listy | 5 | 2010 históriaVeľká Moravaa kráľ Svätopluk ako súčasť historickéhopovedomia <strong>Slovákov</strong> Anton HrnkoV priestoroch Národnej rady Slovenskej republiky v Bratislave sa 19. mája uskutočnila odborná historická konferenciao úlohe a mieste slovenského kráľa Svätopluka v našich dejinách. Jeden z príspevkov predniesol aj historik AntonínHrnko. Text prinášame v pôvodnom rozsahu.Zámerne som si za úvod môjho vystúpenia vybraltúto známu slovenskú pieseň, ktorú JánKollár zaradil do svojich Národných spievaniekmedzi Spevy historické. Pieseň je zaujímavátým, že symbolizuje a vyjadruje úzku previazanosťdvoch slovenských tradícií, a to tradíciecyrilo-metodskej ako tradície kresťanskej a svätoplukovskejako tradície štátoprávnej v slovenskomhistorickom vedomí.O tom, že svätoplukovská tradícia prežívalav prostredí Nitrianskeho kniežatstva, svedčia užprvé kroniky popisujúce udalosti v 9. a 10. storočí,ktoré sa zachovali dodnes. Všeobecne saprijíma názor, že legendu o Svätoplukovom pustovníčenína Zobore počul kronikár Kosmas počassvojej návštevy Nitry začiatkom 12. storočia.Legendy o Svätoplukovi a Veľkej Morave v tomtoobdobí nemuseli pravdepodobne iritovať vládnucudynastiu Arpádovcov, lebo Nitrianske kniežatstvo(ducatus) vystupovalo ako polosuverénnycelok a nitriansky vojvoda mohol mať aj celkomzáujem o ich šírenie, najmä keď bol v konfliktes kráľom. Avšak po tom, ako kráľ Koloman Nitrianskekniežatstvo rozpustil, pretrvávanie svätoplukovskejtradície sa asi dostalo do konfliktus centralizačným úsilím panovníka. Podľa môjhonázoru práve tento konflikt (teda pretrvávaniesvätoplukovskej tradície a posilňovanie centralizmuv Uhorsku) bol pod<strong>net</strong>om pre anonymnéhomagistra P., notára kráľa Bela (II.?; III.?), aby napísaldielo „Gesta Hungarorum“. Tento román,vydávajúci sa za kroniku, je totiž celým svojím duchomzameraný na vyvrátenie toho, čo si autordal za cieľ – „nepravdivé povesti vidiečanov a táravýspev igricov“. Pravdepodobne však svojímradikálnym, agresívnym prístupom, teda úplnýmopomenutím skutočných aktérov deja, najmäSvätopluka, s cieľom ich vymazania z povedomianedosiahol žiadaný účinok a jeho dielo zapadlona dlhú dobu prachom. Ranostredovekíaktéri z 9. a 10. storočia boli jednoducho prílišznámi aj v okolitých štátoch, aby ich bolo možnéjednoducho vymazať z pamäti.Iný spôsob eliminácie pozitívneho obrazu Svätoplukazvolili neskorší uhorskí kronikári. Šimonz Kezy a neskôr Ján z Turca sa vydali cestou znevažovaniaSvätopluka, čo by ho urobilo nehodnýmúcty a teda aj prihlásenia sa k nemu. Takvznikla známa povesť o Svätoplukovi ako o porazenompanovníkovi, ktorý svoju krajinu vymenilza bieleho koňa. A práve tento motív sa celénasledujúce storočia používal v ideovom zápaseproti krajinskému partikularizmu a neskôr i protislovenskému národnému uvedomovaniu sa.Ako som už spomenul, svätoplukovská tradíciabola jedným pólom veľkomoravskej tradície,ktorej druhým pólom bola cyrilo-metodskátradícia. Zaznamenávame ju najmä od 15. storočia,keď bola v slovenskom prostredí už silnorozšírená. Keďže v tomto období máme zaznamenanéaj silné vedomie etnickej odlišnosti„horných“ a „dolných“ časti krajiny (napr. kronikaKostnického koncilu od Ulricha z Richtentalu,ale napr. aj domáca kronika Jána z Turca),možno predpokladať, že záujem o cyrilo-metodskédedičstvo mal aj vlastné domáce zdroje.Teda, že nešlo o nové poznanie, ale len o akceleráciudomácich