2011,1 (54) - KlaipÄdos universitetas
2011,1 (54) - KlaipÄdos universitetas
2011,1 (54) - KlaipÄdos universitetas
Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
ISSN 1392-3137<br />
KLAIPËDOS UNIVERSITETAS<br />
KLAIPËDA UNIVERSITY<br />
SOCIALINIAI MOKSLAI<br />
SOCIAL SCIENCES<br />
<strong>2011</strong>, 1 (<strong>54</strong>)<br />
Klaipëda, <strong>2011</strong>
Redakcijos kolegija/Editorial board<br />
Vyriausiasis redaktorius / Editor-in-Chief<br />
Lietuvių katalikų mokslų akademijos akademikas, prof. habil. dr. Stasys Vaitekūnas<br />
Pavaduotojai / Deputy Editors<br />
Prof. habil. dr. Juris Kruminš (Latvija/Latvia)<br />
Prof. dr. Vaidutis Laurėnas (Lietuva/Lithuania)<br />
Mokslinė sekretorė / Secretary<br />
Prof. dr. Elvyra Acienė (Lietuva/Lithuania)<br />
Nariai / Members<br />
Prof. dr. Claes G. Alvstam (Švedija/Sweden)<br />
Prof. dr. Vladimir Baar (Slovakija/Slovakia)<br />
Doc. dr. Juliya Bogoyavlenska (Ukraina/Ukraine)<br />
Doc. dr. Antanas Bučinskas (Lietuva/Lithuania)<br />
LKMA akad. prof. habil. dr. Antanas Buračas (Lietuva/Lithuania)<br />
Prof. dr. Susanne Frank (Vokietija/Germany)<br />
Prof. habil. dr. Romualdas Grigas (Lietuva/Lithuania)<br />
Prof. dr. Hartmut Häuβermann (Vokietija/Germany)<br />
Prof. habil. dr. Vinsas Janušonis (Lietuva/Lithuania)<br />
Prof. habil. dr. Jussi S. Jauhiainen (Suomija/Finland)<br />
Dr. Marek Jerczynski (Lenkija/Poland)<br />
Prof. dr. Helmut Klüter (Vokietija/Germany)<br />
Prof. habil. dr. Wojciech Kosiedowski (Lenkija/Poland)<br />
Prof. dr. Jose Lassiera (Ispanija/Spain)<br />
Prof. habil. dr. Borisas Melnikas (Lietuva/Lithuania)<br />
Prof. habil. dr. Tadeusz Palmowski (Lenkija/Poland)<br />
Dr. Romana Provaznikova (Čekija/Czechia)<br />
Prof. dr. Allan Puur (Estija/Estonia)<br />
Doc. dr. Alona Rauckienė (Lietuva/Lithuania)<br />
Doc. dr. Sigita Kraniauskienė (Lietuva/Lithuania)<br />
Prof. dr. Keijo Virtanen (Suomija/Finland)<br />
Prof. dr. Rainer Westermann (Vokietija/Germany)<br />
Prof. dr. John Westerholm (Suomija/Finland)<br />
Prof. habil. dr. Povilas Zakarevičius (Lietuva/Lithuania)<br />
Tomo recenzentai: prof. dr. L. Šimanskienė, prof. dr. E. Acienė, prof. dr. A. Bučienė, prof. habil. dr. S. Vaitekūnas<br />
Tomo redaktorė V. Urbonavičiūtė (Lietuva/Lithuania)<br />
Tomo techninis redaktorius K. Saukantas (Lietuva/Lithuania)<br />
Viršelio dailininkas A. Kliševičius (Lietuva/Lithuania)<br />
Mokslinis žurnalas leidžiamas Klaipėdos universiteto nuo 1997 m.<br />
Scientific magazine published since 1997 by Klaipėda University<br />
Per metus išleidžiami 4 numeriai. Straipsniai spausdinami lietuvių, anglų ir vokiečių kalbomis<br />
4 annual volume in Lithuanian, English and German languages<br />
Žurnalas įtrauktas į tarptautinę referuojamų mokslo žurnalų bazę IndexCopernicus Master List<br />
Magazine is referied in International Base IndexCopernicus Master List<br />
Redakcijos adresas/Address<br />
Herkaus Manto g. 84, 92294 Klaipėda, Lietuva, tel. (370 46) 39 88 95, fax (370 46) 39 89 99<br />
Puslapis Internete/Internet address: http://www.ku.lt/leid<br />
© Klaipėdos <strong>universitetas</strong>, Klaipėda University, <strong>2011</strong><br />
ISSN 1392-3137
PRATARMĖ<br />
ISSN 1392-3137. TILTAI, <strong>2011</strong>, 1<br />
Klaipėdos universiteto (įkurto 1991 metais) leidžiamas žurnalas TILTAI/BRIDGES/<br />
BRÜCKEN yra skirtas socialiniams mokslams. Jame spausdinamuose straipsniuose nagrinėjamos<br />
aktualios ekonomikos, vadybos, demografijos, socialinės geografijos, geopolitikos, politikos,<br />
kultūros, švietimo, religijos, krašto tvarkymo ir kitos socialinės problemos. Ypač laukiama<br />
straipsnių apie paribių ir tarpvalstybinių regionų ekonomikos bei kultūros plėtrą. Mokslas nepripažįsta<br />
sienų, todėl mokslinis bendradarbiavimas – vienas svarbiausių pasaulio bendruomenės<br />
pažangos elementų. Dėl to dalyvauti leidžiant žurnalą, publikuoti straipsnius kviečiami mokslininkai<br />
iš įvairių šalių.<br />
TILTAI yra mokslo žurnalas, kuriame publikuojami moksliniai straipsniai Lietuvos mokslo<br />
tarybos nutarimu yra pripažįstami ginant daktaro ir habilituoto daktaro disertacijas, gaunant<br />
pedagoginius mokslo vardus.<br />
PREFACE<br />
Prof. Stasys Vaitekūnas<br />
Vyriausiasis redaktorius<br />
Scientific journal TILTAI/BRIDGES/BRÜCKEN published by Klaipėda University (established<br />
in 1991) is devoted to the issues of social sciences. The publications attempts at analysing<br />
and solving actual problems of economy, management, demography, social geography,<br />
geopolitics, political sciences, history, education, religious, regional planning and land use,<br />
other social problems. Science hasn’t borders. Therefore scientific cooperation is one of the<br />
most important elements in the progress of world’s community. Scientists from different countries<br />
of the world are kindly invited to write for and contribute to the journal.<br />
TILTAI/BRIDGES is the scientifical periodical magazine, which publications, by the decision<br />
of Lithuanian Science Council, are recognized as convenient for doctoral dissertations<br />
and pedagogical scientific names.<br />
VORWORT<br />
Prof. Stasys Vaitekūnas<br />
Editor-in-Chief<br />
Die von Klaipėda Universität (gegründet 1991) herausgegebene Zeitschrift<br />
TILTAI/BRIDGES/BRÜCKEN ist den Fragen Sozialwissenschaften gewidmet. In ihr verden<br />
aktuele Probleme von Wirtschaft, Gesselchaft, Sociale Geographie, Geopolitik, Politik und<br />
Geschichte, religiöse und Landschaftsschutz probleme analiziert. Die Wissenschaft kennt keine<br />
Grenzen, deswegen ist de internation ale Zusammen-arbeit eines der wichtigsten Elemente des<br />
Fortschritts der Weltgemeinschaft. Deswegen werden wissenschaftler aus verschiedenen Länder<br />
zur Mitarbeit and dieser Zeitschrift geladen.<br />
TILTAI/BRÜCKEN ist die einzige wissenschaftliche Zeitschrift solcher Art in Litauen. Die<br />
Veröffentlichungen in dieser Zeitschrift werden nach dem Beschluß des Wissenschaftsrates<br />
Litauens bei der Erlangung der Doktorwürde und als Habilitationsschriften anerkannt.<br />
Prof. Stasys Vaitekūnas<br />
Vorsitzender des Redkolegiums<br />
III
TURINYS * CONTENTS<br />
ISSN 1392-3137. TILTAI, <strong>2011</strong>, 1<br />
Ligita Šimanskienė, Remigijus Čiegis, Jolita Ramanauskienė. Klaipėdos apskrities<br />
darnaus vystymosi vertinimas ...............................................................................................1<br />
Ligita Šimanskienė, Remigijus Čiegis, Jolita Ramanauskienė. Assessment of Sustainable<br />
Development of Klaipeda County (Summary) .......................................................................8<br />
Stasys Vaitekūnas, Evelina Stefanenkova. Lietuvos žmogiškųjų išteklių geoekonominė<br />
struktūra ..............................................................................................................................11<br />
Stasys Vaitekūnas, Evelina Stefanenkova. Geoeconomical Structure of the Human<br />
Resources in Lithuania (Summary) .....................................................................................23<br />
Audrius Bitinas. Problems of the Development of the Pension Insurance in the<br />
Independent Lithuania........................................................................................................27<br />
Brigitte Wießmeier. Families in Transition – Changing Help Systems ................................45<br />
Angelė Pakamorienė. Klaipėdos uosto krovinių teritorinė analizė ir uosto įtakos zonos<br />
nustatymo klausimai ...........................................................................................................57<br />
Angelė Pakamorienė. Cargo’s Territorial Distribution and Impact Zone of Klaipėda<br />
