksminasi. Grupės „Doooooris“ nariai<br />
noriai atvyksta į susitikimus. Grupės „Doooooris“ nariai labai noriai valgo<br />
įvairius valgius. Kepenėles stroganovietiškai, befstrogeną su svogūnais,<br />
virtų bulvių cepelinus, ir kt. Grupės „Doooooris“ nariai noriai fotografuojasi.<br />
Jie labai droviai pozuoja. Grupės „Doooooris“ nariai noriai ir<br />
daug keliauja. Jie noriai semiasi įspūdžių ir mėgsta nuotykius. Grupės<br />
„Doooooris“ nariai mėgsta būti dėmesio centre. Jie mielai duoda interviu<br />
ir dalija autografus. Grupės „Doooooris“ nariai labai jautriai reaguoja<br />
į kritiką. Grupės „Doooooris“ nariai mielai dalijasi patyrimu ir atidžiai<br />
išklauso pastabų. Grupės „Doooooris“ nariai noriai ilsisi. Jie labai noriai<br />
rengia parodas. Grupės „Doooooris“ nariai juokauja. Jie supranta jumorą.<br />
Grupės „Doooooris“ nariai daug ir sunkiai dirba. Jie žino prakaito<br />
skonį. Jie vaikšto į su<strong>lt</strong>ininę ir kulinariją. Grupės „Doooooris“ nariai turi<br />
draugų ir pažįstamų. Jie skaito ir rašo knygas. Grupės narių rankos ir kojos<br />
labai ilgos, o akys skvarbios. Jie labai kuklūs, saikingi ir skoningi. Taip<br />
pat jie labai sąžiningi. Jie visados pasisako už rinkos ekonomiką. Grupės<br />
„Doooooris“ nariai nekenčia žudikų, prievartautojų etc. Jie nebendrauja<br />
su mažumomis (ne tautinėmis). Grupės nariai visapusiškai subrendę.<br />
Grupės „Doooooris“ nariai griežti, bet teisingi vaikų atžvilgiu. Grupė<br />
„Doooooris“ mėgsta skraidyti lėktuvu. Jiems labai patinka flooorida ir<br />
kaaalifoornija. Grupės „Doooooris“ nariai nemėgsta apkalbų ir patyčių<br />
bei kivirčų. Jie neturi priešų. Jie nemėgsta viešbučių ir kelių policijos.<br />
Grupės „Doooooris“ nariai žino, ką daro, bet nedaro. Grupės nariams sudarytos<br />
visos sąlygos visapusiškai bendrauti su kitų grupių „Doooooris“<br />
nariais. Jie taip pat bendrauja tarpusavy. Grupės „Doooooris“ nariai jau<br />
seniai nebe vaikai!!!<br />
Audrius Jankauskas, dizaineris:<br />
Tuo metu mūsų aplinkoje nuolat skambėjo grupės „The Doors“ muzika,<br />
matyt, jos įkvėptas Karvelis vieną rytą, po girtų klajonių, ant kupros<br />
parsitempia duris. Tokias sunkias sunkias, senoviškas, raižytas. Kitą<br />
rytą bando pake<strong>lt</strong>i – neįstengia… Mes jas padėjome dirbtuvėse šalia<br />
paprastų durų tarsi vizitinę kortelę… Mūsų grupės pavadinime buvo<br />
penkios „o“ raidės – kaip „Google“ – kiekvienam po vieną.<br />
Gal viskas ir būtų pasibaigę vienu parodiniu pakvailiojimu, tačiau<br />
R. Rastauskas pasakęs atidarymo kalbą, sakytum, prievarta prilipino<br />
mums tą pavadinimą ir teko toliau „promuoti šią markę“.<br />
Beje, tų durų neeksponavome, nes buvo žiauriai sunkios…
Audrius Jankauskas, grupės „Doooooris“ narys, dizaineris:<br />
Doooooris – tai ilga šventė, kuri truko keletą metų… Pasibaigė kaip ir visos…
Rolandas Rastauskas, eseistas:<br />
Jie su Rimve – „pora iš bendrabučio kambarėlio“. Jinai neturėjo profesijos.<br />
Ir jis taip pat. Raimis buvo žmogus, kuris kartais kažką nufotografuodavo.<br />
Sovietmetis, viena vertus, tokiems buvo labai dėkinga terpė. Juk<br />
galėjai gyventi be pinigų...<br />
Raimis dvasiškai negalėjo pereiti į komercinę fotografiją. Jis buvo kitoje<br />
pusėje. Iš tos komandos į komerciją niekas ir neperėjo, tačiau akademines<br />
karjeras padarė (A. Lukys, G. Trimakas).<br />
11 kadras. Gyventi<br />
Norvydas Birulis, apšvietimo režisierius:<br />
Dabar paprasčiausiai daugiau reikalaujame iš gyvenimo: neįsivaizduojame<br />
savęs be kompiuterio, kad ir vargano, be interneto... Atsimenu<br />
Raimio bendrabutį – tenai nieko nebuvo, nieko, krūva lentynų su fotografijų<br />
dėžėmis, visiškai chaotiškomis, lova ir keli čiužiniai ant grindų...<br />
Ir jie su žmona buvo laimingi. Ir visi draugai rasdavo vietos savo miegmaišiams<br />
– kamputyje tarp vaikų ir fotoobjektų, šiandieną regimų jo<br />
fotografijose...<br />
Rasa Paukštytė, teatro ir kino kritikė:<br />
Taip, mes buvome laimingi. Na, galbūt, todėl, jog jauni. Juk tada visi<br />
buvo laimingi, net tie, kurie lageriuose sėdėjo. Nes jaunystė... Ne tikslas<br />
yra svarbu, ne pats tikslas savaime, na, svarbiau – nufotografuoti Prūsiją,<br />
o ne pasistatyti namą… Nors – jei atvirai – ta buitis labai knisdavo<br />
visus. Tada buvo kitoks ritmas, kuris leido paprasčiausiai gyventi, paprasčiausiai<br />
džiaugtis, paprasčiausiai važiuoti, juokauti, kreizėti. Leido<br />
neturėti tikslo. Buvo tik laiko, o ta laimė – tokia efemeriška... Ir atrodė,<br />
niekada nesibaigs šitas laikas, niekada nesubyrės. Iliuzijų, ieškojimų<br />
laikas. Pinigų nedarymo, negruobuoniškumo laikas… Dabar – karjera,<br />
bėgimas, lėkimas, paskolos… Tada buvo galima turėti savo gyvenimą...<br />
Ir mums pavyko kartu tą laiką išgyventi…
„Karvelinės“, t.y. tapytojo Arvydo Karvelio gimtadieniai, kuomet prie „Centro“ baro sienos<br />
pozuodavo tuometinė bohema, susirinkusi švęsti.
12 kadras. Šeimos formatas<br />
„...Ne viena diena yra praėjusi, stovint šalia ir stebint nuotraukų ryškinimą.<br />
Raimis „pamojuoja“ ranka ryškaluose, tarsi paburia, ir pasirodo<br />
vaizdas..., – prisimena Rimvydė, nuolat dalyvaudavusi fotosesijose; pati<br />
save šiame tandeme traktavo kaip stebėtoją: – Aš stebiu meną ir menininkus.<br />
Jis buvo menininkas ir kūrė meną. Man iš tiesų buvo įdomu,<br />
kodėl jis tuo užsiėmė? Kodėl? Ką tame matė?“.<br />
Po Raimundo mirties peržiūrinėdama nuotraukas ji atvirai sau prisipažino<br />
pasaulį jautusi panašiai. Žiūrėdama į namuose esančius daiktus<br />
pajausdavo: „...šitas kadras būtų Raimio“, jautė galinti nuspėti sekantį.<br />
Sekantį kadrą – objektą – žingsnį...
Sąlyginis komunikacijos vienetas – menininko šeima; terpė, iš kurios,<br />
pasak Urbono, negali išeiti net ir nutraukęs tiesioginius saitus. Tame rate<br />
lieka mintys, pasilieki nejučia ir tu. Čia. Ir jei kasdien nesisuktum – nebūtum<br />
priverstas suktis – bendraminčių tarpe, stokotum jų, jaustumei<br />
poreikį būti. Čia. Nes tai tavo žmonės.<br />
13 kadras. 50 x 60<br />
R. Urbono fotoestetika gimė dvylikos kvadratų kambarėlyje su pusantro<br />
kvadrato vonia ir dviejų kvadratų virtuve. Pastaroji buvo tapusi ir priimamuoju,<br />
ir rūbine – vieta, kur svečiai vaišinami arbata ar vynu. Kambaryje<br />
vaikai. Intymių ir kasdienių diskusijų forumas (su parūkymais) išsiteko<br />
šalimais. „Raimis sėdi ant vonios, aš – ant tūliko dangčio. Pliurpdavom<br />
apie viską, kartais net iki penktos valandos ryto. Iš visų pažvengdavom<br />
ir sykiu susigėsdavome. Kaipgi taip – apkalbam juk, ar ką?“ – pasakoja<br />
Rimvydė. Vietos tarp vonios, kriauklės ir unitazo – lyg standartiniame<br />
Urbono formate – „50 ant 60“. Čia ir kūrybinės mintys, ir dienos jovalas,<br />
pastebėjimai, pokštai...
Rimvydė, žmona:<br />
Žiūrėdama į daiktus jaučiau, kad šitas kadras yra Raimio, žinojau, koks bus sekantis jo žingsnis.
14 kadras. Apie „vilnietišką“ ir „klaipėdietišką“<br />
Kalbant apie klaipėdietišką ar vilnietišką stilistiką, reikėtų paminėti, jog,<br />
išskyrus R. Treigį, su kuriuo filosofuota, keistasi idėjomis, daugiau su niekuo<br />
iš vietinių fotografų meniniai saitai jo nesiejo. Neatsitiktinai, nuvažiavęs<br />
į savo pirmąjį Nidos seminarą su klaipėdiečiais, atgalios Urbonas<br />
grįžta su savais žmonėmis: G. Trimaku, R. Treigiu, A. Lukiu. Žmonėmis, su<br />
kuriais galėjo kalbėtis tylėdamas.<br />
Fotografijos istorikė M. Matulytė laiko Urboną vienu įdomiausių Klaipėdos<br />
fotografų: „Jis ir R. Treigys, atstovaujantys visiškai individualią,<br />
a<strong>lt</strong>ernatyvią pasaulėžiūrą, galėjo tapti puikia uostamiesčio fotomenininkų<br />
pora”.
Lietuvos fotografijoje prasideda estetinė revoliucija: grupė iš anksto<br />
nesusitarusių fotomenininkų keičia nusistovėjusias reportažo taisykles,<br />
eliminuoja žmogų, kaip informacijos nešėją, reportažinę metaforą. Kasdienybės<br />
rutiną Vilniuje 8-ojo dešimtmečio pabaigoje nutraukė kitaip,<br />
nei klasikinės Lietuvos fotografijos mokyklos buvo įprasta, kurti pradėję<br />
„maištininkai“ – V. Luckus, A. Budvytis, A. Šeškus, R. Pačėsa ir kiti, sukilę<br />
prieš reportažą. Įvyko lūžis: atsisakius „lemtingų momentų“ fiksavimo,<br />
prasidėjo „nuobodulio estetikos“ žygis per Lietuvą (cituoju S. Žvirgždą<br />
ir S. Valiulį).<br />
15 kadras. Originalumas<br />
Kiek vėliau įvyksta naujosios „nuoboduliškosios“ Lietuvos fotografijos<br />
poslinkis nuo leidžiamo, toleruojamo, suvokiamo ir jau „mainstreem’inio<br />
(!) underground’o“ link savo atrastų technikų „įteisinimo“.<br />
Netašytumas, rambumas, blogas kadras būdingas ne tik Urbonui. Ilgainiui<br />
„kita fotografija“ pradėta traktuoti ne vien kaip stilius, bet ir kaip<br />
pozicija. Maištininkams buvo nusispjauti, ir tas „spjūvis“ tapo deklaracija.<br />
Tačiau ilgainiui Treigio „nusispjauti“ perauga į brandžią estetiką. O<br />
Urbono, deja, taip ir neišsivysto...<br />
Klausimas – ar jis ir liktų toje pačioje stadijoje šiandien – tebėra atviras.<br />
Kiek jam reikėjo ir būtų reikėję realybės faktūros, dokumentiškumo, o<br />
gal siurrealizmo?<br />
Balčytis su Trimaku neįprastai ramūs ir atlaidūs savo sekėjui. O štai<br />
A. Budvytis jautriau žiūrėdavęs ir, jeigu surasdavo ką į jo daržą kėsinantis:<br />
arba mesdavo savo įdirbį, arba improvizuodamas mėtydavo pėdas<br />
jau atrastame formate. Budvytis fotografuodamas miestelius lankėsi<br />
Kaliningrado srityje… Nenuostabu, jog jis įtariai vertino Urbono ieškojimus.<br />
Na, traktavo, kaip asmenine patirtimi išgyventus, staiga kažkieno<br />
nuasmenintus ir perpatirtus.<br />
„Kaip gi gali pykti, kai tave mėgdžioja? – sako S. Paukštys. – Taigi<br />
džiaugtis reikia… Kai kiti daro panašiai kaip tu, turi jaustis pamalonintas<br />
– atrodo, kažko pasiekiau. Regis, mano kelias buvo geras?… Kopijavimas<br />
– tai įvertinimas...“
16 kadras. Interpretacija<br />
„Urbonas – interpretatorius,– rėžia fotografas S. Paukštys. – O kaip kitaip<br />
vertinti? Antai vieno fotografo darbuose patiko vienas formato variantas,<br />
stilistinis sprendimas, kitur patiko kita. Savaip juos interpretavo<br />
ir panaudojo... Tai irgi talentas kažkoks, – ironizuoja Saulius...– Ne visiems<br />
juk taip išeina. Net ir norint. Replika į Balčytį, replika į Budvytį, replika<br />
į Trimaką. Kažkokie ten padažymai tų nuotraukų, patonavimai…<br />
Tiesą sakant, nelabai būdavau sužavėtas,– ir tęsia: – Originalus dviejų<br />
kadrų sandūris? Ne, šitą jis, manau, nusikopijavo nuo Trimako. Nevykęs<br />
mėgdžiojimas. Dar buvo žaidimai: tai laikrodis, tai gėlytė ant lango…<br />
Mano manymu, pagrindinis trūkumas – jis nesistengė išsigryninti ir viską<br />
pateikdavo kaip meną. Tačiau kitam tai juk gali atrodyti brokas. Jeigu<br />
kas prieštaraudavo, tai jis – kontra. Čia toks va menas…“<br />
„V. Balčytis pradėjo du kadrus dėti pirmasis. Be abejo, tai įtakojo. Tačiau<br />
ką jungia tie du kadrai – labai individualu... Menininko valioje – ar jis<br />
bus sekėju, plagiatoriumi ar konceptualizuos „atrastą“,– sako G. Trimakas.<br />
Urbonas, sekdamas Vytautu Balčyčiu, dideliame lakšte komponuoja<br />
„mažą“ fotografiją. Tuo tarpu, Vytauto nuomone, neverta teigti, jog minėtą<br />
kontrastą būtent jis atradęs... „O koks skirtumas? – sako Balčytis.<br />
– Juk to krašto kadras, kurį Urbonas fotografavo, tas motyvas, kurį jis<br />
įsivaizdavo turint būti ir būti būtent taip nufotografuotu, ir yra svarbiausia“...