tradícií.Reformácia vyvolala nové procesy, medzi iným ajzáujem o jazyk ľudu ako komunikačný prostriedokmedzi veriacim a Bohom. V konečnom dôsledkuvšak záujem o jazyk ľudu viedol k všeobecnémuposilneniu národného vedomia,ktorý nakoniec vyústil do formovania modernýchnárodov. Historizmus pri tom hral výraznúúlohu, lebo zdôrazňovaním spoločnej históriea spoločného historického prežitku sa vytváralospoločné vedomie a podnecovala snaha o formovaniespoločnej budúcnosti. Silné prihláseniesa k veľkomoravskej tradícii badať pritomako na strane slovenských protestantov, takaj na strane katolíkov. U katolíkov túto tradíciusilne podporoval i panovnícky dvor.Spojenie dvoch tradíciíSlovenskí katolíci cyrilo-metodskú tradíciunebrali izolovane od svätoplukovskej. Zostavovateľkatolíckeho spevníka Cantus Catholiciz roku 1655 Benedikt Szölösi sa v úvodetohto diela programovo prihlásil k veľkomoravskejtradícii ako celku a jeho slová vykazujú ažprofesionálnu znalosť dejov, ktoré viedli k prijatiustaroslovienskej liturgie. „Náš panónskynárod – píše – sa preslávil mnohými chválorečamia pamätníkmi dávnych pokolení. Keďza kráľa Svätopluka, sídliaceho na Belgrade,apoštolskí mužovia Cyril a Metod mu hlásaliKristovu vieru a on sa primkol ku Kristovi, hocivynikol vo všetkej nábožnosti, jednako sa najväčšmivyznamenal chválospevmi. Vysvitá toz rozličných piesní, podivuhodne prispôsobenýchna cirkevné slávnosti alebo na iné príležitosti.Spomenutí svätí mužovia, keď sa sv.krstom pripojili ku Kristovi spolu s kráľom Svätoplukom,taktiež i s Bulharmi, s Moravanmi,aj s českým kniežaťom Bořivojom, vymohli odrímskeho pápeža Mikuláša I. (povolenie), abynárodom, čo pokrstili, bolo dovolené konaťbohoslužby v ľudovom jazyku.“Od polovice 17. storočia môžeme už v bohatýchpísomných prameňoch vystopovať rozvinutúveľkomoravskú tradíciu v oboch jej formách,teda aj v svätoplukovskej, aj v cyrilo-metodskej.K jej posilňovaniu prispievala aj profesionálnahistoriografia. V období vrcholného baroka dosiahliprofesionálnu úroveň aj niektorí slovenskíautori, zaoberajúci sa dejinami. Vyskytol savšak jeden problém. Nepriatelia prebúdzajúcejsa slovenskej „nácie“ domáhajúcej sa svojichpráv zaútočili na nich starou bájkou o predajikrajiny Svätoplukom za bieleho koňa a vyvodzovaliz toho, že majú byť večití poddaní Maďarom.Preto u niektorých autorov došlo k akémusiodstupu od Svätopluka.Odklon od veľkomoravskej tradície bol všakiba prechodný a pravdepodobne zasiahol ibaúzky kruh vzdelancov. Už roku 1777 prichádzaso svojím dielom historik Štefan Salagius, ktorýupozorňuje <strong>Slovákov</strong>, „aby nerozmnožovalisvoju slávu predávaním dymu a bájkami. Je turozsiahla a slávna história starých Moravanov.Z tejto sa môže čerpať skutočná sláva“. V svojomdiele pritom označil Svätopluka za „najslávnejšiehokráľa našich <strong>Slovákov</strong>“. Na Salagiovezávery priamo nadväzoval Juraj Papánek Deji-4