Port (Summary) ...................................................................................................................68<br />
Brigita Kreivinienė, Jolanta Vaičiulienė. Socialinio darbo studentų nuostatos kaip<br />
neįgaliųjų socialinio vaidmens visuomenėje įtvirtinimo prielaidos...................................71<br />
Brigita Kreivinienė, Jolanta Vaičiulienė. Social Work Students Representations as a<br />
Prerequisite of the Construction of Social Role of the Disabled (Summary).......................84<br />
Irena Leliūgienė, Lina Paulauskaitė, Raimonda Minkutė-Henrickson. Manifestation<br />
of the Norms of Social Pedagogues’ Ethics in Their Professional Activity ......................87<br />
Darius Rekis. Studentų socialinio dalyvavimo aukštosios mokyklos gyvenime problema:<br />
situacija ir perspektyva......................................................................................................103<br />
Darius Rekis. Students and Problems, Related to Social Participation in Academic Life:<br />
Situation and Prospects (Summary)............................................................................................ 119<br />
Giedrė Strakšienė. Characteristics of the Development of Junior Pupils’<br />
Communicative Competence at Primary School..............................................................123<br />
Kęstutis Trakšelys. Adult Learning Organization (andragogical rating)............................139<br />
Moksliniai pranešimai<br />
Edgars Ozols, Janis Bisenieks. Quantitative and Qualitative Results of Privatization<br />
in Latvia.............................................................................................................................147<br />
V
Recenzijos<br />
B. Žuromskaitė. Stasys Vaitekūnas, Ramūnas Povilanskas. Turizmo ir kelionių<br />
geografija .......................................................................................................................... 157<br />
O. Tijūnelienė. Europos mokslo kontekstas jūrinėje edukacijoje ........................................ 163<br />
Trumpai apie autorius............................................................................................................. 169<br />
About authors .......................................................................................................................... 169<br />
VI
ISSN 1392-3137. TILTAI, <strong>2011</strong>, 1<br />
KLAIPĖDOS APSKRITIES DARNAUS VYSTYMOSI VERTINIMAS<br />
Ligita Šimanskienė, Remigijus Čiegis, Jolita Ramanauskienė<br />
Klaipėdos <strong>universitetas</strong>, Kauno technologijos <strong>universitetas</strong><br />
Anotacija<br />
Remiantis surinkta ir išanalizuota teorine bei praktine medžiaga, laikantis sisteminio principo aptartos darnaus<br />
vystymosi dimensijos, atliktas darnaus vystymosi Klaipėdos apskrityje vertinimas. Siekiant nustatyti realią<br />
Klaipėdos apskrities darnaus vystymosi padėtį rodančią situaciją, siūloma taikyti integruotą darnaus vystymosi<br />
indeksą, kuris apimtų ekonominius, ekologinius ir socialinius vystymosi aspektus.<br />
PAGRINDINIAI ŽODŽIAI: darnus vystymasis, vertinimas, Klaipėdos apskritis.<br />
Abstract<br />
According to the collected theoretical and practical material, the sustainable development dimensions<br />
from the viewpoint of systems principle are reviewed and assessment of sustainable development in Klaipėda<br />
region is done. In order to get the real situation of the Klaipėda region’s sustainable development, it<br />
has been suggested to apply integrated sustainable development index, which would include economic,<br />
environmental and social aspects of development.<br />
KEY WORDS: sustainable development, assessment, Klaipėda County.<br />
Įvadas<br />
Darnos rodikliai yra supaprastinta bendravimo ir planavimo priemonė, padedanti pasirinkti<br />
iš alternatyvių politikų ir priimti politinius sprendimus, kurie padėtų užtikrinti darną<br />
(Hardi, Barg, 1997). Norint pasiekti šį tikslą, būtina nusistatyti ribotą skaičių paprastai ir<br />
lengvai suprantamų rodiklių (Spangenberg, 2002). Optimalūs darnumo indeksai apima<br />
sistemos esminius bruožus ir rodo moksliškai patikimą jos palaikymo ar pagerinimo trajektoriją<br />
(Moldan, Dahl, 2007). Tačiau šie rodikliai toli gražu neturėtų bandyti apimti būtinai<br />
visų darnumo aspektų, nes, kaip teigia R. Huetingas ir L. Reijindersas (2004), tada jie<br />
dažnai tampa labai subjektyvūs ir beprasmiai. Pats indeksas – tai dydis, besiskiriantis nuo<br />
paprastai išmatuotų verčių (matematinių dydžių), nes jam būdinga įgyvendinti tikslus,<br />
kurie viršija tai, kas tiesiogiai išmatuota. Indeksai yra naudinga priemonė supaprastinant,<br />
kiekybiškai apibrėžiant, apibendrinant didžiulius informacijos srautus, sukuriant naudingą<br />
grįžtamojo ryšio mechanizmą, išryškinantį sritis, kuriose veikiame tinkamai, ir akcentuojantį<br />
tas, kurioms reikia skirti didesnį dėmesį. Indeksai paprastai naudojami siekiant sumažinti<br />
sudėtingų tarpusavio ryšių skaičių, suvedant juos į paprastą formuluotę, kuri palengvina<br />
įvertinimus (Čiegis, 2004). Bendrąja prasme rodiklis yra kiekybinė arba kokybinė<br />
(koncepcinė) kategorija, išvesta iš pastebėtų faktų sekos, kuri gali rodyti santykinę situaciją<br />
(pvz., šalies) tam tikroje teritorijoje. Reguliariais laiko intervalais vertinamas rodiklis<br />
gali išryškinti skirtingų vienetų ir skirtingų laikotarpių pokyčių tendenciją. Politinės analizės<br />
kontekste rodikliai naudingi nustatant tendencijas ir atkreipiant dėmesį į tam tikrus<br />
klausimus. Jie taip pat gali būti naudingi nustatant politinius prioritetus ir vykdant veiklos<br />
stebėseną. Taigi rodikliai yra kiekybinė informacija, kuri padeda paaiškinti, kaip tam tikri<br />
dalykai (reiškiniai) kinta laikui bėgant.<br />
Norint valdyti darnumą, visuomenei tenka suformuluoti aiškius ir išmatuojamus darnumo<br />
tikslus, kurie turi būti nuolat peržiūrimi ir tikslinami (Šimanskienė, Kutkaitis, 2009).<br />
1
Ligita Šimanskienė, Remigijus Čiegis, Jolita Ramanauskienė<br />
Laipsnis, kuriuo šie tikslai įgyvendinti, gali būti išmatuotas naudojant darnaus vystymosi<br />
rodiklius – apibrėžiamus ir išmatuojamus parametrus, kurių vertė ir kaitos kryptis rodo<br />
konkretaus regiono ekologinio, ekonominio ir socialinio stabilumo raidą (Subalansuotoji<br />
plėtra, 2001). Ši informacija, paremta rodikliais, ypač vertinga įvertinant priemones, tokias<br />
kaip mokesčiai, reguliavimas ar savanoriški susitarimai, atsižvelgiant į jų svarumą ir efektyvumą<br />
siekiant užtikrinti darnumą. Be to, rodikliai gali padėti nustatyti vadinamuosius<br />
nedarnumo veiksnius. O kadangi mūsų gebėjimas nustatyti nedarnumą gerokai viršija<br />
gebėjimą patvirtinti ar numatyti darnumą, nedarnumo rodikliai taip pat turėtų būti panaudoti<br />
kaip darnumo užtikrinimo priemonė (Carpenter, 1993; Eckman, 1993).<br />
Mokslinė problema – nepakankamai nagrinėtas darnaus vystymosi idėjų pritaikomumas<br />
Klaipėdos apskrityje. Dažniausiai darnaus vystymosi samprata apsiriboja<br />
globaliu, nacionaliniu ar regioniniu lygmeniu, nors Lietuvoje tokių tyrimų, paremtų<br />
tiksliais statistiniais, o ne vien teoriniais samprotavimais, dar vis maža. Darnaus vystymosi<br />
dimensijų, apimamų sričių ir jų tyrimui taikytų analizės metodų įvairovė patvirtina<br />
pačios darnaus vystymosi koncepcijos bei darnaus vystymosi įvertinimo kompleksišką<br />
prigimtį. Todėl tyrimo problema tampa neaiškus kriterijų pasirinkimas ir jų<br />
įtakos galutiniams rezultatams vertinimas.<br />
Tikslas – išanalizavus ir susisteminus darnaus vystymosi indeksų duomenis, pateikti<br />
Klaipėdos apskrities darnaus vystymosi vertinimą.<br />
Tyrimo metodai. Straipsnis parengtas taikant sisteminės mokslinės literatūros<br />