Nėra Raimundo kūriniuose tikros literatūros. Nėra ir tikro reportažo.<br />
Kiekvienas kūrinys individualus. Kiekviena fotografija dažniausiai yra<br />
vienas kadras, skirtas vienam objektui.<br />
Kas galėjo būti geriausiu Raimundo taikiniu XXI amžiuje?<br />
Nors kaip ir visi „nuobodulio estetikos“ žyniai jis pririštas ir prisirišęs prie<br />
ano laikmečio interjero; nors dabartiniai daugiabučiai interjerai niekada<br />
nebus apgyvendinti žmogaus, niekada nebus “išgyventi” ir „nugyventi“;<br />
nors sovietinė architektūra ir interjerai buvo imlesni laiko erozijai, kurios<br />
17 kadras. Konceptualumas<br />
meninę vertę pasverti tegali meniškos sielos; nors joje tilpdavo daugiau<br />
pesimizmo ir drumzlinos nevi<strong>lt</strong>ies… – būčiau jam siūlęs labiau konceptualizuoti<br />
daikto ir interjero santykį, suteikti šiam socialinę potekstę,<br />
analitinį kyptingumą. Visi išvardinti fotografai išgyveno formalistinių<br />
ieškojimų periodą. Raimundas – taip pat. Tačiau sėkmingai. Jau buvo<br />
pasiruošęs minėtam konceptualiam panirimui į gelmę. Gelmė, kurį jį<br />
pasiglemžė, deja, buvo žymiai arčiau...
18 kadras. Paieškos<br />
R. Urbono naudojamos išraiškos priemonės tarsi kovėsi tarpusavyje ir<br />
kiekviena maištavo prieš kūrėją, diktavo stiliaus ieškojimus. Analizuojant<br />
archyvą kyla mintis, jog ciklai nebuvo sumanyti iš anksto. Pavadinimai<br />
atsirado vėliau, sudarinėjant jo biografiją leidiniui „Klaipėdos fotografija“.<br />
Ciklai niekada nebuvo sąmoningai pradėti ir niekada nebuvo baigti.<br />
Kuriant nuolatos iškildavo vieni ar kiti motyvai, kartais buvo norima vėl<br />
sugrįžti, peržvelgti nueitą etapą. O gal įgauti jėgų, dar kartą įvertinant<br />
tai, kas išmokta?<br />
Nuolat šmėžuoja, iškyla paviršiun daiktų natiurmortai ir Prūsija, miesteliai.<br />
Tarp jų įsiterpia teatras, dar anksčiau bandyti portetai, tačiau jų ciklas<br />
taip ir neišsivysto... Nesgi pastaruosiuose nori nenori atsiras ir poza,<br />
ir subjekto charakteris „pareikš pretenzijas“, ir režisūros reikės...<br />
Pažįstamos, išbandytos ir naujos situacijos. Sukadravimai. Ciklų paralelės.<br />
Štai čia stabtelkime, ar verta mums ieškoti, koks fotografas į ką buvo<br />
panašus, ką pasiskolino, o ką sukūrė savo? Ar tikrai norime nuvainikuoti<br />
autorių, apie kurį G. Trimakas pasakė: „Raimis nerefleksavo savo aplinkos.<br />
Jis buvo prie tų, kurie norėjo daryti ką nori. Tik jam taip „pavyko“,<br />
kad į kažką buvo panašus“.<br />
Imlus, pastabus, jautrus kontekstui – tačiau jo negali vadinti kūrėju ta<br />
didžiaja prasme, jei turėsime galvoje misiją atrasti unikalią techniką,<br />
motyvą, kurio niekas nepakartos, sugalvoti kūrybos strategiją. Raimundas<br />
tiesiog sintetino fotoaplinkos nuotrupas. Nuobodulio estetiką darė<br />
mažiau komplikuotą, mažiau prozišką, mažiau paslaptingą, mažiau<br />
stoišką. Antai R. Treigys kuria mitą, ku<strong>lt</strong>ūrinę abstrakciją, Raimundas<br />
pristato realybę. Kitas fotografas, ir norėdamas padaryti urboniškai, nesugebėtų<br />
– jį nevalingai trauktų prie noro perpasakoti, prie suprantamų<br />
dalykų, prie visiems atvirų kodų, prie seniai nukastų, išeikvotų karjerų.<br />
Prie nuvalkiotų, todėl jau nebepastebimų metaforų – tiek plastinių, tiek<br />
vizualių, prie neįveikiamo, mumyse tūnančio saldumynų ragautojo, prie<br />
grakščių kontūrų ir raiškių linijų, prie spalvų – gerokai daugiau nei reikia<br />
spalvų – idėjai išreikšti.<br />
„Kai mes pradėjome, daug ko nežinojome, – prisimena G. Trimakas. –<br />
Raimis irgi nežinojo, tačiau tęsė ten, kur mes stabtelėjome“.<br />
„Mes ilgai ieškojome objekto vietos fotografijoje, kompozicinių sprendimų,<br />
detalių… O jame buvo daug nežinojimo, jis nepatyrė atradimo ir<br />
pradžios abejonių, todėl galėjo jaustis drąsus“, – akcentuoja V. Balčytis.<br />
Gintautas Trimakas, fotomenininkas:<br />
„Raimundas dar daug, daug galėjo nuveikti. Buvo perfekcionistas. Kiek<br />
jis sugebėjo per duotą laiką sukurti, darė viską labai gerai... Ieškojo<br />
objekto. Ieškojo formato. Žavus pastarojo tikslumas ir ribos analoginėje<br />
fotografijoje, bet individualūs sprendimai ir džiaugsmai atrandami ne<br />
kuriant formato ribose, o tiesiog dirbant. Skaitmeninė ar bet kokia kita<br />
fotografija yra tik priemonė. Juk gali rašyti su kableliais, taškeliais ar be<br />
jų. Taip, kaip tau reikia, jeigu žinai, kaip reikia, ir kad tau – būtent tau<br />
– taip reikia.“<br />
Raimundas – ku<strong>lt</strong>ūrinio konteksto šalikelėje. Svajingas atstumtasis savo<br />
noru, kuris niekada lygi galo neatsidavė nei beatodairiškam šėlsmui, nei<br />
eksperimentui su savo menu. Nei troškimams, nei svajonei. Autsaiderio<br />
pozicija būnant avangarde? Paradoksas. Tik trys šimtai kilometrų jį<br />
skyrė nuo teritorijos, kurioje virė pilnakraujis gyvenimas su atradimais,<br />
konfliktais, intrigomis, su visais prieskoniais ir dinamika. Nuo Vilniaus iki<br />
Klaipėdos, regis, pasmerktos likti provincija, – tik trys šimtai kilometrų.<br />
Juos buvo galima įveikti savo kūryba. Nuosekliu, kryptingu darbu. Svarbiausia<br />
priežastis, dėl kurios vertėjo pasibelsti į metaforišką R. Rastausko<br />
kupė „Klaipėda‐Vilnius“, buvo ta, jog Raimundas Klaipėdoje neturėjo<br />
nė vieno kūrybinio partnerio, nė vieno lygiaverčio oponento. Stilistiškai<br />
jam artimiausio R. Treigio kūryba pasižymi kažkada sėkmingai atrasto<br />
metodo gryninimu, tobulinimu ir kartojimu. Jo kūriniai – ku<strong>lt</strong>ūrinio<br />
archetipo saugykla. R. Urbono fotografijos primena skubomis rašytus,<br />
vaizdateksčiais vibruojančius atvirlaiškius, kurie paruošti išsiųsti, tačiau<br />
vieni pamiršti, kiti sąmoningai neišsiųsti arba išdalinti. Tikrojo fotografinio<br />
konteksto, kuriame Raimundas rastų jį stimuliuojančią polemiką,<br />
uostamiestyje nebuvo. Nėra ir šiandien.<br />
„Mūsų buvo labai mažai. Dabar liko dar mažiau“, – šypteli G. Trimakas.
Virgilijus Bizauskas, menininkų grupės „Prarastoji karta“ dalyvis, dizaineris:<br />
Urbonas kadre matė baigtą vaizdą. O gyvenimas jo buvo ne taip sėkmingai iškadruotas…
19 kadras. Pozicija<br />
R. Urbonui buvo sunku rasti savo poziciją, nekalbant apie kūrybos koncepciją.<br />
Raimundas turėjo jausti nepatogumą, tam tikrą moralinį presingą,<br />
juk jis kartoja tai, kas jau padaryta iki jo... Atrasta stilistika, išeksploatuota<br />
estetika, išnaudoti motyvai... Vieni anksčiau nei jis sukuria<br />
pirmąjį hipių ciklą, kiti – jau rimtai susidomėjus fotografija. Praktiškai<br />
viską užbrėžia dešimtmetis nuo 1980-ųjų iki 1990-ųjų. Kur dursi – visur<br />
užimta niša, kur suksies – ten siena...<br />
Jei kursi ką nors iš serijos „kelyje“ – jau A. Budvytis padarė. Jei spalvinsi<br />
nuotraukas – vėl Budvytis. Miestelius fotografuosi – visų pirma V. Balčytis<br />
ir Budvytis, dar A. Šeškus… Objektai buityje – R. Pačėsa, G. Zinkevičius,<br />
Budvytis, vėl Balčytis. Torsai – Budvytis ir G. Trimakas. Blikai, à la<br />
prasta kokybė, dvigubi kadrai – Budvytis, Balčytis…<br />
V. Balčyčio įtaka visgi stipriausia, ji jaučiama visuose Raimundo kūrybiniuose<br />
etapuose. Žinant, kad pagrindiniai autoriaus kūrybos keliai ėjo<br />
paraleliai – ir „miesteliai“, ir „Prūsija“, ir „daiktai“, nevalingai norisi priklijuoti<br />
amžinojo epigono etiketę. Tačiau yra vienas bet… Visi minėti<br />
autoriai yra kūrę beveik visuose nuobodulio estetikos formato žanruose.<br />
Kiekvienas šioje estetikoje apsibrėžė nors ir nedidelę, bet savo teritoriją…<br />
Tarkime, V. Balčyčiui priskirčiau Vilnių: miestas tik toks ir turėjo<br />
būti. Tokio formato, kurį puikiai išnarstė kritikė Agnė Narušytė: monotoniška<br />
raiška, banalių objektų ir kasdieniškų erdvių, laiko lėtumo fiksavimas<br />
ir atsitiktinumas, logiškai apskaičiuotas apatijos momentas…<br />
Jeigu ieškotume Raimundo teritorijos, atkreipčiau dėmesį į šią jėgų dispoziciją,<br />
į jų santykį. Dar pridėkime vidinį etinį presingą ir pasąmoninį<br />
kažkieno pirmumo patvirtinimą. Tu juk žinai, gerai žinai, kad bandai pakartoti<br />
jau „padarytą“... Na, smalsu, įdomu, iššūkis sau pačiam... Gerai,<br />
padaryk... Pavyko? Pasidžiaugei? Tai eik pirmyn. Ieškok savo teritorijos...<br />
Labai didelė tikimybė, kad išleidus „Prūsijos“ albumą, būtų pastebėtas<br />
ne tik Raimundas, bet ir kiti jo darbai. Būtų pastebėti ir niuansai, skyrę<br />
minėtų menininkų darbus bei kūrybos metodus.
