Ðип. 26 (2011)
Ðип. 26 (2011)
Ðип. 26 (2011)
Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
Палівода У.Я. ПРОЯВИ ДВОЇСТОСТІ У КУЛЬТУРІ ТА МИСЛЕННІ НАРОДУ<br />
звертає увагу на застаріле слово ‘двоїця’ (порівн. сучасне ‘троїця’), а також<br />
на незвичну цілісність, що створюється святою парою двоїцею [4, 108]. Так,<br />
дохристиянським субстратом слов’янського язичництва є пара богів Перун,<br />
що керував на небі, і Велес, що панував на землі (вшановуються найбільше<br />
приблизно у 8 – 10 ст. н. е.). Як літературну пам’ятку-доказ назвемо договір<br />
971 р., у якому князь Святослав клявся іменами Перуна і Велеса. Ці божества<br />
за уявленнями давніх слов’ян ділять ріки Дніпро і Волхов, пороги – це місце<br />
їхньої битви. Вони існують у постійній боротьбі і протистоянні. “Зв’язок<br />
Перун-Велес відомий і слов’янам, і балтам, тому зародження культу Перуна<br />
варто віднести до періоду балто-слов’янської мовної спільності, тобто, як<br />
мінімум, до І тис. до н. е. [15].”<br />
Велес також згадується у парі з Мокош або Мокошою – за одними джерелами<br />
– дружиною Велеса, за іншими – його другим втіленням, звідси і<br />
чоловічі варіанти цього божества – Мокош, Мокос.<br />
Ще одну пару богів зустрічаємо в язичницькому пантеоні слов’ян – Хорс<br />
і Дажбог. Це сонячні небесні боги. У списку пантеону Володимира вони<br />
навіть не розділені сполучником ‘і’, що дає деяким дослідникам підставу<br />
ототожнювати ці божества. Просто Дажбог – це слов’янське ім’я, а Хорс –<br />
іранське за походженням. Хорс уособлював місяць, а Дажбог – сонце.<br />
Як дві взаємопов’язані частини цілого з абсолютно полярними значеннями<br />
(позитивним і негативним) описувалися і зображувалися такі жіночі<br />
божества як Доля і Недоля [15]. У балто-слов’янській міфології згадується<br />
також пара Білобог-Чорнобог як втілення протиставлень ‘щастя-нещастя’,<br />
‘білий-чорний’ і т.д. [11].<br />
Ця традиція двоїстості, або скоріше прадавній світогляд перейшов на<br />
раннє християнство. Наприклад, святі Кузьма і Дем’ян (≈ ІІІ – ІV ст. н. е.)<br />
(у давньоруській мові ці імена надзвичайно рано почали об’єднуватися в<br />
одне слово-поняття ‘Козьмодемьян’ або ‘Кузьмодемьян’; так ці святі називаються<br />
у переліку свят у новгородській берестяній грамоті ХІ ст., так<br />
само називаються у багатьох говірках відповідне свято і церкви на честь<br />
цих святих [14]), а також святі-мученики Борис і Гліб (≈ Х – ХІ ст. н. е.),<br />
архангели Гавриїл та Михаїл, правоверховні святі апостоли Петро і Павло (І<br />
ст. н. е.) (цікавим тут також є той факт, що Петро розглядається як небесний<br />
вартовий, що відкриває ключем ворота у Царство Небесне і впускає праведників;<br />
у цьому його функції співпадають із функціями уже згадуваного<br />
римського бога Януса).<br />
Тобто, симетрія навколишнього світу переходить у мисленні людини в<br />
культ двоїчності, парності, відображення якого ми спостерігаємо не тільки<br />
в історичних джерелах, а й у мові.<br />
Доказами цього окрім двоїни в граматиці є на лексично-композиційному<br />
рівні, наприклад, часте вживання в українському (слов’янському) фольклорі<br />
парних формул на зразок: ‘жили-були’, ‘видимо-невидимо’, ‘плакатиридати’,<br />
‘сумує-плаче’, ‘сірі-бурі’, ‘річенька-водиченька’, ‘мед-пиво’,<br />
173