analizės, bendrosios ir loginės analizės metodus. Taip pat atlikta statistinių duomenų<br />
lyginamoji analizė ir apskaičiuotas bei įvertintas integruotas indeksas, rodantis Klaipėdos<br />
apskrities darnumo tendencijas.<br />
1. Integruoto darnaus vystymosi indekso skaičiavimo metodologija<br />
Darnumo vertinimas šiuo metu iškyla kaip skaidresnis, išsamus, integruotas ir<br />
įžvalgus sprendimų priėmimo požiūris (Gibson, 2005). Ieškant fundamentalių sprendimų,<br />
kaip pakeisti vartojimo modelį ir gyvenimo stilių, kad jie atitiktų darnaus vystymosi<br />
reikalavimus, gali būti pritaikyti darnaus vystymosi vertinimo modeliai. Todėl<br />
turi būti aptarti darnumo rodikliai ir indeksai, kurie matuoja žmogaus ir aplinkos sistemų<br />
bruožus bei procesus, užtikrinančius jų tęstinumą ir funkcionalumą tolimoje ateityje.<br />
Kadangi pagrindiniams darnaus vystymosi tikslams – prisidėti prie išteklių apsaugos<br />
ir naudojimo neperžengiant žemės regeneracinių galimybių – įgyvendinti reikia<br />
atlikti matavimus, siekiant įvertinti tikslo siekimo pažangą, tuo grindžiamas rodiklių,<br />
kaip svarbių darnaus vystymosi įgyvendinimo proceso instrumentų, reikšmingumas.<br />
Jeigu aplinkosauginiai, socialiniai ir ekonominiai rodikliai integruoti į vieną rodiklį,<br />
jie sudaro indeksą (Šimanskienė, Čiegis, 2010). Tačiau pats integruotas darnumo<br />
įvertinimas turbūt yra svarbiausia ir sudėtingiausia rodiklių ir indeksų potencialaus<br />
panaudojimo sritis, nes toks įvertinimas turi apimti didelę problemų ir sričių įvairovę<br />
(Dahl, 2007). Lietuvoje darnaus vystymosi rodiklių sisteminei analizei skiriama nedaug<br />
dėmesio, todėl iškyla problema, kaip kiekybiškai apibrėžti šalies darnaus vystymosi<br />
prioritetus ir įvertinti jų kitimą bei perspektyvas. Nacionalinėje darnaus vystymosi<br />
strategijoje, jos įgyvendinimo ataskaitose padarytai pažangai įvertinti būtini kie-<br />
2
KLAIPĖDOS APSKRITIES DARNAUS VYSTYMOSI VERTINIMAS<br />
kybiniai darnaus vystymosi rodikliai, susiję su strategijoje numatytais tikslais ir uždaviniais<br />
(Čiegis, 2009).<br />
Siekiant gauti realią valstybės darnaus vystymosi padėtį rodančią situaciją, siūlytume<br />
taikyti integruotą darnaus vystymosi indeksą, kuris apimtų ekonominius, ekologinius<br />
ir socialinius vystymosi aspektus (Čiegis, 2009). Siūlomos integruoto darnaus<br />
vystymosi indekso skaičiavimo metodikos didžiausias privalumas – ši metodika yra<br />
gana lanksti: ją galima pritaikyti bet kuriam darnaus vystymosi vertinimo laikotarpiui<br />
ir įvairiems pjūviams, pasirenkant geriausiai valstybės raidą atitinkančius darnumo<br />
aspektus ir norimą jų skaičių. Pavyzdžiui, jei tam tikras darnumo aspektas tampa nebeaktualus<br />
šaliai, jį galima išimti ar pakeisti kitu, arba atvirkščiai, jeigu atsiranda kitų<br />
darnaus vystymosi požiūriu svarbių aspektų, juos galima įtraukti vietoj buvusių ar<br />
tiesiog papildyti visą skaičiavimo sistemą didesniu rodiklių skaičiumi.<br />
Standartiškai integruotas darnaus vystymosi indeksas apima tris darnaus vystymosi<br />
aspektus – ekonominį, socialinį ir ekologinį, sumuojant ekonominio vystymosi I EV ,<br />
socialinio vystymosi I SV ir aplinkos būklės I AB indeksus. Kiekvienas iš šių trijų indeksų<br />
(I EV , I SV ir I AB ) savo ruožtu susideda iš eilės rodiklių.<br />
Standartiškai integruotas darnaus vystymosi indeksas apima tris darnaus vystymosi<br />
aspektus – ekonominį, socialinį ir ekologinį:<br />
I DV = a 1 I EV + a 2 I SV + a 3 I AB ,<br />
kur: I EV , I SV ir I AB – ekonominio, socialinio vystymosi ir aplinkos būklės indeksai; a 1 ,<br />
a 2 ir a 3 – ekonominio, socialinio vystymosi ir aplinkos būklės indeksų svoriai (galioja<br />
sąlyga: a 1 + a 2 + a 3 = 1), I DV – integruotas darnaus vystymosi indeksas.<br />
Taip rodikliai įgyja lyginimui tinkamų balų (svorių) turinį ir leidžia analizuoti integruoto<br />
indekso augimą, kaip pageidaujamą procesą. Siekiant darnaus šalių ar jų regionų<br />
vystymosi, turi būti vienodai vertinamos trys pagrindinės sudedamosios darnaus<br />
vystymosi dalys: šalies (regiono) ekonomika, socialinė aplinka ir ekologinė aplinkos<br />
kokybė. Visos trys sudedamosios dalys yra vienodai svarbios ir nė viena iš jų neturėtų<br />
būti vertinama kaip prioritetinė vystymosi aspektu. Optimalus variantas būtų pasiektas<br />
tada, jei visos trys sritys augtų vienodu tempu bei dydžiu ir nei vienos jų augimas nebūtų<br />
pasiektas kitos srities augimo sąskaita.<br />
Jeigu formuojant integruotą rodiklį tam tikrų jį sudarančių rodiklių reikšmių augimas<br />
vertinamas kaip teigiamas ir pageidaujamas procesas, tokio rodiklio indekso kitimas<br />
nuo 0 iki bet kurių didesnių dydžių turėtų žymėti palankų procesą, o rodiklių,<br />
kurių mažėjimas yra pageidaujamas procesas, indeksai perskaičiuojami.<br />
Dėl duomenų stokos buvo sunku apskaičiuoti kiekvieno rodiklio svertinį indeksą,<br />
todėl pasirinkome lygių bazinių svorių indekso metodą, t. y. bazinių metų indeksą<br />
lygiomis dalimis paskirstėme kiekvienam iš trijų blokų, kuriuose vėl vienodu svoriu<br />
įvertinome visus rodiklius. Daroma prielaida, kad baziniai darnųjį vystymąsi reprezentuojantys<br />
rodikliai yra lygiaverčiai. Norint, kad kiekvienas darnaus vystymosi aspektas<br />
turėtų vienodą įtaką integruotam darnaus vystymosi indeksui, ekonomikos, socialinę ir<br />
aplinkos būklę atskleisti pasirinktas vienodas rodiklių skaičius. Taip pat įtraukti teigiamą<br />
ir neigiamą poveikį darniam vystymuisi darantys rodikliai, atitinkamai jų<br />
3
Ligita Šimanskienė, Remigijus Čiegis, Jolita Ramanauskienė<br />
reikšmę pridedant arba atimant iš bazinio indekso reikšmės. Norint gauti palyginamąjį<br />
indeksą ir išvengti gyventojų skaičiaus kitimo, rodikliai skaičiuojami vienam gyventojui<br />
milijonui litų sukurto BVP ar kaip procentinė tam tikro dydžio dalis.<br />
Darnaus vystymosi tempams įvertinti baziniais metais pasirinkti 2006 m., bazinių<br />
metų indeksas – 100, lygiomis dalimis (po 33,33) padalytas ekonominio, socialinio<br />
vystymosi ir aplinkos būklės indeksams.<br />
Pirmiausia aptarsime kiekvieną aspekto rodiklių pasirinkimo motyvaciją ir atskirai<br />
pateiksime kiekvieno indekso skaičiavimo rezultatus, kuriuos vėliau suvesime į integruotą<br />
darnaus vystymosi indeksą.<br />
Ekonominiam vystymuisi atskleisti vienas iš pasirinktų rodiklių yra BVP vienam<br />
gyventojui. Jis laikomas patikimu šalies sėkmės, turto rodikliu, t. y. rodo šalies<br />
ekonominį išsivystymo lygį. Tiesioginės užsienio investicijos (TUI) yra vienas svarbiausių<br />
veiksnių, sudarantis palankias sąlygas sparčiau siekti technologinės pažangos,<br />
efektyviau skleisti informaciją. Be to, TUI yra svarbus pagrindinio kapitalo formavimo<br />
šaltinis. Trečiasis rodiklis apima gyventojų aktyvumą (nedarbo lygis).<br />
Socialinio vystymosi indeksą sudarantys rodikliai apima socialinę atskirtį<br />
(vidutiniškai vienam gyventojui tenkantis naudingasis plotas). Svarbus įnašas į socialinio<br />
vystymosi indeksą – išlaidos nuo BVP, skirtos socialinei apsaugai ir švietimui.<br />
Socialiniam vystymuisi taip pat svarbus nusikaltimų skaičius, rodantis gebėjimą užtikrinti<br />
saugumą.<br />
Aplinkos būklei atskleisti pasirinkti oro (į atmosferą išmestas teršalų kiekis) ir<br />
vandens (užteršto vandens nuotekų kiekis, iki normatyvų išvalytų nuotekų dalis) taršos<br />
rodikliai. Taip pat įtrauktas biologinės įvairovės ir kraštovaizdžio apsaugos rodiklis<br />
(miško žemės plotas).<br />
2. Klaipėdos apskrities darnaus vystymosi vertinimas<br />
Kaip minėjome, iš pradžių apskaičiuosime ekonominio vystymosi indeksus, remdamiesi<br />
Lietuvos statistikos departamento prie Lietuvos Respublikos Vyriausybės<br />