Kas socialiau – langas į Raimundo pasaulį ar vaizdas pro Raimundo<br />
langą? Ir vienu, ir kitu atveju tarp mūsų ir horizonto stovi menininko...<br />
ne, ne reflektuotas, bet pastebėtas ir –… net nežinau kaip įvardinti,<br />
bene labiausiai čia tiktų žodis, kurį dažnai vartoja R. Treigys – „nupaveiksluotas<br />
pasaulis“. Tokia savotiška Giotto mažakalbystė. Tiesiog tai ir<br />
nieko daugiau. Tik paveikslas. Tik toks paveikslas. Kur kiekviena detalė<br />
turi savo simboliką. Todėl autorius man ir patinka – amžinai nemadingas,<br />
pasmerktas stovėti fotografinio kelio šalikelėje, kaip nuoroda autostradoje<br />
į jaukius miestelius, kuriuos jis fotografuodavo. Raimundas<br />
Likimo valia Raimundas praranda Prūsiją, dėl neišvengiamos aplinkos<br />
evoliucijos būtų praradęs ir „daiktus“. Tai, kam jis aukojasi, – nostalgija.<br />
Nostalgija, kuri iš esmės svarbi ir įdomi būtojo laiko dalyviams.<br />
20 kadras. Socialumas<br />
miglotai nujautė savo fiksacijas būsiant įdomias, svarbias ir intriguojančias<br />
vėlesniems stebėtojams, ypač tiems, kurie tai išgyveno ir apsisukę<br />
suprato, jog tai tikrai buvo. Buvo, bet nepasikartos. Ne, ne laikas – tavo<br />
būsena tame laike…<br />
Ir tik mes – kolegos, draugai ir draugeliai, žmonos ir meilužės, menestreliai<br />
maksi pa<strong>lt</strong>ais – galime praplėsti Raimundui svarbių reikšmių<br />
diapazoną. Išvada – a<strong>lt</strong>ernatyvos nebuvo. Arba turi pasikeisti, išsaugodamas<br />
kuo daugiau įmanoma savęs, arba išnykti...<br />
Ypač kai anas laikas galutinai užsivėrė, o paskutiniai placdarmai sėkmingai<br />
naikinami euroremontais ir eurovirtuvės meniu... Tie, kurie<br />
naujai vertina, jau kitaip kvėpuoja, mąsto ir neįsivaizduoja, kokia gali<br />
būti liūdna Klaipėdos žibintų šviesa, kaip slysta miesto atšvaitai balose,<br />
žengiant senamiesčio grindiniu lyg pilkųjų karvelių nugaromis, ir kaip<br />
kartais sunkiai dyla diena savęs belaukiant.
Vytautas Balčytis, fotomenininkas, vienas labiausiai įtakojusių R. Urbono kūrybą:<br />
Raimis nenorėjo primesto gyvenimo – ieškojo a<strong>lt</strong>ernatyvios ku<strong>lt</strong>ūros...
21 kadras. Ciklai<br />
Margarita Matulytė, fotografijos istorikė:<br />
Kam priskirti Urboną? Turime daug klišių ir visos jos patogios. „Lietuvių<br />
nacionalinė mokykla“, „Tradicionalistai“ ir pan. Taip vertindami mes<br />
tarsi niveliuojame individualumą. O pakėlus nuotraukas, tiek daug<br />
jo atrandi: Urbono estetika, stilistika, psichologizmas... Laikas mums<br />
išlipti iš sovietinės istorinės zonos, nes labai patogiai joje įsitaisėme ir<br />
tūnome. Socialinis peizažas, naujoji devintojo dešimtmečio raiška, ironiška<br />
nihilistinė pozicija, mūsų visuomeninė būsena, pasipriešinimas,<br />
nepriėmimas, ignoravimas... A. Šeškus, G. Zinkevičius, R. Pačėsa. Bet tai<br />
klišė, bandymas apibendrinti, išreikšti vienetinius momentus, pagauti<br />
bendrumus. Tik atskirai nagrinėdami raiškiau pamatome skirtumus ir<br />
konceptą. Urbono „diskografija“ nėra labai plati: apibendrinusi visą jo<br />
kūrybą skirstyčiau į „Hipius“, „Peizažus“ ir „Daiktus“. Pastarieji du yra<br />
„nesueinantys“ ciklai. Jų net lyginti neverta. Pats autorius nedaug spėjo<br />
pasakyti. Yra visiškai neanalizuotas. Jį patogu priskirti devintojo dešimtmečio<br />
kartos standartui ir nusiraminti… Betgi nėra taip paprasta. Net<br />
jei lygintume peizažus… Antai A. Budvytis – šmaikštesnis... V. Balčytis<br />
– lyriškesnis, poetiškesnis… R. Urbonas – dramatiškas… Tačiau urboniškas<br />
daiktiškumas labiau kalba apie Raimundo gyvenimą ir labiau<br />
reprezentuoja jo kūrybą. O peizažuose bunda profesionalumas, be kurio<br />
neįmanoma tolimesnė kelionė. Galgi šitai suvokdamas Raimundas koncentruojasi<br />
ties Prūsija, o Lietuvos miesteliai lieka paralelėje.<br />
Miesteliuose – nieko originalaus. Matau per Balčytį ir per Budvytį<br />
vėl atrastus tuos pačius sprendimus. Urbonas išsikirto nišą savo idėjoms<br />
būtent daiktiškosiose serijose. Bet tuo pačiu sugebėjo išnaudoti<br />
palankią situaciją peizažinėje fotografijoje, atsiskleidęs ypatingame<br />
Karaliaučiaus krašte. Šią teritoriją Raimundas atvaizdavo tikrai ypatingai,<br />
nefabrikuodamas estetikos. Jis buvo ir išliko Urbonas, netgi peizažą<br />
fotografuodamas.<br />
Prūsija jauki savo griuvėsiuose, nereikalingo laikmečio erozijoje. Tas pasmerktas<br />
kraštas, pasmerktas laikas, pasmerkta būtis. Ir svarbiausia, ją<br />
įmanoma prisijaukinti, įmanoma fiksuoti, fiksuoti fragmentais. Kaip tik<br />
šitai Raimundas jau buvo įvaldęs, sekdamas savo daiktus. Taip, įdomiausias<br />
jis per daiktiškumą, per objektų jungtis. Per tas serijėles...
Margarita Matulytė, fotografijos istorikė:<br />
Raimundas buvo menininkas, teigęs visiškai individualią, a<strong>lt</strong>ernatyvią pasaulėžiūrą.
Gintautas Trimakas, fotomenininkas, įtakojęs Raimundo kūrybą:<br />
Mes darėme kitą fotografiją...
22 kadras. Teatras<br />
Raimis ir teatras. Vienintelės jo „teatrinės“ nuotraukos, kurias drąsiai<br />
galima pavadinti menu, susijusios su „Gliukų“ teatru. Skirtingai nei kitų<br />
Raimundo ciklų fotografijose, čia ypač svarbus pats fotografinis objektas<br />
– dažniausiai Benas Šarka. Jis – ir daiktas, ir personažas, ir dvasia…<br />
Šios nuotraukos, kaip atvirukai išleistos S. Jokužio spaustuvės, tapo dar<br />
viena ano laiko ikona.<br />
„Gliukų“ teatrą ir Raimundą, vėliau – ir R. Treigį, siejo nebaigtos estetikos<br />
kanonas. Abu fotografavo „Gliukų“ teatrą. Treigio „gliukinės“<br />
nuotraukos monumentalesnės, žmogus jose tampa forma. Raimundo<br />
– jautresnės, akcentuoja „Gliukų“ teatrą kaip buities nuoskilas. Tokių<br />
prisodrintos visos jo daiktiškosios serijos fotografijos.<br />
Benas Šarka, „Gliukų“ teatro režisierius ir aktorius:<br />
Teatrui Raimis buvo abejingas. Klaipėdos dramos teatre jis dirbo scenos<br />
darbininku.<br />
Kai fotografuodavome, mes „nedarydavome” meno. Tiesiog bandėme<br />
sustabdyti kino akimirkas: kaip kine netikra, taip ir čia netikra. Keisčiausia<br />
– beveik visi bandymai pavykdavo…<br />
Tai buvo elementarūs kūrybiniai pašnekesiai. Jo nuotraukas galima<br />
traktuoti kaip teatrinį tekstą. Kaip tekstą apie teatrą. Tai, ką mes norėjome<br />
pasakyti teatru, Raimis nufotografuodavo…<br />
Jis dirbo tyliai ir šviesiai. Jo nuotraukose daug šviesos. Kaip išnyksta vakare<br />
prietema, kaip išnyksta į dieną pereidama rytmetinė šviesa, taip<br />
ir teatras baigiasi tada, kai baigiasi pasirodymas. Nuotraukos – blefas,<br />
toks pats kaip ir mes gyvenime…<br />
Jis pats atėjo į meno pasaulį. Ir mokėjo atskleisti, kas jam duota. Raimundas<br />
– geras dokumentalistas. Jei būtų turėjęs kamerą, būtų puikiausiai<br />
nufilmavęs Prūsiją...
Benas Šarka, „Gliukų“ teatro režisierius ir aktorius:<br />
Mus vienijo požiūris į šviesą.
23 kadras. Nukirsta erdvė<br />
Nukirstas R. Urbono gyvenimo kadras verčia dar kartą pažvelgti į fiksuotą<br />
akimirką. Iš jos trūnėsių menininkas gaminosi savotišką peniciliną<br />
egzistencinei infekcijai. Žvelgdami į nuasmenintą Raimundo buitį mes<br />
jaučiame jos sunkų abejingumą. Atskirai paimtas kadras nieko nesako<br />
– tik sužinome apie objektus ar patį jų fiksavimo momentą bei vietą.<br />
Daikto anonimiškumą Urbonas likviduoja itin tiksliai įrašydamas jo „kas,<br />
kur, kada“. Tačiau tai nuotraukoms nesuteikia reportažinės gyvybės,<br />
kuri sunkiasi iš tradicinių, klasikinių autorių kompozicijų, planų supriešinimo,<br />
režisūros ir deformacijos. Kitaip tariant, R. Urbono fotografijose<br />
nėra jokios papildomos informacijos ar emocijų ša<strong>lt</strong>inio, kurie papildytų<br />
nuogą fotolakštą. Apie pastatymą, išankstinį efekto numatymą, eskizą<br />
negali būti ir kalbos! Daiktavaizdžiai yra ištraukti iš aplinkos. Natūralizmas<br />
dirgina. Ne tiesmukumu – paprastumu! Paprastumu, kurio įveikti<br />
nesistengiama techninėmis priemonėmis. Raimundas kadrą „imdavo“<br />
frontaliai. Apie tokią metodiką sakydavo, jog yra realistas ir nenaudoja<br />
techninių gudrybių.<br />
Prastas sovietinis popierius labai tiko jo estetikai. Trimakas, Lukys naudoja<br />
nukainuotas juostas, kurių garantinis laikas pasibaigęs. Du trys<br />
metai virš normos. Tą patį daro ir Raimundas, savo fotografijų „netechniškumą“<br />
sustiprindamas išlaikymą ir ryškinimą veikiančiu laikosluoksniu...<br />
Kompozicija „pjaustyta“. Ša<strong>lt</strong>as ramus paviršius. Frontaliteto nervas,<br />
„nuvaryti daiktai“ ir juose sukoncentruota erdvė. Nukirsta erdvė, dulkės,<br />
pamiršti buities kampeliai. Atrodytų, jog Raimundo fotografijas suprasti<br />
ir pajausti galėtų tik žmogus, gyvenęs tokiomis pat sąlygomis – su page<strong>lt</strong>onijusiomis<br />
voniomis, su „Pomorin“ dantų pastomis, šleivų gyvatukų<br />
ir skilusių klozetų metafizika.<br />
Betgi kokia materialiai „neokupuota“ ta sovietinė idilė, tie dvasiškai iškreipti<br />
interjerai, kurie net nereikalauja jau ne kartą minėtos režisūros!<br />
Tiesiog užkentėta erdvė su bevi<strong>lt</strong>iškai joje prika<strong>lt</strong>ais rakandais ir dvasinga<br />
tuštuma.
