Psychoterapie v kontextu kultur Daniel Baran
Psychoterapie v kontextu kultur Daniel Baran
Psychoterapie v kontextu kultur Daniel Baran
Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
<strong>Psychoterapie</strong> v <strong>kontextu</strong> <strong>kultur</strong><br />
<strong>Daniel</strong> <strong>Baran</strong><br />
V první řadě poněkud etymologická otázka – co je to vlastně <strong>kultur</strong>a ? Kultura je z lat. colere -<br />
vzdělávat, pěstovat; původně ve smyslu zemědělském ve vazbě na obdělávání půdy (agri cultura). Do<br />
nové perspektivy termín <strong>kultur</strong>a uvedl Marcus Tullius Cicero (146-43 př.Kristem ) když ve svých<br />
Tuskulských hovorech označil filozofii za „<strong>kultur</strong>u ducha“; odtud pak jeho následné užívání jako pojmu<br />
vymezujícího oblast lidského vzdělávání, tedy pojmu s výraznou hodnotící funkcí. V této poloze<br />
zůstává po celý středověk, novověk a kromě odborných kruhů až do současnosti. Tato koncepce<br />
<strong>kultur</strong>y jako sféry pozitivních hodnot přispívajících ke kultivaci člověka a rozvoji společnosti je<br />
označována jako axiologická (hodnotící). Odlišná dimenze pojmu <strong>kultur</strong>a, která později vyústila do<br />
moderního pojetí antropologického, se začala ustavovat na konci 18. století. Tuto koncepci anticipoval<br />
jako jeden z prvních Gustav Fridrich Klemm (1802-1852) ve svých Všeobecných <strong>kultur</strong>ních dějinách<br />
lidstva.<br />
Konečný zvrat pak znamenalo vydání knihy „Primitivní <strong>kultur</strong>a“ (1.vyd.1871) Edwarda Burnetta Taylora,<br />
ve které se objevuje první moderní antropologická definice pojmu <strong>kultur</strong>a. I přes různost škol a směrů<br />
panuje jistá základní shoda v rozumění kultuře jako specificky lidské sféře reality .Antropologické<br />
pojetí <strong>kultur</strong>y je nehodnotící a v tomto smyslu jsou její součástí všechny nadbiologické mechanismy a<br />
prostředky, kterými se společnosti adaptují na vnější , přírodní prostředí. Kultura je tedy<br />
extrasomatická, negenetická a je možno se jí učit. V užším smyslu se jedná o soubor artefaktů,<br />
regulativů, norem, idejí a vzorců chování sdílených členy určité společnosti. Jednotlivé prvky <strong>kultur</strong>y<br />
jsou uspořádány do unikátních konfigurací, tvořících vnitřně integrované relativně autonomní systémy,<br />
označované jako <strong>kultur</strong>ní vzory, které jsou důvodem odlišnost jednotlivých <strong>kultur</strong>.( Marek Jakoubek )<br />
Člověk jakožto živý tvor sdílí s ostatní živou přírodou několik společných konstant ( Jan Sokol ) :<br />
- tvar, vznikající oddělením od svého okolí, vytváří se hranice<br />
- žije ze svého okolí a je na něm závislý, vytváříme kooperaci<br />
- vzniká, roste a odumírá, je tu vrženost<br />
- reprodukce, potřeba druhého<br />
- dráždivost, reagujeme na podněty, nutnost individuace<br />
Přes tyto společné prvky se lišíme od ostatního živého a to <strong>kultur</strong>ou. Prostředí, do kterého se rodíme,<br />
jsme do něj vržení, je vždy <strong>kultur</strong>ou. Původní význam slova je pěstovat a tohoto bych se určitě<br />
nevzdával. Kultura jakožto mj. soubor určitých regulativů, idejí a vzorců chování je sice daností, ne<br />
však definitivou. Součástí <strong>kultur</strong>y je želbohu i „veřejný anonym“, který se vyznačuje jistou univerzalitou<br />
a tváří se jako status quo. Každá <strong>kultur</strong>a se tedy může stát ne<strong>kultur</strong>ní ve chvíli, kdy začne nahrazovat<br />
jakoukoliv z výše uvedených konstant.<br />