duomenimis. 1 lentelėje pateikti ekonominio vystymosi indekso skaičiavimo rezultatai<br />
2006–2008 m.<br />
Ekonominio vystymosi indeksas (EVI) 2006–2008 m.<br />
1 lentelė<br />
Ekonominio vystymosi rodikliai<br />
Bazinė EVI reikšmė EVI reikšmė EVI reikšmė<br />
2006<br />
2007 2008<br />
1. BVP (Lt/1 gyv.) 11,11 13,13 14,56<br />
2. TUI (Lt/1 gyv.) 11,11 11,14 14,95<br />
3. Nedarbo lygis (%) 11,11 15,52 3,77<br />
Ekonominio vystymosi indeksas (EVI) 33,33 39,79 33,29<br />
PASTABA: lentelė sudaryta autorių, remiantis Lietuvos statistikos departamento prie Lietuvos<br />
Respublikos Vyriausybės duomenimis.<br />
4
KLAIPĖDOS APSKRITIES DARNAUS VYSTYMOSI VERTINIMAS<br />
Matome, kad ekonominio vystymosi indeksas Klaipėdos apskrityje 2007 m. išaugo<br />
19,4 , o 2008 m. sumažėjo 16,3 , ką lėmė nedarbo lygio augimas, kurio 2008 m.<br />
nekompensavo bendrojo vidaus produkto ir tiesioginių užsienio investicijų, tenkančių<br />
vienam gyventojui, augimas.<br />
2 lentelėje pateikti socialinio vystymosi indekso skaičiavimo rezultatai 2006–2008 m.<br />
Socialinio vystymosi indeksas (SVI) 2006–2008 m.<br />
Socialinio vystymosi rodikliai<br />
Bazinė SVI<br />
reikšmė 2006<br />
SVI reikšmė<br />
2007<br />
2 lentelė<br />
SVI reikšmė<br />
2008<br />
1. Vidutiniškai 1 gyv. tenkantis naudingasis<br />
plotas (m 2 )<br />
11,11 11,26 11,62<br />
2. Nusikaltimų skaičius 100 000 gyv. 11,11 11,26 11,18<br />
3. Išlaidos nuo BVP, skirtos socialinei<br />
apsaugai ir švietimui (%)<br />
11,11 12,08 13,98<br />
Socialinio vystymosi indeksas (SVI) 33,33 34,60 36,78<br />
PASTABA: lentelė sudaryta autorių, remiantis Lietuvos statistikos departamento prie Lietuvos<br />
Respublikos Vyriausybės duomenimis.<br />
Socialinio vystymosi indeksas Klaipėdos apskrityje visu nagrinėjamuoju laikotarpiu<br />
didėjo: 2007 m. – 3,8 , 2008 m. – 5,9 . Socialinėje srityje daugumos rodiklių<br />
reikšmės gerėjo, neigiamas buvo tik nusikaltimų skaičiaus pokytis 2008 m.<br />
3 lentelėje pateikti aplinkos būklės indekso skaičiavimo rezultatai 2006–2008 m.<br />
Aplinkos būklės indeksas (ABI) 2006–2008 m.<br />
Aplinkos būklės rodikliai<br />
Bazinė ABI<br />
reikšmė<br />
2006<br />
ABI<br />
reikšmė<br />
2007<br />
3 lentelė<br />
ABI<br />
reikšmė<br />
2008<br />
1. Miško žemės plotas, palyginti su šalies plotu<br />
(%)<br />
11,11 11,11 11,11<br />
2. Išmesta teršalų į atmosferą vienam gyventojui<br />
(t)<br />
11,11 13,67 13,21<br />
3. Užteršto ir nepakankamai išvalyto vandens<br />
nuotekų, išleistų į paviršinius vandenis, kiekis, 11,11 12,09 -26,35<br />
tūkst. m 3<br />
Aplinkos būklės indeksas (ABI) 33,33 36,87 -2,03<br />
PASTABA: lentelė sudaryta autorių, remiantis Lietuvos statistikos departamento prie Lietuvos<br />
Respublikos Vyriausybės duomenimis.<br />
Aplinkos būklės indeksas Klaipėdos apskrityje, 2007 m. padidėjęs 10,6 , 2008 m.<br />
gerokai sumažėjo ir tapo neigiamas. Šio indekso būklę neigiamai paveikė 4,2 karto<br />
išaugęs užteršto ir nepakankamai išvalyto vandens nuotekų, išleistų į paviršinius van-<br />
5
Ligita Šimanskienė, Remigijus Čiegis, Jolita Ramanauskienė<br />
denis, kiekis. Miškingumo rodiklis nekito, o išmestų į atmosferą teršalų kiekis, tenkantis<br />
vienam gyventojui, 2007 m. sumažėjęs 23 , 2008 m. šiek tiek išaugo.<br />
Kadangi šie rodikliai aiškiai rodo ekonominę ir socialinę Klaipėdos apskrities situaciją<br />
bei aplinkos būklę, juos sujungus galima išvesti integruotą darnaus vystymosi<br />
indeksą (žr. 1 paveikslą).<br />
120<br />
Bendrasis Klaipėdos apskrities darnumo<br />
rodiklis<br />
100<br />
80<br />
60<br />
40<br />
20<br />
0<br />
2006 2007 2008<br />
1 pav. Integruotas darnaus vystymosi indeksas Klaipėdos apskričiai 2006–2008 m.<br />
Remiantis atliktu skaičiavimu galima teigti, kad ekonominė padėtis Klaipėdos apskrityje<br />
nagrinėjamuoju laikotarpiu šiek tiek pablogėjo, o socialinio vystymosi rodikliai<br />
išaugo 1,10 karto. Aplinkos būklė apskrityje 2008 m. gerokai pablogėjo dėl smarkiai<br />
išaugusio užteršto ir nepakankamai išvalyto vandens nuotekų, išleistų į paviršinius<br />
vandenis, kiekio. Gauti rezultatai rodo neigiamas darnaus vystymosi tendencijas Klaipėdos<br />
apskrityje 2008 m. Integruotas darnaus vystymosi indeksas, 2007 m. išaugęs<br />
11,3 , 2008 m. sumažėjo 43,3 .<br />
4 lentelėje pateiktas procentinis kiekvieno bloko rodiklių indėlis į integruotą darnaus<br />
vystymosi indeksą.<br />
4 lentelė<br />
Procentinis integruoto darnaus vystymosi indekso pasiskirstymas pagal aspektus Klaipėdos<br />
apskrityje 2006–2008 m.<br />
Indeksai 2006 2007 2008<br />
Ekonominio vystymosi indeksas 33,33 35,76 48,92<br />
Socialinio vystymosi indeksas 33,33 31,10 <strong>54</strong>,06<br />
Aplinkos būklės indeksas 33,33 33,14 -2,98<br />
Iš viso 100 100 100<br />
Optimalus dydis 33,33 33,33 33,33<br />
PASTABA: sudaryta autorių, remiantis Lietuvos statistikos departamento prie Lietuvos Respublikos<br />
Vyriausybės duomenimis.<br />
6
KLAIPĖDOS APSKRITIES DARNAUS VYSTYMOSI VERTINIMAS<br />
Ši lentelė rodo, kad pavienių aspektų atžvilgiu Klaipėdos apskrities vystymasis nebuvo<br />
tolygus ir darnus, nors integruotas darnaus vystymosi indeksas I DV 2007 m. didėjo<br />
(daugiausia socialinio vystymosi sąskaita). 2008 m. kitimą didžiąją dalimi nulėmė<br />
neigiami aplinkos būklės pokyčiai apskrityje. Spartesnis ekonominis augimas ir socialinis<br />
vystymasis vyko aplinkos būklės kaina. Šis skaičiavimas neapima daugelio Klaipėdos<br />
apskričiai aktualių darnaus vystymosi rodiklių, be to, jų skaičius buvo nedidelis<br />
– tik po tris kiekvienai darnaus vystymosi dimensijai. Deja, reikia pažymėti, kad<br />
Klaipėdos apskrities situacija yra viena blogiausių visoje Lietuvoje, vertinant darnumo<br />
aspektu. Todėl norint, kad Klaipėdos apskrityje būtų gera gyventi, siekiant ekonominio<br />
pakilimo, būtina neužmiršti ir ekologinės bei socialinės krašto būklės.<br />
Išvados<br />
1. Standartiškai integruotas darnaus vystymosi indeksas apima tris darnaus vystymosi<br />
aspektus – ekonominį, socialinį ir ekologinį, kuriems įvertinti (atskleisti)<br />
pasirinkti statistiškai patikimi duomenys.<br />
2. Aktuali problema, kaip kiekybiškai apibrėžti šalies arba konkretaus regiono /<br />
apskrities darnaus vystymosi prioritetus ir įvertinti jų kitimą bei perspektyvas.<br />
Darnaus vystymosi pokyčiams įvertinti pasirinkome integruoto indekso skaičiavimo<br />
metodiką.<br />
3. Gauti rezultatai parodė neigiamas darnaus vystymosi tendencijas Klaipėdos<br />
apskrityje 2008 m. Integruotas darnaus vystymosi indeksas, 2007 m. išaugęs<br />
11,3 (daugiausia socialinio vystymosi sąskaita), 2008 m. sumažėjo 43,3 .<br />
4. Teigdami, kad 2006–2008 m. Klaipėdos apskritis vystėsi darniai, prieštarautume<br />
darnaus vystymosi koncepcijai, nes ją sudarantys komponentai – ekonominis<br />
efektyvumas, socialinis teisingumas ir aplinkos būklė – nebuvo lygiaverčiai.<br />
Nors 2008 m. ekonomika augo sparčiai ir gerėjo socialinis gyvenimas,<br />
tais pačiais metais ypač pablogėjo aplinkos būklė, todėl darnus vystymas<br />
tapo neįmanomas.<br />
Gauta <strong>2011</strong> 02 22<br />
Pasirašyta spaudai <strong>2011</strong> 03 07<br />
Literatūra<br />
Carpenter, R. A. (1993). Can sustainability be measured? Environmental strategy: Newsletter of the IUCN Commission<br />
on Environmental Strategy and Planning 1(5): 13–16.<br />
Čiegis, R. (2004). Ekonomika ir aplinka: subalansuotos plėtros valdymas. Kaunas.<br />
Čiegis, R. (2009). Darnaus vystymosi vertinimas. Taikomoji ekonomika: sisteminiai tyrimai 3(1).<br />
Dahl, A. L. (2007). Integrated Assessment and Indicators. In: T. Hak, B. Moldan, A. L. Dahl. (Eds). Measuring progress<br />
towards sustainability: assessment of indicators: a Project of SCOPE, the Scientific Committee on Problems<br />