Tikrai negalėtume Raimundo fotografijas pavadinti metraščiu. Ar<br />
žymėjimas yra pasakojimas? Taip, fragmentai, tos labai trumpos<br />
epochos aidas, atspindžiai, bet jokiu būdu ne refleksija. Tik mes,<br />
stebėdami menininko nuotraukas, bandome reflektuoti anuos laikus.<br />
Na, tai toks „markingas“, kai pastebi jau esama, ir belieka po tuo<br />
pasirašyti. Raimundo Urbono markingas… Kad ir ant sta<strong>lt</strong>iesės, paliktų<br />
daiktų. Ant sienos. Skilusio stiklo. Užfiksuoti. Paliesti nieko nekeičiant.<br />
Nieko specialiai nedarant dėl „gražaus kadro“.<br />
24 kadras. Žymėjimas<br />
Rolandas Rastauskas, eseistas:<br />
Jis ne po viskuo pasirašydavo. Ne. Ne visur. Aš manau, ten, kur nėra<br />
parašo, jis liko nepatenkintas kadrais. Raimis niekada nerodydavo savo<br />
eskizų, bandymų, juodraščių, visą laiką likdavo abejonių zonoje. Klysta,<br />
kas Raimundo fotografijas vadina minimalistinės egzotikos apologija. Jis<br />
pamatydavo natiurmortą vidaus žvilgsniu ir nuspausdavo fotokameros<br />
mygtuką tik tada, kuomet kadre buitis susidėliodavo taip, kaip reikia.<br />
Raimundas sugebėjo paversti ikonomis tą visą interjero skurdą ir per<br />
aplinkos fragmentą papasakoti gyvenimo istoriją. Tai buvo jo forte, jo<br />
stiprioji pusė. Natiurmorte, kuris pasakoja, teigia gyvenimą, tu girdi<br />
užkoduotą labai tragišką gaidą. Lyg viskas ir tvarkoje. Ir vis viena sunku<br />
patikėti, įsivaizduoti, ką jis dabar būtų daręs.
25 kadras. Normalus fotografas<br />
Raimundas lengvai priėmė laisvės periodo pokyčius. Revoliucija. Laisvė.<br />
Kitas gyvenimas, kitas pasaulis. Paskutiniojo praėjusio amžiaus dešimtmečio<br />
pradžiai lemta išlikti mūsų atmintyje kaip nepakartojamų<br />
permainų epochai. Kiekviena patirtis buvo išbandyta ir atpirkta praradimais,<br />
nesėkmėmis, krizėmis, idealų griūtimi, staigiu praregėjimu. Paraleliai<br />
kuriasi verslas ir šešėlinė ekonomika, iš naujaku<strong>lt</strong>ūrinio chaoso<br />
materializuojasi mecenatai, kurių dauguma išnyksta taip ir nespėję<br />
suvokti pastarojo žodžio reikšmės. Postsovietinės zonos menas įdomus<br />
vakariečiams, jie perka net fotografijas. Greiti pinigai, gauti už menus,<br />
taip pat greitai išleidžiami. Džiaugsmas vienadienis. Euforija. Pokšt!<br />
Saugus ir smagus pasaulis išsilaksto į šipulius. Jei anksčiau „Bohemoje“<br />
kabojo ilgiausi skolininkų sąrašai, vėliau pasidarė nepatogu ir cigaretės<br />
paprašyti...<br />
Vienu metu Raimundas buvo sumanęs tapti „normaliu“ fotografu –<br />
„dirbti užsakymams“. „Baroti“ galerijai fotografuodavo parodų akimirkas,<br />
būdavo ir kitų pasiūlymų. Deja, nei kokybės, nei turinio prasme<br />
„ne jo“ kadrai nepavykdavo. Raimundas kankindavosi pats ir kitus kankindavo<br />
dirbdamas „atbulomis“ rankomis. Bambėdavo ir purtydavosi.<br />
Jam tai buvo neįdomu ir bevi<strong>lt</strong>iška...<br />
Tačiau bandymų prisiliesti prie komercijos pasaulio būta. Antai išleisti<br />
uostamiesčio graffiti atvirukai: naivūs grafitai, elementari dokumentika<br />
ir primityvi leidybos samprata... Pradžių pradžia. Pasisekimo jie neturėjo.<br />
Marginalijos juk.<br />
Pranciškonų vienuoliai, pamatę Urbono fotografuotas bažnyčias ir kapines,<br />
užsako kalendorių su miestelių vaizdais, kuris išleidžiamas 1991 m.<br />
Vienuoliai nori su Raimundu bendradarbiauti nuolatos... Tačiau vėl susikerta<br />
požiūris į meną...<br />
Toks susipriešinimas gyventi nepadėjo.<br />
Saulius Paukštys, fotomenininkas:<br />
...žmogus prašydavo nufotografuoti, tarkim, namą, o jis pradėdavo<br />
daryti meną. Aišku, užsakovas prabildavo maždaug taip: „Tu čia ką atnešei“?…<br />
Ir tada Urbonas mirtinai įsižeisdavo… Kad ir kaip banaliai<br />
beskambėtų, gyvenimas neretai diktuoja sąlygas, tenka atskirti meną ir<br />
darbą. Kas yra menas? Turi idėją, kurią nešioji, kuri vystosi nepriklausomai<br />
nuo to, ar fotografuoji alų reklamai, ar kažkokį portretą rinkimams.<br />
Ir tai neturi įtakoti tavo meno ir idėjos. Tu ją realizuosi arba ne.
26 kadras. Knyga<br />
„Prūsijos“ albumas. Sukaustęs valią gyventi, pakirtęs prasmę kurti.<br />
Daug Raimundo aplinkos žmonių akcentuoja, įvardija jį kaip akmenį po<br />
kaklu, kuris nugramzdino menininką.<br />
Albumas. Nebaigtas, neišleistas, nesukurtas. Net leidinio pavadinimas –<br />
„Prarastas pasaulis“– skamba lemtingai ar tyčiojasi aplinkybėmis? Čaižo<br />
kirčiais žodžiai, daužosi galvoje, aidi nesėkme, nevi<strong>lt</strong>imi, beprasmybe.<br />
Vokiečių leidykla staiga nutraukia kontraktą. Bandyti leisti Lietuvoje?<br />
Čia galimybių nedaug: nei Lietuvos fotomenininkų sąjungos Klaipėdos<br />
skyriui nei pačiam Centrui Urbonas ir jo albumas nėra aktualūs, jam<br />
neverta tikėtis pagalbos teikiant paraiškas ar gaunant rekomendacijas.<br />
Kodėl? Nepamirškime, kad Raimundas oponuoja vietinei fotobendruomenei,<br />
pats to nenorėdamas, vien savo kūrybos egzistavimu. Vilniuje jis<br />
taip pat nėra laukiamas. Juk daro kitokią fotografiją.<br />
Šiandien leidinys tapo norma ir būtinybe, meno projekto estetine tąsa,<br />
idėjos pristatymu kita forma. Šiandien pats katalogas yra ir menas, ir<br />
forma, ir žanras; šiandien nebūtina kurti nei fiziškai apčiuopiamų tūrių,<br />
nei plokštumų, pakanka koncentruotis vien ties idėjos raiška; šiandien<br />
spaudos kokybės ir kainos santykis leidžia įvairaus formato ir stiliaus leidiniais<br />
paženklinti kiekvieną svarbesnį meno įvykį. O tuomet katalogas<br />
reiškė ne tik kūrybos ir autorystės įprasminimą, tačiau buvo suvokiamas<br />
ir kaip likimo dovana: o, jam pasisekė! Jis geras menininkas...<br />
Dar kartą sugrįžkime atgalios. Sudėliokime priežasties ir pasekmės mozaiką.<br />
Atkuriama nepriklausomybė. Blokada. Infliacija. Pirmoji krizė Lietuvoje.<br />
Kontrabanda. Įvedamas litas. Valiutos kursai stabilizuojasi. Realybė<br />
įkainojama. Laisvė įgauna materialią vertę. Visuomeninis gyvenimas<br />
sparčiai kinta. Meno ir kūrybos vertinimo kriterijai diferencijuojasi: auga<br />
jų kiekis, skleidžiasi įvairovė. Atsiveria užsienis. „Atrandamas“ šiuolaikinis<br />
menas. Užplūsta dideli ku<strong>lt</strong>ūrinės informacijos kiekiai. Kontekstas –<br />
dirbtuvė – namai – artimiausia galerija – kavinė – jau nebe priebėga.<br />
Eteryje naujos sąvokos: socialumas, „dedlainas“, identitetas, koncepcija.<br />
Vienodai svarbūs tampa menininko kūrybinis autentiškumas ir įvaizdis.<br />
Evoliucionuoja projektinę ku<strong>lt</strong>ūrą inicijuojančios ir administruojančios<br />
įstaigos bei institucijos. Paskutiniojo, modernistinio ano amžiaus<br />
dešimtmečio antroje pusėje jau buvo įmanoma tikėtis jų paramos ir vienokia<br />
ar kitokia forma išleisti „Prūsiją“. Tačiau Raimundas knygos leidybą<br />
vis dar sieja su Vokietija, „stato“ ant nostalgijos, turtingesnės rinkos ir<br />
savo stalkeriškos Rytprūsių patirties.<br />
„Ant vokiečių išeinama“ atsitiktinai. 1990 m. išlindęs parūkyti pro nuomojamo<br />
buto langą Urbonas pamato bohemos kolegos A. Didžiulio<br />
senamiestyje vedžiojamus vokiečių turistus. „Na, štai, – anas kilstelėjęs<br />
galvą sako, – Klaipėdos fotografas, menininkas...“ Raimundas pakvietė<br />
visus vidun, susipažino. Jų tarpe buvo ir Ruth Kibelka-Leiserowitz, tuo<br />
metu rinkusi archyvinę medžiagą apie ankstyvąjį pokarį, Rytų Prūsijos<br />
evakuacijos metu nuo tėvų pasimetusių vaikų likimus (jos knygą „Vilko<br />
vaikai“ 2000 m. Lietuvoje išleido ,,Ba<strong>lt</strong>ų lankų“ leidykla). Ruth ne tik prikalbina<br />
Raimundą rimtai susidomėti Kaliningrado sritimi (į kurią iki 1992<br />
m., kol Lietuva neuždarė sienos su Rusija, buvo galima važinėti be dokumentų),<br />
bet ir pametėja albumo idėją, padeda ją pristatyti leidykloms,<br />
tampa pirmaja ir paskutiniaja Raimundo prodiusere. Leidykla „Wolf Jobst<br />
Siedler“ priima pasiūlymą ir pasiūlo fotografuoti leidiniui, kuriame atsispindėtų<br />
vokiečių ku<strong>lt</strong>ūros liekanos Rytų Prūsijoje. Leidinyje, be abejo,<br />
turėjo dominuoti architektūra ir vietovaizdžiai. Iš bendro pasiūlyto sąrašo<br />
buvusiuose Vakarų ir Rytų Prūsijos regionuose Raimundui leidžiama<br />
pasirinkti vietoves, o jose – objektus: miestelių turgaus aikštes, ūkininkų<br />
sodybas, kopas, pamarį, didmiesčių – Koenigsberg’o, Pillau, Danzig’o,<br />
Marienburg’o ir kt. – rotušes, taip pat Klaipėdos motyvus, Tomo mano<br />
namelį Nidoje. Nuspręsta, jog 1994 pavasarį turėjęs būti išleistas 150<br />
puslapių leidinys vadinsis „Prarastas pasaulis“(„Verlorene We<strong>lt</strong>en“). Leidinyje<br />
žadėta panaudoti 200 juodai‐ba<strong>lt</strong>ų fotografijų. Honoraras aniems<br />
laikams fantastiškas – 7000 markių. Detalės iš sutarties: „...išmokama<br />
per 2 kartus, priskaičiuojant 5% nuo parduotų egzempliorių skaičiaus;<br />
p. Urbonas turi teisę nuotraukas eksponuoti parodose, naudoti jas žurnaluose;<br />
leidykla įsipareigoja publikuoti albumo fotografijas spaudoje<br />
savo lėšomis“.<br />
Deja, Raimundas tebūtų gavęs 20 pirmojo leidimo egzempliorių, o iš<br />
kitų sekančių – po 2 egz. nuo kiekvieno papildomo tūkstančio. Tie vėlesni<br />
autoriui būtų tekę su 40% nuolaida, be teisės platinti reklamos<br />
tikslais.<br />
Urbonas sutartį pasirašo 1992 lapkričio 19 dieną Berlyne...<br />
Rolandas Rastauskas, eseistas:<br />
Raimis buvo per žingsnį nuo gero, stipraus albumo, kuris būtų pakreipęs<br />
jo likimą. Tai jam buvo baisus smūgis, ir jis pirmą kartą užgėrė. Nebuvo<br />
girtuoklis. Visiškai nenorėjo gerti. Iš gėrimo patirdavo tik baisų skausmą.<br />
Jokio džiugesio ar euforijos. Visai nepakėlė alkoholio, iškart pasigerdavo.<br />
Košmariška. Tiesiu taikymu į depresiją. Paskutinis jo gyvenimo penkmetis<br />
yra paženklintas slydimu. Bet kuri rimtesnė gyvenimiška situacija jį<br />
galėdavo paversti „lūzeriu“. Vienu metu Raimis tuo netgi patikėjo...
Saulius Paukštys, fotomenininkas:<br />
Sakytum, jis tebegyveno aname laike.... Impresionistas. Na, iš tų, kurie viską mesdavo ir eidavo<br />
į laukus tapyti...