nami slovenského národa, ktorým dal podtitul„O kráľovstve a kráľoch <strong>Slovákov</strong>“. Svojou koncepciouslovenských dejín, v ktorej Veľkú Moravuvyhlasuje za kráľovstvo <strong>Slovákov</strong> a veľkomoravskýchpanovníkov za slovenských kráľov,silne poznačil historické vedomie nasledujúcichslovenských generácií. Ujali sa ho predovšetkýmbernolákovci, ktorí či už prácami JurajaFándlyho alebo Jána Hollého rozšírilisvätoplukovskú a cyrilo-metodskú tradíciu obraznepovedané do každej slovenskej chalupy.Svätopluk a štúrovciHollého historické eposy mali nesmierny vplyvna formovanie nasledujúcich generácií <strong>Slovákov</strong>.Oduševňovali sa nimi príslušníci Kollároveji Hamuliakovej generácie a silno pôsobila i v radochnastupujúcej generácie štúrovcov. A tu bysom sa opäť vrátil k piesni „Nitra, milá Nitra“. Keďsa 24. apríla 1836 stretli na Devíne stúpenci ĽudovítaŠtúra, táto pieseň nechýbala v ich repertoári.Pre nich nebolo podstatné, kedy vznikla,ale to, kedy si mysleli, že vznikla. A práve pretoŠtúr zložil na jej melódiu nový text piesne „Děvín,milý Děvín“, v ktorej sa celkom jednoznačneprihlásil k štátoprávnemu odkazu Veľkej Moravy.Štúr ako stúpenec Heglovej dialektiky pritomzaložil koncepciu slovenských dejín, ktorú neskôrv dejepisectve rozvinul Július Botto. Spočívalav tom, že slovenské dejiny sa vykladali v dialektickejtriáde tézy, antitézy a syntézy, v ktorejzákladom bola slávna veľkomoravská minulosťso slávnym kráľom Svätoplukom, po ktorej nastalopotlačenie ducha slovenskosti a následnejeho obrodenie v súčasnosti, aby dosiahol novúa väčšiu silu a slávu v budúcnosti.Na takto chápanom základe Ľudovít Štúr vypracovalnárodný program obrody slovenskéhonároda, ktorého výsledkom malo byť sebavedoménárodné spoločenstvo, hrdé na svojpôvod a slávnu minulosť, ale predovšetkýmkultúrne, jazykovo a politicky samostatnés vlastnou politickou samosprávou. Svätoplukovskátradícia, tradícia veľkomoravskejštátnosti tak bola priamo pri zrode modernéhoslovenského politického programu,programu pre samostatný, suverénny slovenskýnárod, ktorý sa v celosti realizovalaž vytvorením samostatnej Slovenskej republikyroku 1993.Treba v tejto súvislosti poznamenať, že vedomie,že aj Slováci mali svojich kráľov, že mali svojuštátnu samostatnosť, stelesnenú najmä „slávnymkráľom“ Svätoplukom, bolo silným impulzomk tomu, aby zápas za národné oslobodenienevzdávali. Pribina, Rastislav, Svätopluk, aleaj Cyril a Metod boli postavy, ku ktorým sa obracalislovenskí národovci, hľadajúc posilneniev zápase proti národnému útlaku. Nie je náhodou,že katolícki vzdelanci dali svojmu časopisunázov „Cyril a Metod“ a že svoj kultúrny spolokchceli pôvodne pomenovať Spolok sv. Cyrilaa Metoda. Nie je však ani náhodou, že úrady imtakýto názov nepovolili a nakoniec museli siahnuťpo českom svätcovi Vojtechovi. Rovnako nieje náhoda, že Matica slovenská bola založenápri príležitosti tisíceho výročia príchodu byzantskýchvierozvestcov na Veľkú Moravu, k štátoprávnejtradícii ktorej sa hlásili všetky slovensképolitické i náboženské prúdy v danom období.Vznik prvej republiky roku 1918 opäť určitýmspôsobom zasiahol do prezentácie svätoplukovskejtradície. Vládnuca česká elita sa sícesnažila vykladať vznik česko-slovenského štátuako obnovu Veľkej Moravy, ale skôr túto štátnosťchápala ako obnovenie stredovekej českejštátnosti rozšírenej o Slovensko. Omnohoviac ako veľkomoravskej tradícii sa venovala oficiálnapozornosť svätováclavskej tradícii a v bojiproti katolicizmu sa obnovovala, respektíve vytváralatradícia husitizmu. V danej situácii saSlováci preto upli k najstarším vlastným dejinám,v ktorých bol neopomenuteľný christianizačnýfenomén ako fenomén národotvornýa kultúrny. Preto sa roku 1933 na slovenskejstrane organizovali aj Pribinove oslavy, lebo faktpostavenia kresťanského kostola v Nitre bol neodškriepiteľnýmaktom úplne individualizujúcim<strong>Slovákov</strong> od <strong>Čechov</strong>.Svätoplukovskú tradíciu obnovovala opäť ažnastupujúca profesionálna slovenská historiografia.Jej vzostupu napomáhal najmä tlak maďarskejiredenty, ktorá sa pokúšala pôsobiť navyvolanie rozkolu medzi Slovákmi a Čechmi i silnoupropagáciou svätoštefanskej myšlienky akokresťanskej a katolíckej proti „bezbožným a husitským“Čechom. Najmä okruh vedcov a politológovokolo historika Františka Hrušovskéhooproti nárokom „koruny sv. Štefana“ na slovenskéúzemie prišiel s propagáciou svätoplukovskejštátnej myšlienky ako staršej a pôvodnejšej,ktorá vylučovala nárok svätoštefanskej korunyna slovenské územie. V nasledujúcich vojnovýchrokoch však slovenská spoločnosť mala užiné problémy a tieto teórie sa nerozvinuli.Kádrovanie slovenských dejínV povojnových rokoch, pri vyrovnávaní sa s „ľudáckymautonomizmom“ z pozície čechoslovakizmu,došlo aj k silnému kádrovaniu najstaršíchdejín. Medzi zatratených sa dostal najskôrPribina ako vzor „kolaboranta“ s Nemcami. Tovšak bol oficiálny dôvod k vystaveniu mu takéhotokádrového pôvodu. V skutočnosti dôvodbol ten, že bol jediný slovenský vládca, ktorýbol dokázateľne nezávislý na územiach západneod Slovenska. V období stalinizmu potomdošlo aj k zoficiálneniu výkladu slovenskýchdejín a v rámci nich aj veľkomoravskej tradícieako tradície „československej štátnosti“ bezspojovníka. Slovákom sa v rámci tohto výkladuuprela akákoľvek samostatná štátnosť v minulostia ak sa im nejaká uznala, tak to bola štátnosťvýlučne spoločná. Jediná diskusia, ktorása v časoch socialistického uvoľnenia dovolila,bola otázka vzťahu Moravy a Nitry, teda či tentovzťah zakladal nárok len na autonómiu alebo čipripúšťal aj federáciu.Svätoplukovská tradícia bola rovnako neželanáa trpená ako tradícia cyrilo-metodská, leboskrývala v sebe náboj ideí nekompatibilnýchso stalinskou obdobou čechoslovakizmu a oficiálnepropagovaným ateizmom. Týmto dvomideológiám (stalinizmus a ateizmus) – v princípenepriateľským voči slovenskému národnémupolitickému a duchovnému programu –bol na Slovensku odňatý čiastočne priestor ažvznikom samostatnej Slovenskej republiky. Jepríznačné, že pozostatky čechoslovakizmu naSlovensku nie sú spojené s masarykovskou prvorepublikovouideou existencie dvoch vetievjednotného „československého“ národa, ktorév budúcnosti majú splynúť, ale s <strong>net</strong>olerantnýmstalinským modelom unitárneho „Československa“, aký sa vo vzťahu <strong>Slovákov</strong> a <strong>Čechov</strong> vyvinulv päťdesiatych rokoch minulého storočiaa najvýraznejšie bol stelesnený v politike AntonínaNovotného. Práve nositelia tohto <strong>net</strong>olerantnéhočechoslovakizmu sa nedokázali stotožniťs obnovou veľkomoravskej tradície v jejcyrilo-metodskej i svätoplukovskej podobe povytvorení samostatnej, suverénnej a demokratickejSlovenskej republiky roku 1993.Som presvedčený, že väčšina jej obyvateľovsa hrdo hlási k cyrilo-metodskej tradícii, zakotvenejv našej ústave i k počiatkom vlastnej národnejštátnosti, reprezentovanej Nitrianskymkniežatstvom a Veľkou Moravou. Myšlienkatejto slovenskej štátnosti bola celé stáročia vovedomí <strong>Slovákov</strong> spojená s mocným a slávnymkráľom Svätoplukom. Je skutočne hanbou,že tento náš panovník doteraz ešte nemalna Slovensku žiadnu sochu a ešte väčšouhanbou, že sa nájdu ľudia, ktorí jej postaveniespochybňujú.Autor je bývalým poslancom Slovenskejnárodnej rady a historikomhistórialisty | 5 | 20105