of the Environment, of the International Council for Science. Washington, DC.<br />
Eckman, K. (1993). Using indicators of unsustainability in development programs. Impact Assessment 11(3): 275–288.<br />
Gibson, R. B. (2005). Sustainability assessment: criteria and processes. London.<br />
Hardi, P., Barg, S. (1997). Measuring Sustainable Development: Review of Current Practice. Ontario.<br />
Hueting, R., Reijndres, L. (2004). Broad sustainability contra sustainability: the proper construction of sustainability<br />
indicators. Eco-efficiency as abandonment of the nature. Ecological Economics 38: 311–315.<br />
7
Ligita Šimanskienė, Remigijus Čiegis, Jolita Ramanauskienė<br />
Moldan, B., Dahl, A. L. (2007). Chalenges to Sustainable Indicators. In: T. Hak, B. Moldan, A. L. Dahl. (Eds). Measuring<br />
progress towards sustainability: assessment of indicators: a Project of SCOPE, the Scientific Committee on<br />
Problems of the Environment, of the Interbnational Council for Science. Washington, DC.<br />
Spangenberg, J. H. (2002). Institutional sustainability indicators: An anglysis of the institutions in Agenda 21 and a<br />
draft set of indicators for monitoring their effectivity. Sustainable Development 10(2): 103–115.<br />
Subalansuotoji plėtra. (2001). Parengė A. Alijošiūtė, S. Ahvenharju. ECAT. Kaunas.<br />
Šimanskienė, L., Kutkaitis, A. (2009). Logistikos įmonių darni plėtra panaudojant logistikos lygio indeksą (LPI).<br />
Vadybos mokslas ir studijos – kaimo verslų ir jų infrastruktūros plėtrai 19(4): 84–92. Kaunas: LŽŪA: Akademija.<br />
Šimanskienė, L., Čiegis, R. (2010). The Concept of Sustainable Development and its Indicators. Vadybos mokslas ir<br />
studijos – kaimo verslų ir jų infrastruktūros plėtrai 21: 34–42. Kaunas: LŽŪA: Akademija.<br />
ASSESSMENT OF SUSTAINABLE DEVELOPMENT OF KLAIPEDA<br />
COUNTY<br />
Ligita Šimanskienė, Remigijus Čiegis, Jolita Ramanauskienė<br />
Summary<br />
The article analyses sustainable development. Traditionally, the concept of sustainable<br />
development involves three equivalent components: environmental, economic,<br />
and social development; as well as three dimensions of wellbeing, i.e. economic,<br />
ecological, and social, and their complex interrelations, including institutional aspects.<br />
It is necessary to understand, that the conformity and usage of which to perceive sustainable<br />
development is not an easy task, as the three proposed elements of sustainable<br />
development have to be equally assessed. Sustainable development is quite a new<br />
area; therefore, design of indicators has an important role in defining sustainability<br />
itself. Indicators suggested in many other political spheres might be analyzed only if<br />
clear and comprehensive understanding of this sphere and its issues exist. Indicators<br />
are simple enough tool, which allows evaluating economic, social, and environmental<br />
goals of national development. If environmental, social, and economic indicators are<br />
integrated into one, they form an index. Integrated indexes show various important<br />
qualitative sides of the researched phenomena and at the same time demonstrate how<br />
the changes of these indicators in time influence the dynamics of common integrated<br />
index change in time. Understanding of sustainable development relations and search<br />
for necessary compatibility of ecological, economic and social sphere policies requires<br />
innovative methodologies based on new statistical viewpoints. Such a challenge in the<br />
measurement of sustainable development is the creation and coordination of new indicators.<br />
Standard integrated sustainable development index includes three dimensions<br />
of sustainable development – economic, social and environmental: I SD = a 1 I EDI +<br />
a 2 I SDI + a 3 I EI , where: I EDI , I SDI and I EI are respectively the indexes of economic development,<br />
social development and environmental state; a 1 , a 2 and a 3 – the weights of<br />
economic development, social development and environmental state indexes (under<br />
the condition: a 1 + a 2 + a 3 = 1), I SD – integrated sustainable development index.<br />
There was done assessment of sustainable development of Klaipeda County. The<br />
results show that there were negative sustainable development tendencies at Klaipeda<br />
County in 2008. Was too much attention is given to the improvement of economic<br />
8
KLAIPĖDOS APSKRITIES DARNAUS VYSTYMOSI VERTINIMAS<br />
sphere and was forgotten about environmental sphere. Meanwhile the environmental<br />
sphere was completely forgotten during the whole analyzed period (2006–2008 years),<br />
because the environmental index fell from 33.33 percent (basic value) to -2.98 percent.<br />
Summarizing Klaipeda county sustainable development analysis conducted in<br />
2006–2008 it can be noticed that Klaipeda County development was not sustainable,<br />
because the greatest attention was paid to economic sphere, totally or partially neglecting<br />
environmental sphere.<br />
9
Ligita Šimanskienė, Remigijus Čiegis, Jolita Ramanauskienė<br />
10
ISSN 1392-3137. TILTAI, <strong>2011</strong>, 1<br />
LIETUVOS ŽMOGIŠKŲJŲ IŠTEKLIŲ GEOEKONOMINĖ STRUKTŪRA<br />
Stasys Vaitekūnas, Evelina Stefanenkova<br />
Klaipėdos <strong>universitetas</strong><br />
Anotacija<br />
Straipsnyje analizuojama Lietuvos žmogiškųjų išteklių geoekonominė situacija antrojo dešimtmečio<br />
pabaigoje: žmonių skaičius, jo kitimas, struktūrinis (užimtumo) ir teritorinis pasiskirstymas. Pateikiami<br />
svarbiausi veiksniai, turintys įtakos žmogiškųjų išteklių skaičiui bei jų kokybiniam vertinimui.<br />
PAGRINDINIAI ŽODŽIAI: žmogiškieji ištekliai, darbingas amžius, teritorinis gyventojų pasiskirstymas,<br />
žmogiškųjų išteklių kokybė.<br />
Abstract<br />
The article deals with geoeconomical situation of the Lithuania at the end of second decade: number of population,<br />
it changes, territorial, geodemographical (according age) and structural (employment-unempoyment)<br />
distribution. The article analyses the qantitive and qualitative peculiarities of the human resources.<br />
KEY WORDS: human resources, employable age, able-bodied population, geoeconomical structure,<br />
quality of human resources, territorial distribution of population.<br />
Žmogiškieji ištekliai visada buvo svarbūs valstybių ir tautų raidai. Nuo jų skaičiaus, o<br />
vėliau ir nuo jų kokybinių požymių priklausė valstybės raida, jos vieta pasaulio politinėje<br />
ir ūkinėje sistemose, pačios valstybės saugumas. XXI a. pradžioje šie ištekliai įgavo dar<br />
didesnę reikšmę. Tam įtakos turėjo visų pirma globaliniai procesai, kurie apėmė vis didesnius<br />
regionus ir įtraukė vis daugiau žmonių. Antra, pakito pačių žmogiškųjų išteklių kokybinė<br />
sudėtis, t. y. jų išsilavinimas ir išsimokslinimas, kvalifikacijos ir profesionalumo lygis.<br />
Trečia, regioninės rinkos dėl migracijų varžymo panaikinimo padidino žmonių teritorinį<br />
ir socialinį mobilumą, pakeitė migracinių srautų kryptis. Be to, rinkų atvirumas pakeitė<br />
teritorinį gyventojų pasiskirstymą, demografinių procesų rodiklius.<br />
Jau dabar pagal žmogiškųjų išteklių gausą pasaulį galima suskirstyti į dvi dalis:<br />
1) regionai, turintys gausius žmogiškuosius išteklius ir didelį jų potencialą (Pietryčių<br />
Azija, Lotynų Amerika, Afrika); 2) regionai, turintys ribotus arba net mažėjančius<br />
„savus“ žmogiškuosius išteklius (Europa, Šiaurės Amerika, iš dalies Australija). Lietuvą,<br />
kaip ir daugelį Vidurio ir Šiaurės Europos šalių, galima priskirti prie antro tipo<br />
regionų. Žmogiškųjų išteklių potencialas, sparčiai augęs XX a. antrojoje pusėje ir jo<br />
pabaigoje, dabar tampa viena svarbiausių problemų, sprendžiant valstybės ekonominio<br />