Šiandien yra madinga kūrybinius planus pavadinti projektu. Galime<br />
kalbėti labai rimtai, o galime – su ironija, tačiau Raimundas „Prūsijos“<br />
albumą traktavo kaip projektą, kuris būtų įrėminęs jo Rytprūsių atkarpas,<br />
brandžiau pristatęs kuriamą ciklą.<br />
27 kadras. Projektas<br />
Fotografas, jautęs prielankumą tai vietai, jautęs jos kampelius ir tarsi<br />
mintinai žinojęs motyvų rakursus, staiga įgyja garantą – leidyklos<br />
avansą. Ir jau gali mąstyti nuosekliai, fotografuoti kryptingai, rinkti<br />
kadrus tik tokius, kokių reikia. Vokiečiai finansuoja apleistų Rytprūsių<br />
miestelių fotoalbumo – jiems neprieinamos teritorijos metraščio – leidybą.<br />
Taigi, albumo vertė gali būti įvairiai suprasta... Ar pats Raimundas,<br />
visada bėgęs nuo kontraktinės priklausomybės, pasvėrė, kiek ta laisvė<br />
yra sąlygiška?
Edmondas Kelmickas, poetas:<br />
Prūsijos ciklas – vienas gražiausių Raimio kūrybos etapų.
Ko mes ten ieškome? Garbingos praeities nuodėgulių? Karžygiško laisvės<br />
mito? O gal madingos purvinos egzotikos, socrealistinės praeities?<br />
Tikimės atrasti trūkstamą grandį dingusių akimirkų archeologijoje? Ar<br />
traukiame ten grožėtis stovinčio laiko karkasais, kuriuose istorija sluoksniuojasi:<br />
gotika, mūšių aidai, vienišumo, erozijos estetika – viskuo, kas<br />
telpa į egzistencijos saują?<br />
28 kadras. Prūsija<br />
Ar fotografuodamas Raimundas įsivaizdavo Kantą, kryžiuočius, o gal<br />
teritoriją be jokios tapatybės, su daugiataučio identiteto daigais? Herkų<br />
Mantą, „baumkuchenus“, teiginį „prastas Klaipėdos grindinys – Rytų<br />
Prūsijos klasika“, Adolfą Hitlerį, povandeninius laivus ir poligonus... Gal<br />
hegemoniškai svarstė: kas būtų, jei ši žemė mums priklausytų? Ir kodėl<br />
Lietuvai? Ragainė... Tilžė... O kokie nevykę rusiški pervadinimai...<br />
R. Treigio nuomone, Prūsija Urbonui tapo pastovaus įkvėpimo vieta.<br />
Raimundas jam sakėsi vertinęs Prūsiją labiau nei tuos daiktų ir aplinkos<br />
fiksavimus. Sakoma, daiktas neturi dvasios. Tačiau jis kelia asociacijas. O<br />
vieta – kokia ji bebūtų, pažįstame ją ar ne – kiekvieną kartą atrandama<br />
naujai; vieta tampa sąsajų ir pabirų, nusitrynusių fragmentų kratiniu.<br />
Prūsija...
Remigijus Treigys, fotomenininkas, Raimundui artimiausias stilistiškai:<br />
O jis vienas iš nedaugelio, jeigu ne vienintelis, sugrojęs Prūsiją, metaforiškai tariant, tokią,<br />
kokia ji yra…
29 kadras. Tarp objekto ir objektyvo<br />
„Tačiau dievas išrinko tautas ne dėl vietos, bet dėl tautos jis išrinko vietą.<br />
Todėl ir pati vieta dalyvavo tautos nelaimėje, taip kaip dar dalyvaus<br />
jos gerovėje; ji, kuri dabar apleista dėl visagalio Dievo rūstybės, vėl bus<br />
išaukštinta ir susilauks didelės garbės, kai didysis Viešpats bus permaldautas“<br />
(2 Mak. 5, 19‐20). Post scriptum Rytų Europos geografijai,<br />
trijų tautų ambicijoms ir in memoriam išnykusiai tautai. Taip suprantu<br />
R. Urbono nuotraukų ciklą, ir gal todėl nesinori šaipytis arba koliotis,<br />
cituojant rusiškus miestų pavadinimus, nes „ir pati vieta dalyvavo tautų<br />
nelaimėje“.<br />
E. Kelmickas (Literatūros almanachas „Ba<strong>lt</strong>ija“, 1995)<br />
V. Bizauskas akcentuoja fotografo drąsą: „Urbonas buvo pakankamai<br />
novatoriškas ir drąsus tam laikui. Kitą kartą pagalvoji, Prūsijos ciklas...<br />
Ten negyvenant, jo neįmanoma iki galo sukurti. Toks sumanymas tarsi<br />
pasmerktas nebuvimui. Negimčiai…“<br />
Aš siūlyčiau palyginti Raimundo ir E. Butkevičiaus Prūsiją. Pastarasis fotografavo<br />
greitai, reportažiškai, nuotraukose žymu tiesmukas realizmas,<br />
gana grubi šviesotamsa, aštriai fragmentuota plastika. Ne apie filosofiją<br />
ir sentimentus kalbu. Antai menkiausiai smulkmenai, netgi debesėliui<br />
R. Urbono fotografijose atsiranda vietos, o E. Butkevičiaus nuotraukose<br />
architektūra užima visą kadrą, regis, „lipa“ iš jo. Raimundas instinktyviai<br />
surasdavo jautresnį atstumą tarp objekto ir objektyvo.<br />
O gal viskas žymiai paprasčiau? Galbūt teisi R. Paukštytė sakydama:<br />
„Prūsijos epopėja – jo aistra, jo raudonas golfiukas, kuriuo, amžinai<br />
gendančiu, jis Prūsiją skersai išilgai išvažinėjo, jo meilė tai sugriuvusiai,<br />
bet nesugriaunamai dvasios ir istorijos vietai“.
Norėčiau nors fotoakimirkai tapti Raimio dalimi...<br />
Vaikščioti tomis pačiomis gatvėmis, fotografuoti „trimakiškai“, laikant<br />
kamerą prie krūtinės, o kadrą leisti rinktis objektyvui, penktą valandą<br />
ryto pasibelsti į duris ir pasakyti: „Tu gražesnė nei dešimt litų“, valkiotis<br />
po taškus, kuriuos tik depresyvi mėnuleigė naktis laiko atlapotus, o laikas<br />
užaugina romantikos vijoklius...<br />
30 kadras. Tiesiog kadras<br />
Very sad story....<br />
Raimundas fotografuoja, ką mato, tačiau ne tai, ką mes norėtume matyti:<br />
plastmasinę antį, žmonos nuogą nugarą, krentančio chalato dengiamą,<br />
ir liūdnas akis, dujinę ir juodą rytą viešbutyje, ir vaizdą pro langą,<br />
pro kurį pažvelgus norisi nusigerti – priešais kitas, toks pats blokinis...<br />
Tos pačios vaikų žaidimų aikštelės, prišiktos šunų... Sakytum, refleksas<br />
nuo lango stiklo meta iššūkį ir atsispindi tavo fotolakšte. Ilgainiui tai<br />
tampa vertybe...<br />
Seni, o jei žinotum turėjęs avansą? Juk vis tiek nekeistum kameros į<br />
skaitmeninę, ar ne?...
31 kadras. Citadelė – Berlynas<br />
Berlynas. Miestas, tapęs paskutiniu Raimundo placdarmu. Paskutinė Urbono<br />
citadelė. Tik jis to nežinojo...<br />
Berlynas. Galimybė. Vi<strong>lt</strong>is ir prakeikimas. Užsikabinti. Atrasti naująjį pasaulį. Ir<br />
paniška baimė prarasti save. Sumautas kapitalizmas, veikiantis ir vykstantis,<br />
egzistuojantis, neršiantis ir mus pagrobiantis, daug greičiau nei Lietuvoje. Tačiau<br />
tasai užsienis anuomet atrodė žaismingas: Raimundas parkeliauja žydru<br />
žiguliuku. Parvairuoja jį per sienas ir be teisių. Berlynas, padovanojęs pirmuosius<br />
pinigus, platesnį akiratį, vi<strong>lt</strong>į ir depresiją, galutinai supriešino jį patį su<br />
savim. Kadras – autoportretas?<br />
Griuvus sienai, Raimundas atsiduria Vokietijoje, svečiuojasi pas pianistę Ramintą<br />
Lampsatis. Migruoja tarp sostinės ir Hamburgo. Tampa savu Ramintos<br />
namuose. „Pirmą kartą liko savaitei, vėliau po mėnesį apsistodavo. Mes susidraugavome,<br />
jis tapo mūsų šeimos nariu. Jis buvo toks... Toks lyg permatomas,<br />
lyg jo nebūtų... Jam gyvenant pas mus, nejausdavau, kiek jis jau čia... Jis mėgo<br />
žaisti su mūsų vaikais, kai jie dar buvo maži... Vaikai labai jį mylėjo“, – dalijasi<br />
prisiminimais R.Lampsatis.<br />
Urbonas atveža savąsias fotografijas, kurios bemat išperkamos. Nes kitokios,<br />
nes nostalgiškos... Vokiečiai perka Rytprūsius... Čia esantys lietuviai – gimtųjų<br />
miestelių ir kapinių nuotraukas... Jis atsisako parduoti fotografijas brangiau<br />
nei už 100 markių. Normalu būtų tūkstantis, – stebisi Raminta. Ne, – ramiai<br />
atremia Raimundas, – tegul žmonės perka. Taip palengva Raminta pradeda<br />
kaupti menininko kūrinių kolekciją. Įsigyja pati, padovanoja dėkingas autorius.<br />
Raminta paprašo nufotografuoti savo restauruojamo, besikeičiančio buto interjerą.<br />
Kaip tik Raimundo akiai, su įskilusiomis sienomis, atsilaupiusiu tinku,<br />
krentančiais dažais, vienišais daiktais.<br />
Jis sukuria kitokius darbus nei Lietuvoje. Švelnesnės faktūros, tarsi išplaukusių<br />
kontūrų. Mažiau skausmingus ir, be abejo, mažiau nostalgiškus. Mažiau nuėstus<br />
laiko...<br />
Raminta traukia tvarkingai supakuotas, saugomas Raimundo nuotraukas. Komentarai<br />
tokie pat taupūs ir nuoširdūs, kaip ir Vokietijoje sukurtos fotografijos:<br />
Berlyno kavinė... Vienas baras, kur mėgstame nueiti... Šitaip atrodė mūsų virtuvė,<br />
kai mes ją išsigriovėme... Vaizdas pro duris... Šitokios sienos... Jam tokie<br />
dalykai patiko... Mano koncertiniai batai... Kiemas... Grindys... Buvo... Šviestuvų<br />
instaliacija... Čia vaikučiai mūsų... Jis pats...<br />
Šioje nuotraukoje Raimundas moja it kviesdamas, skrisdamas, plasnodamas,<br />
sėdėdamas tame pačiame krėsle, kuris tapo vienu iš fotoobjektų Ramintos<br />
bute. Tai vienas paskutiniųjų menininko autoportretų...
Raminta Lampsatis, pianistė, supažindinusi Raimundą su Vokietija:<br />
Depresyvus romantikas. Raimundas – jo darbai. Jungtis – filosofinė akimirka...
32 kadras. Atspaudas<br />
Ką naujo suranda klajūnas Vokietijoje? Visose kelionėse Raimundą lydi<br />
lietuviškos nuotaikos. Kadruose – nusivylimas, apatija, nerimas, išdidumas.<br />
Po muziejus nevaikščiodavo, naktimis slankiodavo gatvėmis, stebėdavo<br />
paprastų žmonių gyvenimą. Tyrinėdavo žvilgsniu apleistų namų<br />
fasadus. Kapinės ir sodai jam buvo pilnesni ženklų nei permainų išlaižytas<br />
didmiestis... Net kavos barą susirado tokį patį kaip anuometiniai mūsiškiai<br />
gastronomai... Pasak R. Lampsatis, turtas jo nedomino. Tereikėjo<br />
tiek, kad užtektų pavalgyti, užtikrinti šeimai normalų gyvenimą.<br />
Perteklius ji slėgė ir keistai nederėjo su gyvenimo fragmentais, kuriuos<br />
Raimis atmatuodavo klajūniško minoro fotokadrais. Berline jis neužmezgė<br />
ypatingų pažinčių, tokių, kurios galėjo praplėsti jo atspaudo<br />
geografiją visomis prasmėmis. Galerijos, kuratoriai, kontaktai. Magiški<br />
raktažodžiai, apie kuriuos svajoja dažnas kylantis menininkas. Parodos,<br />
prestižas, žurnalai, recenzijos, publika... Stilius. Piaras. Prodiuseris. Tik<br />
žodžiai. Nei vietoje, nei laiku neištarti:<br />
Sveiki, aš – Urbonas...<br />
Laba diena, norėčiau jums pristatyti Raimundą Urboną...<br />
Atkreipkite dėmesį į šias fotografijas...<br />
Autorius dar nežinomas, taip, taip – mūsų galerijos debiutas...<br />
Kita vertus, nenoras socialiai angažuotis ir fotografijas paversti šiuolaikinio<br />
meno „plakatais“ užbrėžė ribą – Vokietijoje jo kūriniai galėjo<br />
ke<strong>lt</strong>i nostalgiją tik tiems, kuriems atstojo prarastus vietolaikius. Mažiau<br />
sentimentaliems jos turėjo sietis su dokumentika. R. Urbono vystoma<br />
lyriška, literatūrinė jos versija yra pernelyg jausminga (nors lietuviškame<br />
kontekste Urbonas atrodo pakankamai tiesmukas ir kartais netgi<br />
barbariškas). Toks menas įdomus nebent kolekcininkui profesionalui ar<br />
smalsiam, tik atrandančiam postsovietinę meno erdvę mėgėjui. Rimtai<br />
pretenduoti į užsienio rinką Raimundui vilčių buvo nedaug.<br />
Taip, jo fotografijos jaudina širdį, tačiau protą palieką abejingą. Jos nežudo<br />
ir nešokiruoja. Negąsdina, neprovokuoja, ne ne ne ne, neerzina, jos<br />
tyli įsuktu rūkuosna žinojimu ar saugo dieną prieš spragtelint degtukui<br />
po kreivasnapiu virduliu. Tuoj gersime arbatą, pusryčiai, tuoj viauktels<br />
langas, užuolaidą prakirs drungna šviesa ir tėkšis ant stalo lyg dar viena<br />
parašo laukianti nuotrauka. Nuotrauka su pilkuma, pilna spalvos. Čia ir<br />
tamsos daugiau, taip, daugiau juodumo ir ba<strong>lt</strong>as horizontas. Štai ir visa<br />
atspaudo geografija...