Terapie je proces návratu člověka ke svým potřebám, k svému tvaru, kooperaci, vrženosti, potřebě<br />
druhého a individuaci. Jde o do jisté míry vyladěnost vlastních potřeb v souladu se svým okolím,<br />
s <strong>kultur</strong>ou, která do jisté míry určuje i jejich míru naplnění. Terapeut je zprostředkovatelem tohoto<br />
procesu a tudíž jeho nedílnou součástí. Sám terapeut je v první řadě člověkem, který se neliší svými<br />
potřebami a vržeností do dané <strong>kultur</strong>y od klienta. Terapeut není pan Dokonalý, který všemu rozumí.<br />
Terapeut je ten, který vnímá lidské potřeby a zároveň nutnost integrace do lidské <strong>kultur</strong>y, tedy jde o<br />
porozumění.<br />
V dnešní multi<strong>kultur</strong>ní společnosti se setkáváme nejen s cizími <strong>kultur</strong>ami, ale také s množstvím<br />
sub<strong>kultur</strong>. Není v lidských silách znát všechny aspekty jednotlivých <strong>kultur</strong> a snažit se pochopit jejich<br />
pravidla, odlišnosti či ideje. Člověk zůstává člověkem a především živým tvorem, kterému jde o bytí.<br />
Vědomí bytí, jeho smysl a naplnění základních lidských potřeb je základ, který překrývá jakoukoliv<br />
<strong>kultur</strong>u. Kultura je tu pro člověka a ne člověk pro <strong>kultur</strong>u, to je zásadní. Ve chvíli, kdy se <strong>kultur</strong>a<br />
nepěstuje ( tedy nenaplňuje svůj význam ), ale slepě dodržuje, stává se veřejným anonymem a<br />
pozbývá smyslu. Ve své vrženosti má člověk svaté právo pečovat o své člověčenství a tím pěstovat<br />
<strong>kultur</strong>u. Kultura nemá pěstovat člověka, ale naopak. Kultura je vyvrcholením lidství, myství tak jej<br />
předkládá Dr. Růžička. Jak je to tedy s <strong>kultur</strong>ou ? Přicházíme do <strong>kultur</strong>y a chceme se v ní nalézt,<br />
avšak to bývá zpravidla obtížné. Přesto je to jediná možnost, jak nalézt sám sebe, tedy zrcadlením se<br />
odrazem od plochy, kterou <strong>kultur</strong>a okolo nás vytváří. Není možné spolehnout se jen na <strong>kultur</strong>u a nelze<br />
se přitom od ní zcela oddělit. Zdá se , že jde o začarovaný kruh, ale posloupnost je jistá. Člověk<br />
přichází na svět, který je daný. Jeho bytí spočívá v hledání souladu mezi svými potřebami a tím,co je
dáno. Zároveň však balancujeme a hledáme vlastní hranice individuace s vědomím potřeby druhého.<br />
A v tomto okamžiku vzniká potřeba pěstování pravidel, idejí a artefaktů, které nám umožní zůstávat<br />
sami sebou a zároveň potřebu být s ostatními. Taková <strong>kultur</strong>a má smysl, tedy ne implantát, ale unacum.<br />
Nejsem v žádném případě schopen polemizovat o způsobech a filozofii vedení terapie s imigranty,<br />
cizinci či příslušníky naprosto odlišných <strong>kultur</strong>. Na druhou stranu se denně setkáváme s lidmi<br />
z různých sub<strong>kultur</strong> – věřící, ateisté, senioři, studenti – ti všichni žijí ve společenstvích, která mají<br />
odlišná pravidla, filozofiii, ideje. Zdá se však, že terapie není o filozofii a ani o pravidlech. Je v první<br />
řadě léčbou a léčí ne-moc. Jak říká Mikuláš Kusánský, středověký myslitel - Ve všem, co jest, žije a<br />
poznává, nelze spatřit nic jiného než moc jako takovou, jejímiž projevy jsou moc být, moc žít a moc<br />
poznávat. O takovou moc jde. <strong>Psychoterapie</strong> je léčbou duše etymologicky vzato. Tedy pomáhá k tomu,<br />
abychom mohli být v prvé řadě lidmi a až poté příslušníky nějaké <strong>kultur</strong>y. Protože bez člověka není<br />
<strong>kultur</strong>y. A na to se rádo zapomíná.<br />
V Liberci 3.6.2009