ir kultūrinio šalies vystymo klausimus.<br />
Šio straipsnio tikslas – išanalizuoti žmogiškųjų išteklių skaičiaus ir jų svarbiausių<br />
kokybinių požymių situaciją. Pastariesiems ypač svarbūs tokie rodikliai kaip žmonių<br />
amžiaus struktūra, išsimokslinimas, pasiskirstymas pagal užimtumą. Tikslui įgyvendinti<br />
daugiausia remiamasi statistiniais duomenimis ir jų analize. Duomenų analizė parodė ir<br />
kai kurias žmogiškųjų išteklių statistinės apskaitos problemas. Joms galima priskirti<br />
gyventojų išsimokslinimo, kvalifikacijos ir kt. duomenų kasmetinės apskaitos nebuvimą.<br />
Todėl darbe naudojami tik tie duomenys, kuriuos pateikia ES ir Lietuvos statistikos institucijos.<br />
Nėra abejonės, kad <strong>2011</strong> m. visuotinis Lietuvos gyventojų ir būstų surašymas<br />
papildys trūkstamas žinias ir galbūt pakoreguos autorių išsakytas mintis.<br />
Aptariant žmogiškuosius išteklius labai svarbu patikslinti jų sampratą, tuo labiau,<br />
kad šis terminas lietuvių mokslinėje literatūroje yra gana naujas, o tyrinėtojai dažniau-<br />
11
Stasys Vaitekūnas, Evelina Stefanenkova<br />
siai jį vartoja kaip „darbo jėgos“ sinonimą. Šių terminų, kaip sinonimų, vartojimas<br />
ypač plačiai paplitęs vadybos moksle nuo XX a. 7-ojo dešimtmečio. Bandydamas apibrėžti<br />
žmogiškuosius išteklius J. Bagdonavičius, remdamasis J. Greison teorija, teigia,<br />
kad „žmogiškieji ištekliai, žmogiškasis kapitalas yra vertingiausi šiuolaikinės visuomenės<br />
ištekliai, svarbesni už gamtos išteklius ir materialinį turtą“ (Bagdonavičius,<br />
2002). Būtent jie, o ne fabrikai, įrenginiai ir gamybos atsargos, yra konkurencingumo,<br />
ekonominio augimo ir efektyvumo kertinis akmuo. Kai kurie mokslininkai (Elwood,<br />
Holton ir kt., 1996, p. 7) teigia, kad žmogiškieji ištekliai labiau siejami ne su pavienių<br />
individų kvalifikacija ir gebėjimais, bet su jų įsiliejimu į bendrą organizacinę sistemą.<br />
Kai kurie autoriai (Vaitekūnas, 2008, p. 93) tikina, kad egzistuoja glaudus ryšys tarp<br />
žmogiškųjų išteklių ir valstybės geopolitinės bei geoekonominės situacijos.<br />
Svarbiausios žmogiškųjų išteklių socialinėje geografijoje tyrimo kryptys galėtų būti<br />
šios: 1) demografinė: gyventojų amžiaus grupės, vyrų ir moterų skaičiaus santykis, reprodukcija,<br />
socialinė sudėtis; čia ypač svarbios amžiaus grupės, kurios skiriasi išsimokslinimu,<br />
darbo aktyvumu, naujovių priėmimu ir jų taikymu; 2) erdvinė įvairovė: žmogiškųjų<br />
išteklių skirtumai, prasidėję (angl.) Baby boom ir demografinio sprogimo laikotarpiu<br />
ir tebesitęsiantys iki šiol, kai reprodukcijos skirtumai laike ir erdvėje siejami su globaliniais<br />
procesais; 3) įgūdžių ir kvalifikacijos tyrimai: masinio rankinio darbo pramonėje<br />
keitimas intelektualiąja gamyba, kur reikia aukštos kvalifikacijos darbuotojų ir žinių<br />
(informacinės) visuomenės. Pastarasis punktas geografiniu požiūriu įdomus tuo, kad<br />
darbo vieta ir pats darbas individo gali būti atliekamas per didelį atstumą.<br />
Žmogiškųjų išteklių geoekonominė analizė atliekama tiriant užimtumą, gyventojų darbo<br />
pasiskirstymą ir teritorinio pasiskirstymo priežastis. Ji padeda išaiškinti tendencijas ir<br />
kitimo dėsningumus darbo rinkos srityje. Gausią šalies gyventojų kategoriją sudaro dirbantieji<br />
(užimtieji), bedarbiai ir kiti. Labai svarbu juos įvertinti socialiniu ir ekonominiu<br />
požiūriais. Šiuolaikinėje visuomenėje labai padidėjo užimtumo vaidmuo. Kylant valstybės<br />
gerovei, kartu su ekonomine darbo funkcija stiprėja ir socialinė (saviraiškos sąlyga, socialinio<br />
aktyvumo pagrindas ir pan.). Kita vertus, konkretaus asmens gerovė pirmiausia sukuriama<br />
darbu (Gruževskis, 2002, p. 21). Iš šio teiginio galima apibendrinti, kad užimtumas<br />
yra lyg tiltas, jungiantis ekonomikos augimą ir žmogiškųjų išteklių raidą. Žmogiškųjų<br />
išteklių kiekį nulemia gyventojų skaičius, kuris Lietuvoje yra problemiškas (1 lentelė).<br />
12<br />
Gyventojų skaičiaus kitimas Lietuvoje 1990–2010 metais /<br />
Population changes of Lithuania in 1990–2010<br />
1 lentelė / Table 1<br />
Gyventojų skaičius, tūkst.<br />
Gyventojai, proc.<br />
Metai Iš viso miestuose kaimuose miestuose kaimuose<br />
1990<br />
1995<br />
2000<br />
2005<br />
2010<br />
<strong>2011</strong><br />
3693,7<br />
3643,0<br />
3512,1<br />
3425,3<br />
3329,0<br />
3244,5<br />
2513,9<br />
2458,2<br />
2357,1<br />
2281,4<br />
2229,5<br />
2172,0<br />
1179,8<br />
1184,8<br />
1155,0<br />
1143,9<br />
1099,5<br />
1072,5<br />
68,1<br />
67,5<br />
67,1<br />
66,6<br />
67,0<br />
66,9<br />
31,9<br />
32,5<br />
32,9<br />
33,4<br />
33,0<br />
33,1<br />
Šaltinis: Demografijos metraštis, 2009, p. 56, LSD duomenys
LIETUVOS ŽMOGIŠKŲJŲ IŠTEKLIŲ GEOEKONOMINĖ STRUKTŪRA<br />
Lietuvos gyventojų skaičiaus augimas po Antrojo pasaulinio karo dėl įvairių priežasčių<br />
buvo netolygus, bet galima teigti, kad antrojoje XX a. pusėje jis didėjo. Gyventojų skaičiaus<br />
maksimumas Lietuvos Respublikos istorijoje pasiektas 1992 m. Tais metais šalyje<br />
gyveno 3706,3 tūkst. žmonių. Po 1992 m. jų skaičius pradėjo mažėti. Tai atsitiko dėl įvairių<br />
priežasčių, bet svarbiausios buvo trys. Pirma, pasitraukus iš Lietuvos sovietinei armijai,<br />
išvyko ir dalis karininkų šeimų, į savo tikrąją tėvynę grįžo dalis kitataučių. Antra, 1994 m.<br />
prasidėjo depopuliacija, nors jos požymių būta ir anksčiau. Trečia, prasidėjo emigracija. Ją<br />
skatino prasidėjusi bedarbystė, sustiprėjusi ekonominės krizės metais. Oficialios statistikos<br />
duomenimis, Lietuvos žmonių skaičius 1990–2010 m. sumažėjo 449,2 tūkst. Naujas visuotinis<br />
gyventojų surašymas gali parodyti daug didesnį, t. y. dramatišką, žmonių skaičiaus<br />
mažėjimą, nes apskaičiuota, kad vien 2010 m. iš Lietuvos išvyko 83,5 tūkst. žmonių,<br />
oficialiai deklaravusių emigravimą. Tais metais emigracija buvo 3,8 karto didesnė nei<br />
2009 m. Emigracijos mastai darosi dramatiški – iš 1000 žmonių 2009 m. emigravo 6,6,<br />
2010 m. – 25,4. Esant tokiai tendencijai, emigrantų skaičius gali išlikti didelis. Taigi žmogiškieji<br />
ištekliai pamažu senka ir gali sukelti tokias nepageidaujamas tendencijas kaip darbingo<br />
amžiaus, labiausiai kvalifikuotų jauno amžiaus žmonių skaičiaus mažėjimą, spartesnį<br />
pensinio amžiaus žmonių skaičiaus augimą. Tai neišvengiamai lemia valstybės biudžeto<br />
lėšų perskirstymą, socialinių pensijų ir kitų išmokų augimą. Šią grėsmę iš dalies rodo ir<br />
pagrindinių amžiaus grupių santykio pokytis (2 lentelė).<br />
Mažėjant bendram Lietuvos gyventojų skaičiui, sparčiau mažėjo ir vyrų: tarp bendro<br />
gyventojų skaičiaus mažėjimo jie sudarė apie 55 %. Tai galima sieti su tuo, kad daugiau<br />
vyrų išvyko uždarbiauti į užsienį. Emigrantų elgsena kinta lėtai. Kaip ir prieš Antrąjį pasaulinį<br />
karą, dažnai pirmiausia emigruoja vyrai, vėliau – likę šeimos nariai. Moterų emigracija<br />
dažniau susijusi su studijomis užsienyje ir įvairiais ne fiziniais darbais.<br />
Lietuvos gyventojai, net vykstant sparčiam jų mažėjimo (senėjimo) procesui, yra gana<br />
jauni, lyginant su senosiomis Vakarų Europos valstybėmis (Vokietija, Prancūzija ir<br />
kt.). Lietuvoje 2010 m. gyventojų amžiaus mediana buvo 39,4 (vyrų – 36,7, moterų –<br />
41,8) metų. Šis rodiklis turi tendenciją didėti dėl žmonių vidutinės gyvenimo trukmės<br />
ilgėjimo. Dabar vidutinė gyvenimo trukmė sudaro 74,9 (vyrų – 69,9, moterų – 80,1)<br />
metų. Moterys gyvena vidutiniškai apie 10–11 metų ilgiau nei vyrai. Pensinio amžiaus<br />
jų yra dukart daugiau nei vyrų. Viena vertus, tai rodo, kad vyrai gyvena labiau įtemptą<br />
(fiziniu ir psichiniu požiūriu) gyvenimą, kita vertus – didelį vienišų moterų skaičių vyresniame<br />