Stefanija Bagdonavičienė, ku<strong>lt</strong>inio „Bohemos“ baro savininkė:<br />
Tik juoda arba ba<strong>lt</strong>a. Kaip fotografijoje, taip ir jo gyvenime. Gal jo kūriniuose buvo daugiau pustonių?...
33 kadras. Kodas<br />
2008-ieji metai. Po Klaipėdą kaip visada susirūpinęs laksto fotografas<br />
A. Darongauskas. Klaipėdos dramos teatras – kažkada Raimundo<br />
darbovietė – uždaromas remontui, valomos patalpos. Metamos lauk<br />
šiukšlės, seni nebereikalingi daiktai, tarp jų – R. Urbono negatyvai,<br />
nuotraukos... Teatro darbuotojas Vladas išsaugo ir perduoda šimtus<br />
nuotraukų bei tūkstančius kruopščiai supakuotų negatyvų... Kas<br />
šiandien galėtų peržvelgti juos? Įsigilinti į Raimundo kūrybą? Įminti jo<br />
kodą?
Rolandas Rastauskas, eseistas:<br />
Jis buvo ryškus, bet jo ryškumą reikėjo pastebėti...
34 kadras. Kadras ieško fotografo<br />
Išėjo menininkas. Mirė fotografas. Dar sūnus. Dar, kaip visada sakoma,<br />
vyras. Tėvas. Dar sakoma: mylėjo, gyveno, kūrė. Beveik kaip Stendalio<br />
epitafijoje. Kažkam smalsu. O kitiems – jokio skirtumo. Nuo buitinio<br />
lygmens iki pranašiškojo, tokio, kad galėtume kalbėti apie gyvenimo<br />
legendą, – vienas tarpas. Na gal būt toks, koks skyrė krantinę ir vandenį<br />
tą audringą naktį, o ribas ištrynė gamta ir jis pats.<br />
Raimundas neperėjo į kitą pusę, bet ir atgalios nebegrįžo. Ne, pasidėjo<br />
fotoaparatą paskutiniam autoportretui. Ir dingo. Ir jis, ir fotoaparatas.<br />
Kažkas tikino radęs. Prigėrė patvinusiame senamiestyje. Paslydo... Velnioniška<br />
audra buvusi, – tvirtina viena ponia. Nieko panašaus. Kyštelėjo<br />
į „Bohemą“ galvą, lyg ko ieškodamas, bet žinodamas, kad čia neras.<br />
Diena buvo. Lauke klaikiai draskėsi lūžtančios šakos. Linktelėjo sau ar<br />
kitiems. Ir dingo. Dar tą vakarą sėdėjo ant „Bohemos“ laiptų. Apie pirmą<br />
nakties atsikėlė ir nuėjo tiesiu taikymu. Kodėl jis nupėdino į tą pusę<br />
– teatro, upės link? Turbūt į naktinę kavinę, kuri dar dirbo tuo metu...<br />
Nėjo jis į kavinę, ieškojo. Bandė prisiminti duris, į kurias dar nesibeldė,<br />
seniai nesibeldė. Nerado. Tiesiog sėdėjo. Ant krantinės nunėręs kojas.<br />
Užsirūkė. Užsimerkė. Šyptelėjo, linktelėjo ir nuplaukė, bangų priglaustas<br />
ir priplaktas jachtklube.<br />
O gal neturėjo užrūkyti ir buvo įstumtas? Gal kam pasakė porą atsitiktinių<br />
žodžių ir buvo įmestas? Ne, ne, ką jūs, dar tą vakarą pradreifavo pro<br />
Hitlerio balkoną... Ir išnyko... Ne, šiaip sau išnykti negalėjo. Jį sekė, ir jis<br />
buvo nužudytas... Faktas. Policija net siūlė ke<strong>lt</strong>i bylą. Turėjo įtarimų, kurie<br />
galėjo virsti įrodymais... Ne. Nebuvo jokių įrodymų. Raimundas jokiu<br />
būdu negalėjo būti nužudytas. Juk neturėjo priešų. Jo siela buvo išdalinta,<br />
ir jos niekam nereikėjo, net jam. Ar tik tąkart? Ėjo namo. Bet neturėjo<br />
kur eiti. Ėjo prieš vėją. Nors ėjo niekur. Ir audra siautė visur. Neužgesinsi<br />
degančio skrandžio, karščiuojančių akių, nevi<strong>lt</strong>ies alkio, kuomet net<br />
kvapą tavąjį vėjas iš dantų išrauna. Ride the lightning. Ne, nebalnojo<br />
Raimundas žaibo ir niekada jais nesisvaidė. Nebuvo griovėjas. Jei statė,<br />
statė tik savo pasaulį. Raimundas paprasčiausiai neturėjo perkopti XX a.<br />
pabaigos slenksčio. Kadras tebeieško fotografo...
35 kadras. P.S.<br />
Pasikeitė aplinka, kuri maitino Raimundo meną. Ką daryti toliau? Kai lieki tik tu<br />
ir tavo menas, tuomet turi išsiaiškinti, kiek jis tau svarbus, privalai atlaikyti išorės<br />
spaudimą, panieką, kreivą žvilgsnį. O kodėl, po velnių, tai epochai, žmogui,<br />
praeiviui, muziejaus direktoriui turėtų būti įdomūs tavo menai? Juk tai nėra<br />
užprogramuota. Mylimi tik nekenksmingi, atleidžiama tik kvailiams...<br />
Ilgainiui visa romantika nugaravo, Kaliningradas tapo nebeaktualus. Gal tai –<br />
viena priežasčių, pastūmėjusių Raimį išnykti, kuris buvo taip jo įsikabinęs, jog<br />
nieko kito negalėjo tęsti ir juolab – pradėti naują...
36 kadras...<br />
Pasakoja Raimundo mama, žmona Rimvydė, Stefanija Bagdonavičienė,<br />
Andželika ir Isroildžonas Baročiai, Norvydas Birulis, Andrius Jankauskas,<br />
Raminta Lampsatis, Rasa Paukštytė, Rolandas Rastauskas, Remigijus<br />
Treigys:<br />
Pozicijos nedemonstravimas buvo esminis Raimio bruožas. Nedemonstravimas<br />
nei dogmų, nei savo pozicijų. Jeigu jam kur nors ar kas nors nepatikdavo,<br />
tiesiog užbraukdavo tai… Jis buvo neprotestuojantis. Susitaikęs,<br />
bet nedalyvaujantis. Savo kuriamo meno taip pat nedeklaravo...<br />
Pradėjo fotografuoti, be abejo, savo bendraamžius, Rimkų vaikinukus.<br />
Sudėdavo portretukus į savadarbius fotoalbumus, sužymėdavo tikslias<br />
datas, vardus surašydavo...<br />
Namuose turėjo fotolaboratoriją... Įsirengė užkampy. Su tais chemikalais<br />
kankindavosi… Vedė tikslius užrašus: ką, kiek, ir už kiek pirko pirmiesiems<br />
fotoeksperimentams...<br />
...Kūrybiniais planais niekada nesidalindavo... Be to, nemanau, kad ir<br />
turėjo tų didelių ateities planų, gal tik nuojautų... Tiesiog buvo jaučiantis<br />
ir jaučiamas žmogus...<br />
...Nuotraukos. Seni interjerai ir žmonės juose. Prieš dvidešimt dvejus<br />
metus. Įsivaizduokite, jei mes sėdėtume Vokietijoje keturiasdešimt<br />
septintaisiais, tai prieš dvidešimt dvejus būtų dvidešimt penktieji, dar<br />
Hitlerio nebuvo valdžioje, taigi – visa epocha!<br />
...Raimundas – tai draugas. Tai žmogus, kuris visada rasdavo laiko pokalbiui,<br />
rasdavo ir laiškui… Mes turėjome laiko. Ir tas laiko leidimas kartu,<br />
ir tas neįpareigojantis buvimas, be ypatingo tikslo, be pragmatizmo…<br />
...Raimis buvo hipis… Tačiau ne iš tų išprotėjusių idėjinių – ilgi plaukai<br />
ir kliošai, kurie už pacifizmo idėjas gali „duoti į dūdą“...<br />
...Kai klausdavau: „iš kur tu tai žinai?“, Raimis atsakydavo: „nežinau“…<br />
Jis nepastebimai, neprikišamai lavinosi pats… Tiems laikams jis buvo<br />
eruditas…<br />
...Be jo neįmanoma įsivaizduoti Klaipėdos…<br />
...Buvo tylus…Taigi mes sėdėjome ir tylėjome sykiu. Su abipuse simpatija…Tolerancija…<br />
...Kuo skyrėsi Raimis nuo visos chebros? Buvo nepaprastai jautrus. Gerietis,<br />
kuris lengvai susigrauždavo ir viską lengvai atleisdavo... Pulsuodavo.<br />
Jam reikėjo romantikos... Grožio... Idealo...<br />
...Šiaip jis buvo „cool“. Nesikeikdavo, neblevyzgodavo programiškai, kaip<br />
priimta. Buvo elegant. Juodi džinsai, gražūs megztiniai... Labai dailus<br />
bernas, išlaikytas, stilingas...<br />
... Jis labai norėjo tą albumą išleisti. Tai buvo jo didžiausia svajonė...<br />
...Raimis – tarsi Kaliningrado Buračas... Dirbau tuo metu vienoje katedroje<br />
su labai senu tų kraštų žinovu – Mališausku Jurgiu. Ir kai Raimis<br />
pradėjo fotografuoti, Mališauskas sako: „Žinai, jis dabar daugiau už<br />
mane žino“…<br />
...Apie fotografiją galėdavo kalbėti ištisai... Buvo tikras menininkas, tačiau<br />
jį pribaiginėjo nepripažinimas ir kapeikos neturėjimas...<br />
...„Teatrabary“ sėdėjome. Priėjo Raimis ir sako: „Sveikas, aš esu Urbonas.<br />
Man čia sakė, kad tu turi mašiną. Ar galime padaryti taip – aš perku<br />
benziną, ir važinėjame po Kaliningradą?“… Aštuoniasdešimt septintieji‐aštuntieji<br />
metai buvo… Per keliones ir išsikalbėjome…<br />
...Jis paskambino: „Aš – Raimundas Urbonas,– prisistatė. – Norėčiau<br />
pas jus į Hamburgą atvažiuoti“... Sakau: „Prašau“. Atvažiavo... Neklausiau,<br />
kas jis... Pasitikiu žmonėmis...<br />
...Dailus ir visada nelaimingas. Moterims tokie patinka? Niekada balso<br />
nepakeldavo, neesu girdėjęs jo šaukiant. Stailą jis tikrai turėjo. Nepaisant<br />
bendrabutinio skurdo… Labai subtilus buvo tipas…Tų laikų Klaipėdoje,<br />
pakankamai plebėjiškoje, jis atrodė labai stilingai. Very special<br />
guy. Labai nebanalus. Labai nebanalus...<br />
...Nusistebėjau… Tiek daug menininkų... Ir kaip čia tas mano nežinomas<br />
vaikas pateko į parodą...
