Ðип. 26 (2011)
Ðип. 26 (2011)
Ðип. 26 (2011)
Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
Записки з романо-германської філології. – ВИП. <strong>26</strong>. – <strong>2011</strong> р.<br />
Історичним населенням даної місцевості є народи прибалтійсько-фінської<br />
групи фіно-волзької гілки уральської сім’ї: вепси, чисельність яких за даними<br />
перепису 2009 р. дорівнює 6.825 особам, карели – 72.987 та фіни – 771.779.<br />
Проте більшість мешканців описуваної території є за походженням східними<br />
слов’янами – 921.156 осіб, а саме: етнічні росіяни (864.227), білоруси<br />
(37.681), українці (19.248) [15].<br />
Спираючись на дані археологічних артефактів та результати етнографічної<br />
реконструкції, сучасна наукова думка приймає за прабатьківщину єдиного<br />
угро-фінського племені територію по схилах Алтайських гір. Саме з Азії,<br />
як указують П.М. Майков, Ю.С. Юрьё-Коскинен у середині І тисячоліття<br />
до н.е. починається шлях хантів, мансі і угорців, які осідають по берегах<br />
Обі й Іртиша; комі й удмуртів, що заселяють землі уздовж Ками; мордви,<br />
марійців і гуннів, які просуваються по Волзі на південь, а також суомі, що<br />
прямують у протилежний північний бік [5, 9]. У перші віки нової ери суомі<br />
освоюють територію басейнів Онезького і Ладозького озер, на якій до IX ст.<br />
вони трансформуються в етнічне угрупування корела. Близько VIII ст. н.е.<br />
інші нащадки суомі у боротьбі із автохтонним населенням – лапландцями<br />
(шведська назва саамів, які у руських літописах ХІІІ ст. іменуються лопь)<br />
– захоплюють територію майбутньої батьківщини фінів на південному<br />
заході сучасної Фінляндії, а також створюють народність ємь (у фінській<br />
етнокультурі – хаме, у шведській – тавасти) на узбережжі Ботнічної затоки<br />
та в центральній частині внутрішнього плата між озерами Оулуярві і<br />
Піелінен. За етнічним походженням сучасні фіні, котрі рідною мовою<br />
самоідентифікуються як “суомалайне” (досл. “мешканці болот, вологої<br />
низини”), є угрупованням із суомі, ємь і західної корели. У 1323 р. внаслідок<br />
новгородського і шведського завоювань давня корела, саме як і територія її<br />
розселення, остаточно розділяється на дві частини. Західна етнолінгвальна<br />
єдність близько XII-XIII ст. виокремлюється як південно-східна гілка фінської<br />
народності, прийнявши за основу власної групи діалектів давньокарельську<br />
мову. Східна корела в етногенезі з плем’ям весь (пращури сучасних вепсів)<br />
під впливом слов’янської культури еволюціонує у карельську народність<br />
або карелів. На думку Г.М. Керта і Н.М. Мамонтової етнонім “кар’ялайне” є<br />
однокореневим до фінського karja (“худоба”, “стадо”) або ж kari (“мілина”).<br />
У першому випадку самоназву карелів слід трактувати як “скотарі”, у другому<br />
– “мешканці мілинних земель” [4]. Д.В. Бубріх докладно обґрунтовує<br />
балтійське походження родоплемінних назв прибалтійсько-фінських народів<br />
[17]. Проводячи паралель між “Karjalaine” (“карели”) і “garja” (“гора”,<br />
“ліс”), саме як і між “Häme” (“хаме” або “ємь”) і “žemee” (“земля”, “низина”),<br />
російський лінгвіст визначає карелів як “верхових, східних суомі”,<br />
ємь – як “низових, західних суомі”.<br />
У межах карельської народності розрізнюють три територіальних угруповання,<br />
що їх походження невід’ємно пов’язане із процесами міжетнічного<br />
192