amžiuje, kurioms, likus vienoms, reikia daugiau socialinės globos.<br />
Gyventojų amžiaus analizė rodo ir kai kuriuos kitus neigiamus reiškinius, iš jų bene<br />
svarbiausias yra dirbančiųjų ir išlaikytinių santykio kitimas. Kitaip tariant, vienam dirbančiajam<br />
tenka vis didesnis išlaikytinių skaičius. Dėmesį atkreipia ir tas faktas, kad jaunesnės<br />
kartos savo skaičiumi jau nebegali kompensuoti vyresniųjų kartų. Tą vaizdžiai rodo vaikų<br />
ir pensininkų skaičiaus santykis: 1990 m. vienam statistiniam pensininkui teko 1,3 vaiko, o<br />
2010 m. – jau tik 0,8–0,9. Mažėjančio gimstamumo tendencijai tęsiantis, ateityje šis santykis<br />
dar pablogės. Tai reiškia, kad norint išlaikyti stabilų gyvenimo standartą reikės prailginti<br />
viršutinę darbinio amžiaus grupę ir / ar, trūkstant darbo išteklių, įdarbinti pensininkus.<br />
Tai jau daro kai kurios ES valstybės. Vokietija rado ir kitą būdą – paskelbė, kad jos darbo<br />
rinka yra atvira. Tai, be abejo, skatins ir Lietuvos žmonių, ypač kvalifikuotų darbininkų ir<br />
aukštos kvalifikacijos gydytojų, slaugių ir kt., išvykimą.<br />
13
Stasys Vaitekūnas, Evelina Stefanenkova<br />
14<br />
2 lentelė / Table 2<br />
Pagrindinių žmonių amžiaus grupių kitimas Lietuvoje 1999–2009 m. /<br />
Changes of the population age group in Lithuania 1999–2009<br />
Amžiaus<br />
grupės<br />
1990 m.<br />
Iš viso<br />
Iki 15 metų<br />
Darbingo a.<br />
Pensinio a.<br />
1995 m.<br />
Iš viso<br />
Iki 15 metų<br />
Darbingo a.<br />
Pensinio a.<br />
2000 metų<br />
Iš viso<br />
Iki 15 metų<br />
Darbingo a.<br />
Pensinio a.<br />
2005 m.<br />
Iš viso<br />
Iki 15 metų<br />
Darbingo a.<br />
Pensinio a.<br />
2010 m.<br />
Iš viso<br />
Iki 15 metų<br />
Darbingo a.<br />
Pensinio a.<br />
Gyventojų skaičius, tūkst.<br />
Palyginti su bendru gyventojų<br />
skaičiumi, %<br />
Iš viso vyrai moterys Iš viso vyrai moterys<br />
3708,2<br />
891,3<br />
2107,7<br />
709,2<br />
3717,7<br />
867,1<br />
2100,3<br />
750,3<br />
3512,1<br />
765,3<br />
2018,0<br />
728,8<br />
3425,3<br />
637,4<br />
2112,3<br />
675,6<br />
3329,0<br />
539,4<br />
2162,5<br />
627,1<br />
1755,7<br />
453,1<br />
1087,8<br />
214,8<br />
1756,6<br />
442,5<br />
1081,9<br />
232,2<br />
1644,3<br />
391,2<br />
1022,8<br />
230,3<br />
1598,1<br />
326,7<br />
1057,0<br />
214,4<br />
1<strong>54</strong>7,7<br />
276,6<br />
1071,8<br />
199,4<br />
1952,5<br />
438,2<br />
1019,9<br />
494,4<br />
1961,1<br />
424,6<br />
1018,4<br />
518,1<br />
1867,8<br />
374,1<br />
995,2<br />
498,5<br />
1827,2<br />
310,7<br />
1055,3<br />
461,2<br />
1781,3<br />
262,9<br />
1090,7<br />
427,7<br />
100,0<br />
24,1<br />
56,8<br />
19,1<br />
100,0<br />
23,3<br />
56,5<br />
20,2<br />
100,0<br />
21,8<br />
57,4<br />
20,8<br />
100,0<br />
18,6<br />
61,7<br />
19,7<br />
100,0<br />
16,2<br />
65,0<br />
18,8<br />
100,0<br />
25,8<br />
62,0<br />
12,2<br />
100,0<br />
25,2<br />
61,6<br />
13,2<br />
100,0<br />
23,8<br />
62,5<br />
14,0<br />
100,0<br />
20,5<br />
66,1<br />
13,4<br />
100,0<br />
17,9<br />
69,2<br />
12,9<br />
100,0<br />
22,5<br />
52,2<br />
25,3<br />
100,0<br />
21,7<br />
51,9<br />
26,4<br />
100,0<br />
20,0<br />
53,3<br />
26,7<br />
100,0<br />
17,0<br />
57,8<br />
25,2<br />
100,0<br />
14,8<br />
61,2<br />
24,0<br />
Šaltinis: Lietuvos gyventojai 1991. Vilnius, 1992, p. 17; Lietuvos gyventojų sudėtis pagal amžių<br />
apskrityse, miestuose ir rajonuose 1966 metų pradžioje, 1996, p. 5; Demografijos metraštis<br />
2009, 2010, p. 37<br />
Žmogiškųjų išteklių saugojimas – tai pirmiausia darbo vietų kūrimas ir normalaus<br />
pragyvenimo lygio bei žmogiškojo orumo užtikrinimas. Žmogiškųjų išteklių geoekonominė<br />
analizė atliekama tiriant užimtumą, gyventojų darbo pasiskirstymą ir priežastis.<br />
Ji padeda išaiškinti tendencijas ir kitimo dėsningumus darbo rinkoje. Gausią šalies<br />
gyventojų kategoriją sudaro dirbantieji (užimtieji), bedarbiai ir kiti. Labai svarbu juos<br />
įvertinti socialiniu ir ekonominiu požiūriais.<br />
Šiuolaikinėje visuomenėje labai padidėjo užimtumo vaidmuo. Kylant valstybės gerovei,<br />
kartu su ekonomine veikla stiprėja ir socialinė darbo funkcija (saviraiškos sąlyga,<br />
socialinio aktyvumo pagrindas ir pan.). Kita vertus, konkretaus asmens gerovė<br />
pirmiausia sukuriama darbu (Gruževskis, 2002, p. 21). Šis teiginys leidžia apibendrinti,<br />
kad užimtumas yra lyg tiltas, jungiantis ekonomikos augimą ir žmogaus raidą.
LIETUVOS ŽMOGIŠKŲJŲ IŠTEKLIŲ GEOEKONOMINĖ STRUKTŪRA<br />
Nuo dirbančiųjų skaičiaus, jų užimtumo lygio ir struktūros priklauso ne tik visos<br />
valstybės ūkio plėtra, bet ir kiekvienos žmonių grupės – dirbančiųjų, vaikų ir pensininkų<br />
– gyvenimo lygis. Gyventojų bendras ir struktūrinis užimtumas yra vienas svarbiausių<br />
valstybės ekonominės raidos rodiklių. Be to, jis rodo darbo išteklių kvalifikaciją,<br />
naujovių diegimą, šalies dalyvavimą tarptautiniame darbo pasidalijime, rinkų<br />
užėmimą ir t. t. (Vaitekūnas, 2006, p. 206).<br />
Remiantis statistikos duomenimis, Lietuvoje užimtumo rodiklis įvairiu laikotarpiu svyravo.<br />
Nuo 1998 iki 2002 m. gyventojų užimtumo procentas laipsniškai mažėjo, tačiau nuo<br />
2002 m. pastebimas aktyvesnis darbuotojų dalyvavimas darbo rinkoje ir 2007 m. pasiektas<br />
aukščiausias užimtumo lygis šalyje – 64,9 proc. Praėjus metams, veikiant pasaulinei ekonominei<br />
krizei, situacija darbo rinkoje suprastėjo ir užimtumas pradėjo mažėti, ėmė trauktis<br />
ir darbo rinkos. Taip, pvz., 2009 m. užimtumo lygis per metus krito net 4,2 %. Gyventojų<br />
užimtumas sumažėjo ir Europos mastu. Europos Sąjungos šalyse 2008 m. užimtumas<br />
siekė 65,9 %, o 2009 m. – 64,6 %. Iš Baltijos šalių Lietuvos gyventojų užimtumo lygis<br />
buvo mažiausias. 2008 m. Latvijoje ir Estijoje užimtumas atitinkamai siekė 68,6 ir 69,8 %,<br />
o Lietuvoje – tik 64,3 %. Ekonominei krizei įsibėgėjus, gyventojų užimtumas sumažėjo<br />
visose valstybėse, ryškiausią skirtumą pajuto Latvija, kur užimtumo rodiklis per metus<br />
krito net 7,7 proc. Estija taip pat prarado nemažą užimtų gyventojų dalį (6,3 %), tuo tarpu<br />
Lietuvoje mažėjimas buvo mažiausias – 4,2 %. Taigi Lietuvoje užimtumo lygis išlieka<br />
mažiausias Baltijos šalių regione.<br />
3 lentelė / Table 3<br />
Lietuvos gyventojų užimtumas atitinkamoje amžiaus grupėje 2009 m., proc. /<br />
Population employment in Lithuania 2009, by percent<br />
Amžiaus grupė, Gyventojų dalis, proc. Moterys Vyrai<br />
(metai)<br />
15 0–19 2,4 2,1 2,6<br />
20–24 39,3 38,4 40,1<br />
25–29 75,2 74,8 75,5<br />
30–34 77,3 81,1 73,6<br />
35–39 76,8 77,7 76,0<br />
40–44 79,0 81,9 76,0<br />
45–49 77,0 78,4 75,5<br />
50–<strong>54</strong> 72,4 74,0 70,4<br />
55–59 63,2 61,2 65,8<br />
60–64 37,3 33 47,6<br />
65 ir daugiau 5,3 3,9 2,1<br />
Šaltinis: Darbo jėga, užimtumas ir nedarbas. Požymiai: lytis, amžius, statistiniai rodikliai ir<br />
metai, 2009.<br />
15
Stasys Vaitekūnas, Evelina Stefanenkova<br />
Gyventojų užimtumo lygiai amžiaus grupėse netolygūs (3 lentelė) dėl žmonių amžiaus<br />
ypatybių ir darbo rinkos pasiūlos atitinkamoms amžiaus grupėms. Žemą užimtumo lygį<br />
15–19 metų amžiaus grupėje galima paaiškinti tuo, kad šio amžiaus gyventojų dauguma<br />
dar dirba arba studijuoja. Didžiausias užimtumas prasideda nuo 20–29 metų. Tai siejama,<br />
viena vertus, su kvalifikacijos įgijimu, antra vertus, su darbdavių poreikių tenkinimu:<br />
jiems reikia jaunų specialistų, kurie kartu su darbo įgūdžių turinčiais darbuotojais gebėtų<br />
diegti naujoves, kurti naujus ar tobulinti „senus“ produktus.<br />
Pagal didžiausią užimtumą (79 %) dominavo žmonių grupė nuo 40 iki 44 m. Šio<br />
amžiaus darbuotojai turi didelę praktinę darbo patirtį, gerą kvalifikaciją, yra pasiekę<br />