Gimė 1963 m. sausio 2 d. Plungėje. 1970 m. Raimundo šeima persikėlė į Klaipėdą.<br />
Baigęs 8 klases, nusprendė mokytis ša<strong>lt</strong>kalvio specialybės, tačiau po pusantrų metų<br />
įsidarbino ir baigė vakarinę mokyklą. Dirbo įvairiose Klaipėdos įmonėse, paskutinė<br />
darbovietė (nuo 1995 m.) – Klaipėdos dramos teatras.<br />
1984 m. sausio 6 d. vedė Rimvydę Lukaitę ir susilaukė dviejų vaikų: Mikalojaus (g. 1984)<br />
ir Teresės (g. 1991 m.).<br />
Raimundas Urbonas<br />
1982 m. sukūrė pirmąją fotografijų seriją „Requiem seniems džinsams“ – apie hipių<br />
gyvenimą ir keliones tuometinėje Sovietų Sąjungoje (Vidurinė Azija, Sibiras). Parodose<br />
pradėjo dalyvauti nuo 1985 metų.<br />
1987 m. tarptautinėse fotografijos parodose pelnė pirmuosius apdovanojimus: Vengrijos<br />
fotografijos meno sąjungos medalį už fotografiją „Portretas prie lango“ (1986),<br />
prizą Lenkijoje už fotografiją „Pagarba Jozefui Sudekui“ (1987), vėliau – 1989 m. trečiąją<br />
premiją Ispanijoje už fotografiją „Lėlės“ (1989).<br />
Lietuvos fotomenininkų sąjungos narys nuo 1988 metų.<br />
Lietuviškos fotografijos „underground’o“ atstovas R. Urbonas pasirinko fotostebėtojo<br />
taktiką, kurios pradžia 9-ajame dešimtmetyje atsiradęs „nuobodulio estetikos“ formatas.<br />
Atsisakęs reportažinio, kompozicinio-režisūrinio metodo, vaizdinės metaforos,<br />
menininkas susikoncentravo į daiktą ir peizažą, kaip savaime vertą stebėjimo ir fiksavimo<br />
objektą. Raimundą stipriai veikė naujas estetinis požiūris į formą, leidęs tvarkyti<br />
turinį ir sykiu neatmetęs reportažinio paprastumo, kuris prigijo visuose Raimundo<br />
kūrybos cikluose.<br />
Iki 1991 m. jo kūryboje vyravo nuasmenintos kasdienės buities motyvai, nerežisuotos<br />
daiktų kompozicijos. R. Urbonas sukūrė ir artimų žmonių portretų. Tačiau autoriaus<br />
„prekiniu ženklu“ tapo natiurmortai. Pakankamai originalūs, jie daug pasako apie<br />
autoriaus gyvenimą ir labiau reprezentuoja jo kūrybą nei kiti objektai, kuriuos fotografuojant<br />
budo menininko profesionalumas.<br />
1988–1995 m. fotografavo Vilnių, Klaipėdos senamiestį, tačiau daugiausia – nedidelius<br />
miestelius: Švėkšną, Žemaičių Kalvariją, Gardamą ir kt. Žemaitija ypač artima jo<br />
sielai. Į Urbono akiratį pateko Vilniaus „Rasų“, Beržoro, Salantų, Plungės kapinės, taip<br />
pat ir didelį įspūdį padariusieji Berlyno žydų kapai Weisensee.<br />
Raimundas Urbonas kartu su Audriumi Jankausku, Sauliumi Kanapecku, Remigijumi<br />
Treigiu ir Arvydu Karveliu 1990 m. subūrė Klaipėdos menininkų grupę „Doooooris“.<br />
Ypač dažnai Raimundo fotografijas smagiai apipavidalindavo grupės nariai, nesilaikydami<br />
nei stilistinių, nei formos, nei kokios nors normos rėmų. Ironija, žaismė ir pokštai<br />
grupės kūryboje leidžia įvardyti ją kaip klaipėdietišką fluxus.<br />
Raimundas Urbonas wurde am 2. Januar 1963 in Plunge geboren. Seit 1988 ist er<br />
Mitglied des Kunstphotographenbundes. Seit dem Jahr 1985 nimmt er an den Ausstellungen<br />
teil.<br />
Raimundas Urbonas ist Vertreter der unformaler litauischen Photographie des Untergrunds,<br />
er hat die zu dieser Zeit moderne Taktik des Photobeobachters gewäh<strong>lt</strong>, die ihren<br />
Anfang im achten Jahrzehnten nahm, und zu dieser Zeit entstand das sogenannte<br />
Format der „Langeweileästhetik“.<br />
Abgesagt von der Reportage - Kompositions-und Regie- Methode, Bildmetapher,<br />
konzentrierte sich der Künstler auf die Gegenstände und die Landschaften, die er für<br />
selbstverständlich wertvolle Beobachtungs-und Fixierungsobjekte hie<strong>lt</strong>. Die Hauptthemen<br />
seiner Bilder sind: Hippiebewegung in der damaligen Sowjetunion, Al<strong>lt</strong>agsleben<br />
zur Sowjetzeit, natürliche Kompositionen der Gegenstände, kleine Städchen<br />
Litauens, die Vorstellungen und Proben im Theater „Gliukai“, Ostpreussen, u.a.<br />
Seine Bilder wurden nicht nur in Litauen, sondern auch an den internationalen Ausstellungen<br />
in Deutschland, Weissrussland, Tschechien, Estland, Finnland, Hungarn,<br />
Polen, Rumänien, Russland, Spanien, USA, Ukraine, Usbekistan ausgestel<strong>lt</strong>.<br />
Im Jahr 1982 schuf er die erste Fotoserie „Requiem für die a<strong>lt</strong>en Jeans” – über Hippieleben<br />
und ihre Reisen im damaligen Sowjetunion (Mittelasien, Sibirien).<br />
Im Jahr 1987 erhie<strong>lt</strong> er die ersten Auszeichnungen an den internationalen Fotoausstellungen<br />
im Ausland: die Medaille des hungarischen Photographien Kunstvereins für<br />
das Foto „Porträt am Fenster” (1986), einen Preis in Polen für das Foto „Ehre dem Herrn<br />
Joseph Sudek” (1987), und später 1989 erhie<strong>lt</strong> er den dritten Preis in Spanien für das<br />
Foto „die Puppen” (1989).<br />
In den Jahren 1988–1993 wendete Herr R. Urbonas seinen Blick auf Kleinlitauen. Bis<br />
zum Jahr 1997 besuchte er ständig dieses Land, „dokumentierte” skrupulös die erha<strong>lt</strong>enen<br />
Städchen, und schuf eine grosse Bilderserie „Ostpreussen”, zugleich veransta<strong>lt</strong>ete<br />
er die Ausstellungen („Preusisches Litauen”) und näherte sich dem Schaffen eines<br />
Fotoalbums, der schon seinen Namen hatte „Verlorene We<strong>lt</strong>”. Aber alles bleibt fatal<br />
stecken.... vor seinem<br />
Born on January 2 nd , 1963, in Plungė. Since 1988 became a member of Union of Lithuanian<br />
art photographers. Participated in exhibitions since 1985.<br />
R. Urbonas, a representative of informal underground in Lithuanian photography,<br />
chose position of a photographer – observer – at that time widely spread approach<br />
among artists stemming from the notion of “aesthetics of boredom“ originated in the<br />
1980’s.<br />
Having rejected the method of photojournalism, staged composition of a photograph,<br />
visual metaphor, the artist focused on a thing and landscape as an intrinsically valuable<br />
object of observation that is worth recording. The main motives of the photographs:<br />
fragments of hippie movement in Soviet Union, depersonalised Soviet-time<br />
every-day life, unarranged compositions of still-life objects, Lithuanian small towns,<br />
performances and rehearsals of “Gliukai” theatre, Eastern Prussia…<br />
Raimundas’ works were displayed both in Lithuania and in international exhibitions<br />
abroad: in Germany, Belarus, Czech Republic, Estonia, Finland, Hungary, Poland, Romania,<br />
Russia, Spain, the USA, the Ukraine, Uzbekistan.<br />
In 1982 he creates the first series of photographs “Requiem seniems džinsams” (Requiem<br />
For Old Jeans) – about life and travels of hippies in the Soviet Union (Middle<br />
Asia, Siberia).<br />
In 1987 he started receiving his first awards in the international photography exhibitions<br />
abroad: Hungarian Art Photography Union medal for the photograph “Portretas<br />
prie lango” (Portrait By The Window, 1986), prize in Poland for the photograph<br />
“Pagarba Jozefui Sudekui” (Homage To Jozeph Sudek, 1987), later, in 1989 – the third<br />
premium in Spain for the photograph “Lėlės” (Dolls, 1989).<br />
From 1988 to 1993 R. Urbonas focused his attention on Lithuania Minor and, up until<br />
1997, travelled there constantly, scrupulously “documented” the remained small<br />
towns, created big series of photographs “Rytprūsiai” (East Prussia), organized exhibitions<br />
(“Prūsų Lietuva” / Prussian Lithuania), and got one step closer to the completion<br />
of the album which had already had a name – “The Lost World”. However fate put an<br />
abrupt end to everything...<br />
1995–1998 m. fiksuojant Gliukų teatro aktorių improvizacijas, atsirado nauja fotografijų<br />
serija „Gliukų teatras“.<br />
37 Geburtstag ist Raimundas nicht mehr am Leben. Er ist am 05. Dezember 1999 an<br />
einem Unfall umgekommen. Er ist in Plungė begraben.<br />
Less than a month before his 37th birthday Raimundas tragically died on December<br />
5 th , 1999. He is buried in Plungė.<br />
1988–1993 m. R. Urbonas žvilgsnį nukreipė į Mažąją Lietuvą ir iki 1997 m. nuolat ten<br />
keliaudavo, skrupulingai „dokumentuodamas” dar išlikusius miestelius, sukūrė didelį<br />
ciklą „Rytprūsiai“, surengė parodą („Prūsų Lietuva“), artėjo prie albumo, kuris jau turėjo<br />
ir pavadinimą – „Prarastas pasaulis“. Tačiau viskas lemtingai įstrigo...<br />
37-ojo gimtadienio Raimundas nebesulaukė. Jis tragiškai žuvo 1999 m. gruodžio 5 d.<br />
Palaidotas Plungėje.
Fotografijos kolekcijose<br />
Lietuvos fotomenininkų sąjunga, Vilnius, Lietuva;<br />
Lietuvos dailės muziejus, Vilnius, Lietuva;<br />
Mažosios Lietuvos istorijos muziejus, Klaipėda, Lietuva;<br />
Šiuolaikinio meno muziejus, Budapeštas, Vengrija;<br />
Bodo Niemann galerija, Berlynas, Vokietija;<br />
Arkanzaso menų centras (Arkansas Arts Center), Litl Rokas, Arkanzasas, JAV.<br />
Personalinės parodos Lietuvoje<br />
2008<br />
Nematytas Urbonas. Klaipėdos fotografijos galerija, Klaipėda.<br />
2000<br />
Raimundas Urbonas (1963‐1999). Retrospektyvinė fotografijų paroda / Kuratorius R.<br />
Rastauskas. Baroti galerija, Klaipėda;<br />
Raimundas Urbonas (1963‐1999). Retrospektyvinė fotografijų paroda / Kuratorius R.<br />
Rastauskas. Fotografijos galerija, Panevėžys;<br />
Raimundas Urbonas (1963‐1999). Retrospektyvinė fotografijų paroda / Kuratorius R.<br />
Rastauskas. Vilniaus fotografijos galerija, Vilnius.<br />
1998<br />
Paroda, skirta Gliukų teatro dešimtmečiui. Baroti galerija, Klaipėda.<br />
1997<br />
Prūsų Lietuva. Lietuvos nacionalinės UNESCO komisijos galerija, Vilnius;<br />
Apie nieką. Klaipėdos dailės parodų rūmai, Klaipėda.<br />
1996<br />
Galerija „Langas“, Vilnius;<br />
Galerija „Skliautai“, Vilnius;<br />
Fotografijų paroda (kartu su A. Anuso metaloplastika). Galerija „Bohema“, Klaipėda;<br />
Algimanto galerija, Panevėžys.<br />
1994<br />
Baroti galerija, Klaipėda;<br />
Galerija „Bohema“, Klaipėda.<br />
1993<br />
Galerija „Bohema“, Klaipėda.<br />
1992<br />
Prūsija 1991‐1992. Klaipėdos dailės parodų rūmai, Klaipėda.<br />
1989<br />
Fotografijų paroda (kartu su G. Stulgaičiu). Vilniaus fotografijos galerija, Vilnius;<br />
Klaipėdos dailės parodų rūmai, Klaipėda;<br />
Šiaulių fotografijos muziejus, Šiauliai.<br />
1986<br />
Lietuvos žemės ūkio akademija, Kaunas;<br />
„Neringos“ poilsio namų klubas, Palanga.<br />
Grupinės parodos<br />
2008<br />
Testas: 11 vs 1 / Lietuvos dailė ’08. Fotografija. Šiuolaikinio meno centras, Vilnius,<br />
Lietuva;<br />
Aš tarp jų / Pirmasis tarptautinis meninės fotografijos festivalis „In focus”. Galerija<br />
„Arka”, Vilnius, Lietuva;<br />
Po vandens ženklu / Klaipėdos apskrities menininkų projektas. Lietuvos centras prie<br />
Lietuvos respublikos ambasados Lenkijoje, Varšuva;<br />
Kintančios erdvės [R. Urbonas, G. Skudžinskas, R. Treigys]. Giedre Barte<strong>lt</strong> galerija,<br />
Berlynas, Vokietija.<br />
2007<br />
Klaipėdos fotografija. „Prospekto” fotografijos galerija, Vilnius, Lietuva.<br />
2001<br />
Klaipėdos dailininkų paroda. Riugeno sala, Vokietija.<br />
1998<br />
Klaipėdos apskrities dailininkų sąjungos (KADS) paroda. Klaipėdos dailės parodų<br />
rūmai, Klaipėda, Lietuva.<br />
1996<br />
A. Anuso metaloplastikos ir R. Urbono fotografijų paroda, galerija „Bohema“,<br />
Klaipėda, Lietuva.<br />
1991<br />
Keli fotografai. Šiuolaikinio meno centras, Vilnius, Lietuva;<br />
Fotografijų paroda. Fotografijos muziejus, Helsinkis, Suomija;<br />
Šiuolaikinė Rusijos ir Ba<strong>lt</strong>ijos šalių fotografija, Roy Boyd galerija, Čikaga, JAV.<br />
1990<br />
Fotografija ’90: respublikinė fotografijos paroda. Vilniaus fotografijos galerija, Vilnius,<br />
Lietuva;<br />
Portretas: 2-oji respublikinė fotografijos paroda. Vilniaus fotografijos galerija, Vilnius,<br />
Lietuva;<br />
Keli fotografai. Šiuolaikinio meno centras, Vilnius, Lietuva;<br />
Gintaro kraštas ’90: Ba<strong>lt</strong>ijos respublikų fotografijos paroda. Klaipėdos dailės parodų<br />
rūmai, Klaipėda, Lietuva;<br />
Grupės „DOOOOORIS“ paroda. Klaipėdos dailės parodų rūmai, Klaipėda, Lietuva;<br />
Atmintis ir intuicija: šiuolaikinė Lietuvos fotografija. Dailės muziejus, Lodzė, Lenkija;<br />
Šiuolaikinis menas / Art of Today: 3-oji tarptautinė vaizduojamojo meno paroda.<br />
Budapeštas, Vengrija;<br />
Fotografijų paroda. Parodų galerija, Berlynas, Vokietija;<br />
Religija Lietuvoje. Lietuvių dailės muziejus, Pasaulio lietuvių centras, Lemontas, JAV;<br />
Lietuvių šventės: 19-oji kasmetinė lietuvių fotografijos paroda. Čiurlionio galerija,<br />
Čikaga, JAV.<br />
1989<br />
Moteris fotomene ’89: 3-asis tarptautinis fotografijos salonas. Tartu, Estija;<br />
37-asis tarptautinis kalėdinis fotografijos salonas. Asturija, Ispanija;<br />
Gyvenimas fotografijose, fotografija gyvenime: sąjunginė paroda, skirta fotografijos<br />
išradimo 150-mečiui, Maskva, Rusija;<br />
Aš savo tėvynės ir pilietis, ir karys: 3-oji tarpklubinė fotografijų paroda, Severomorskas,<br />
Rusija;<br />
Fotografijų paroda. Miesto salė, Vespremas, Vengrija;<br />
Eksperimentinė-siurrealistinė fotografija: 18-oji kasmetinė lietuvių fotografijos paroda,<br />
skirta fotografijos išradimo 150-mečiui. Čiurlionio galerija, Čikaga, JAV.<br />
1988<br />
Fotoforum ’88: 21-asis tarptautinis meninės fotografijos salonas. Ružomberokas,<br />
Čekoslovakija;<br />
Jaunųjų Paba<strong>lt</strong>ijo fotografų paroda. Kiek in de Kök galerija, Talinas, Estija;<br />
Jaunosios kartos portretas / Tarptautinė meninės fotografijos bienalė „Interfoto-88“.<br />
Zeliona Gura, Lenkija;<br />
Fotografijų paroda. Jaunimo rūmų parodų salė, Leningradas, Rusija;<br />
Jaunųjų fotografų paroda. Fotocentras, Ku<strong>lt</strong>ūros rūmai, Leningradas, Rusija;<br />
Jaunųjų fotografų paroda. Mokslų akademijos miestelis, Novosibirskas, Rusija;<br />
Jaunųjų fotografų paroda. Ku<strong>lt</strong>ūros rūmai, Taškentas, Uzbekija;<br />
Fotografijų paroda. Ku<strong>lt</strong>ūros rūmai, Ivanovo, Rusija;<br />
Jaunystės pasaulyje: tarprespublikinė fotografijos paroda. Dnepropetrovskas, Ukraina;<br />
Fotopeizažas ’88: 2-oji tarpklubinė fotografijos paroda. Užgorodas, Ukraina;<br />
2-asis tarptautinis fotografijos salonas. Hertenas, Vokietija;<br />
Miestas: 17-oji kasmetinė lietuvių fotografijos paroda. Čiurlionio galerija, Čikaga, JAV;<br />
Fotografijų paroda. Čiurlionio galerija, Čikaga, JAV.<br />
1987<br />
Klaipėdos jaunųjų fotografų paroda [P. Malūkas, A. Stubra, R. Urbonas]. Alumnato<br />
kiemas, Vilnius, Lietuva;<br />
Amžininko pasaulis: 4-oji tarpklubinė meninės fotografijos paroda. Gardinas, Ba<strong>lt</strong>arusija;<br />
Gintaro kraštas ’87: tarprespublikinė meninės fotografijos paroda. Talinas, Estija;<br />
Vėjas nuo jūros: 2-oji Lenkijos fotografijos paroda. Ščecinas, Lenkija;<br />
Kas esi, jaunas žmogau?: 10-asis tarptautinis meninės fotografijos salonas “Foto-Expo<br />
87”, Poznanė, Lenkija;<br />
Sibiu ’87: 3-asis tarptautinis meninės fotografijos salonas. Sibiu, Rumunija;<br />
Jaunųjų fotografų paroda. Žurnalistų sąjungos centrinė parodų salė, Maskva, Rusija;<br />
Fotografijų paroda. Ku<strong>lt</strong>ūros rūmai, Kogalymas, Tiumenės sritis, Rusija;<br />
Draugystės ti<strong>lt</strong>ai: 14-oji tarptautinė fotografijos paroda, Kopošvaras, Vengrija;<br />
47-asis tarptautinis Šiaurės Vakarų fotografijos salonas. Vašingtonas, JAV.<br />
1986<br />
Fotodebiutas ’86: 6-oji respublikinė jaunųjų fotografų paroda, Vilniaus fotografijos<br />
galerija, Vilnius, Lietuva;<br />
Ataskaitinė Klaipėdos skyriaus fotografų paroda. Klaipėdos fotografijos galerija,<br />
Klaipėda, Lietuva;<br />
Klaipėdos skyriaus jaunųjų fotografų paroda. Klaipėdos fotografijos galerija, Klaipėda,<br />
Lietuva;<br />
Klaipėdos skyriaus jaunųjų fotografų paroda. Viešbutis „Vėtrungė“ (konferencijų salė),<br />
Klaipėda, Lietuva.<br />
1985<br />
Ataskaitinė Klaipėdos skyriaus fotografų paroda. Klaipėdos fotografijos galerija,<br />
Klaipėda, Lietuva.<br />
Apdovanojimai:<br />
1989 – 37-oji tarptautinė kalėdinės fotografijos paroda. Asturija, Ispanija. Nominuotas<br />
kūrinys – „Lėlės“. Trečioji premija;<br />
1987 – „Draugystės ti<strong>lt</strong>ai“, 14-oji tarptautinė fotografijos paroda, Kopošvaras,<br />
Vengrija. Nominuotas kūrinys „Portretas prie lango“. Vengrijos fotografijos meno<br />
sąjungos medalis.<br />
Bibliografija<br />
Atsisveikinant su XX amžiumi: Lietuvos fotografija 1932‐2000, sudarė A. Sutkus, S. Žvirgždas, Vilnius: LFS,<br />
Vaga, 2000.<br />
Interviu: Lietuvos dailė ’08. Fotografija, Vilnius: Šiuolaikinio meno centras, 2008.<br />
Kintančios erdvės, sudarė G. Barte<strong>lt</strong>, G. Skudžinskas, Klaipėda: LFS Klaipėdos skyrius, 2008.<br />
Klaipėdos fotografija, sudarė A. Jankūnas, Klaipėda: LFS Klaipėdos skyrius, 2000.<br />
Klaipėdos fotografija, sudarė R. Treigys, Klaipėda: LFS Klaipėdos skyrius, 2007.<br />
Lietuvos fotografija, Kaunas: Šviesa, 2007.<br />
Lietuvos fotografija vakar ir šiandien, sudarė S. Valiulis, Vilnius: LFS, 1997.<br />
Lietuvos fotografija vakar ir šiandien, sudarė S. Valiulis, Vilnius: LFS, 1998.<br />
Lietuvos fotografija vakar ir šiandien, sudarė S. Valiulis, Vilnius: LFS, 2000.<br />
Lietuvos fotografija vakar ir šiandien, sudarė M. Matulytė, Vilnius: LFS, 2006.<br />
Lietuvos fotografija vakar ir šiandien, sudarė M. Matulytė, Vilnius: LFS, 2008.<br />
Lietuvos fotomenininkų sąjunga: Žinynas, sudarė S. Žvirgždas, Vilnius: LFS, 2004.<br />
Narušytė A. Nuobodulio estetika Lietuvos fotografijoje: Monografija, Vilnius: VDA leidykla, 2008.<br />
Po vandens ženklu, sudarė I. Kazakevičius, S. Kazarauskaitė, Klaipėda: KKKC „Ku<strong>lt</strong>ūrpolis”, 2008.<br />
37 Salon de Navidad de Fotografia, Oviedo: Caja de Ahorros de Asturias, 1989.<br />
Art of Today: 3 rd International Fine Art Exhibition, Budapest: 1990.<br />
Baronienė D. „Rekviem menininkui ir jo „Mėlyniems džinsams“, in: Sekundė, Panevėžys, 2000, birželio 6.<br />
Bočiulytė R. „KADS, arba Reiškinys, kurio nepaneigsi“, in: Klaipėda, Klaipėda,1998, vasario 18.<br />
Bočiulytė R. „Iš Gliukų virtuvės: fotografija, kulinarija, poezija“, in: Klaipėda, Klaipėda, 1998 birželio 20.<br />
Bočiulytė R. „Apie fotografiją, teatrą, poeziją ir gliukus“, in: Klaipėda, Klaipėda, 1998, birželio 24.<br />
Bočiulytė R. „Pirmoji Raimundo Urbono retrospektyva“, in: Klaipėda, Klaipėda, 2000, sausio 26.<br />
Kazakevičius I. „Mirtis avansu“, in: Fotografija, Vilnius, 2006. Nr.1(12).<br />
Lukoševičienė R. „Fotografiniai nuotykiai Gliukų šaly“, in: Vakarų ekspresas, Klaipėda, 1998, birželio 13.<br />
Lukoševičienė R. „Fotonuotykiai Gliukų šalyje“, in: Literatūra ir menas, Vilnius,1998, birželio 20.<br />
Mezginaitė E. „Tarsi atvirukai draugams – biografijos partneriams“, in: Panevėžio rytas, Panevėžys<br />
2000, birželio 6.<br />
Petronytė J. „Menininkas įvertintas po mirties“, in: Vakarų ekspresas, Klaipėda, 2000, sausio 31.<br />
„Raimundas Urbonas“, in: Šviesoraštis, Vilnius,1997, Nr. 1(11).<br />
„Raimundo Urbono fotografijų paroda“, in: Vakarų ekspresas, Klaipėda, 2000, sausio 29.<br />
Rastauskas R. „Raimundas Urbonas“, in: Nemunas, Kaunas, 1988, Nr.6.<br />
Rastauskas R. „Tykusis donas“, in: Fotografas, 2000, Nr. 3‐4 (14‐15).<br />
Skudžinskas G. „Išviešintas R. Urbonas“, in: Klaipėda, Durys, Klaipėda , 2008, liepos 9.<br />
Žigienė V. „37 tapo mistiniu skaičiumi?“, in: Panevėžio balsas, 2000, birželio 3.<br />
Žiemytė I. „Triakis angelas “, in: Vakarų ekspresas, Klaipėda, 1994, kovo 11.<br />
Pastaba: LFS – Lietuvos fotomenininkų sąjunga.
Ignas Kazakevičius<br />
Tr-155 36 kadrai. Raimundas Urbonas, Klaipėda: KKKC „Ku<strong>lt</strong>ūrpolis”,<br />
Lietuvos fotomenininkų sąjungos Klaipėdos skyrius, 2009. – 184 p.<br />
ISBN 978-9986-588-35-1<br />
Lietuviškos fotografijos „underground’o“ atstovas, Raimundas Urbonas pasirinko fotostebėtojo<br />
taktiką, kurios pradžia – 9-ajame dešimtmetyje atsiradęs „nuobodulio estetikos“ formatas.<br />
Atsisakęs reportažinio, kompozicinio režisūrinio metodo, vaizdinės metaforos, menininkas susikoncentravo<br />
į daiktą ir peizažą, kaip savaime vertingą stebėjimo ir vertą fiksavimo objektą.<br />
UDK 77(474.5):929Urbonas<br />
36 kadrai. Raimundas Urbonas<br />
Leidėjai:<br />
Klaipėdos ku<strong>lt</strong>ūrų komunikacijų centras „Ku<strong>lt</strong>ūrpolis”<br />
Daržų g. 10 / Bažnyčių g. 4, Klaipėda<br />
www.ku<strong>lt</strong>urpolis.<strong>lt</strong><br />
Lietuvos fotomenininkų sąjungos Klaipėdos skyrius<br />
Tomo g. 7, Klaipėda<br />
www.photoartklaipeda.<strong>lt</strong><br />
Maketavo kūrybinė grupė „Mamaika“<br />
Vilniaus g. 13A, Kaunas<br />
www.mamaika.<strong>lt</strong><br />
Spausdino S.Jokužio leidykla-spaustuvė<br />
Nemuno g. 139, Klaipėda<br />
www.spaustuve.<strong>lt</strong>