tam tikrą karjerą, gauna didesnius atlyginimus. Darbdaviams svarbu ir tai, kad šio amžiaus<br />
žmonės mažiau linkę keisti darbo vietą, išvykti į užsienį.<br />
Didelis užimtumo procentas vyravo ir 30–34 m. amžiaus grupėje. Šie gyventojai<br />
yra aktyviausi ir stabiliausi darbuotojai daugelyje veiklos sričių. Jie labiau išsilavinę ir<br />
išsimokslinę nei seniau dirbantys darbuotojai, turi naujausių profesijos žinių, gautų<br />
aukštosiose ir kitose mokyklose. Galima teigti, kad aukščiausi ir maždaug vienodi<br />
užimtumo rodikliai 2009 m. buvo gyventojų grupėje, kuri apėmė žmones nuo 25 iki<br />
49 m. Čia gyventojų užimtumas svyravo nuo 75,2 iki 79 %.<br />
Mažiausiai užimti gyventojai buvo jaunimas iki 19 m. Jaunuoliai, pabaigę vidurines<br />
ar profesines mokyklas, dažniausiai stoja į universitetus ar kolegijas. Dalis jų atmeta<br />
studijavimo galimybę ir tik dirba. Todėl 20–24 m. gyventojų amžiaus grupėje<br />
užimtumas padidėja iki 39,3 %.<br />
Nuolat mažėja užimtumas vyresniame amžiuje, ypač nuo 50 m. Tai lemia problemos<br />
su sveikata, fizinis ar dvasinis nuovargis, atsilikimas nuo naujovių, vangus jų priėmimas.<br />
Šio amžiaus gyventojai nėra paklausūs ir darbo rinkoje. Dažniausiai joje išlieka, nors ir<br />
vyresni, bet seniau dirbantys, darbdavių pasitikėjimą turintys darbuotojai.<br />
Perkopiant darbingo amžiaus gyventojų ribą, įdomu stebėti, koks vyriausių šalies<br />
gyventojų aktyvumas. Nuo bendro 60–64 m. gyventojų skaičiaus dirba tik 37,3 %. Tai<br />
liudija vyresnio amžiaus gyventojų išstūmimą ar jų pasitraukimą iš darbo rinkos. Be<br />
to, šio amžiaus gyventojai patenka į gyvenimo tarpsnį, kai išeinama į pensiją.<br />
65 m. ir vyresni gyventojai sudaro viso labo tik 5,3 proc. užimtųjų iš visų šios grupės<br />
gyventojų. Didžioji dalis gyventojų jau išėję į pensiją, o pragyvenimo šaltiniu<br />
tampa įvairios socialinės išmokos. Paminėtina, kad vyrų vidutinė gyvenimo trukmė<br />
yra tik apie 68 m., tad dalis jų net nesulaukia tokio amžiaus.<br />
Užimtumo skirtumai matyti ir tarp lyčių. 15–64 m. moterų užimtumas 2009 metais<br />
Lietuvoje buvo didesnis nei vyrų. Lietuvos moterų užimtumo lygis buvo 60,7 %, vyrų<br />
– 59,5 %. Vyrai darbo rinkoje aktyvesni iki 29 m. ir 55–59 m. bei 60–64 m. amžiaus<br />
grupėse. Vyrų iki 29 m. užimtumo rodiklis nedaug, tačiau viršijo moterų užimtumą,<br />
ką galima paaiškinti pirmųjų ar paskesnių vaikų gimdymu. Nuo 29 m. iki <strong>54</strong> m.<br />
darbo rinkoje buvo aktyvesnės moterys, tačiau užimtumo skirtumas tarp šio amžiaus<br />
vyrų ir moterų buvo nedidelis. Galima išskirti tik 30–34 m. amžiaus grupę, kurioje<br />
dominavo moterys, o jų užimtumas buvo net 7,5 % didesnis už vyrų.<br />
Šios užimtumo tendencijos panašios į vykstančias ES, kur moterų užimtumas didėja,<br />
bet išlieka mažesnis nei vyrų, nes moterys sudaro universitetų studentų daugumą.<br />
16
LIETUVOS ŽMOGIŠKŲJŲ IŠTEKLIŲ GEOEKONOMINĖ STRUKTŪRA<br />
2007 m. vyrų užimtumo rodiklis ES siekė 72,5 %, moterų – 58,3 %. Nuo 2000 m. vyrų<br />
ir moterų užimtumo skirtumas sumažėjo tik 3 %.<br />
Atliekant žmogiškųjų išteklių geoekonominį tyrimą svarbu analizuoti gyventojų<br />
užimtumą pagal ekonomines veiklos rūšis. Jis yra gana netolygus (1 pav.), nes pats<br />
užimtumas priklauso nuo bendro šalies ūkio išsivystymo lygio ir jo specializacijos.<br />
1 pav. Gyventojų užimtumas pagal ekonomines veiklos rūšis 2009 m., proc.<br />
Fig. 1. Population employment according to economic activity, 2009, by percent<br />
Šaltinis: Darbo jėga, užimtumas ir nedarbas, 2009; Statistikos departamentas, 2010.<br />
Daugiausia dirbančių gyventojų 2009 m. buvo užimti pramonėje (18,4 %) ir prekyboje<br />
(17,6 %). Tai rodo, kad gamyba ir gyventojų aptarnavimas šalyje plėtojami ekstensyviai,<br />
t. y. didinant dirbančiųjų skaičių, bet ne darbo intensyvumą ir rezultatyvumą.<br />
Per 2001–2009 m. gyventojų užimtumas pagrindinėse darbo srityse kito skirtingai.<br />
Praėjus beveik dešimtmečiui, pastebimai padidėjo užimtų žmonių prekyboje (nuo<br />
13,6 iki 17,6 %), o pramonės sektoriuje sumažėjo 2,4 %. Užimtų gyventojų mažėjimas<br />
pastaraisiais metais pramonėje motyvuojamas tuo, kad praradus rinką Rytuose ir nepajėgiant<br />
gaminti Vakarams, prasidėjo daugelio žmonių grįžimas į natūrinį ūkį, t. y. pradėta<br />
gaminti sau. Be to, privatizuojant pramonės įmones daug žmonių neteko darbo<br />
(Stankevičius, 2009, p. 63).<br />
2009 m. 10,5 proc. visų užimtųjų dirbo švietimo srityje. Palyginti su 2001 m. šis<br />
skaičius beveik nepakito, tačiau nuo 2008 m. pakilo 0,5 %. Lietuvoje žemės ūkyje<br />
dirba dar gana daug žmonių (9,2 %), tai rodo technologijų ir technikos atsilikimą nuo<br />
pirmaujančių valstybių, taip pat mažą darbo našumą. Be to, reikia prisiminti, kad į<br />
žemės ūkyje dirbančiųjų skaičių dažnai neįtraukiami kiti dirbantys šeimos nariai. Taigi<br />
šis procentas realiai gali būti didesnis. Visa tai liudija, kad užimtumo struktūra, būdama<br />
panaši į išvystytų šalių užimtumo struktūrą, savo vidiniu turiniu nuo jų dar atsilieka<br />
ir yra skirtinga efektyvumo lygiu.<br />
Apie 6–9 % užimtųjų sudarė gyventojai, dirbantys tokiose ekonominės veiklos srityse<br />
kaip statybos, sveikatos apsauga ir socialinis darbas, transportas ir apsauga, viešasis<br />
valdymas ir gynyba. Ekonominio pakilimo laikotarpiu, kaip ir buvo galima tikėtis,<br />
17
Stasys Vaitekūnas, Evelina Stefanenkova<br />
išaugo užimtumas statybų sektoriuje. Nuo 2001 m. užimtumas šioje srityje pakilo 4 %<br />
ir sudarė 11 %, tačiau nuo 2008 m., kai prasidėjo statybų nuosmukis, šis procentas<br />
nukrito iki 8,7.<br />
16,7 % sudarė gyventojai, užimti kitose ekonominės veiklos srityse (apgyvendinimo<br />
ir maitinimo paslaugų veikla; meninė, pramoginė ir poilsio organizavimo veikla;<br />
profesinė, mokslinė ir techninė veikla; administracinė ir aptarnavimo veikla; informacija<br />
ir ryšiai; finansinė ir draudimo veikla ir kt.).<br />
2 pav. Apskrityse užimti gyventojai pagal ekonomines veiklos rūšis 2009 m., tūkst.<br />
Fig. 2. Population employment according to economic activity in counties in 2009, thous.<br />
Šaltinis: Lietuvos apskritys, 2009, 2010, p. 27<br />
Žmogiškųjų išteklių užimtumas regionuose skiriasi, atsižvelgiant į regionų specializaciją<br />
(2 pav.), kitus gamtos ir ekonominius išteklius. Atlikta regionų ekonominių<br />
veiklų analizė parodė, kad vyrauja ryškūs skirtumai įvairiose regionų ekonominėse<br />
veiklose. Tai rodo, kad skirtingas šalies regioninis vienetas gali būti specializuotas tam<br />
tikroje ūkio šakoje, atsižvelgiant į gamtines ir ekonomines regiono sąlygas, žmogiškuosius<br />
išteklius, vidaus rinką ir eksporto galimybes, vykdomą politiką ir pan. Jau<br />
dabar bandomi kurti regionai, kurie pakeis apskritis, reikalaujant, kad regionu būtų<br />
pripažintas tik administracinis vienetas, kuris gamina eksportinius gaminius.<br />
Mažiausią dalį gyventojų visose apskrityse sudaro užimtieji statybų sektoriuje. Išskirti<br />
galima nebent Vilniaus (31,5 tūkst.), Kauno (22,3 tūkst.) ir Klaipėdos (15,9<br />
tūkst.) miestus, kurie, kaip stipriausi ekonominiai centrai Lietuvoje, geba intensyviau<br />
plėtoti statybų verslą. Paminėtina, kad nuo 2008 m. per metus užimtųjų skaičius statybų<br />
sektoriuje sumažėjo visose apskrityse dėl ekonominės krizės ir nekilnojamojo turto<br />
„burbulo“.<br />
18
LIETUVOS ŽMOGIŠKŲJŲ IŠTEKLIŲ GEOEKONOMINĖ STRUKTŪRA<br />
Savitai klostosi užimtumas žemės ūkyje pagal apskritis. Dalis žmonių ekonominio<br />
nuosmukio metu pradėjo kurti savus ūkius, auginti įvairius žemės ūkio produktus,<br />
todėl 2009 m. gerokai išaugo užimtųjų skaičius žemės ūkio, žuvininkystės ir miškininkystės<br />
ekonominėje srityje beveik visose apskrityse, išskyrus Klaipėdos ir Vilniaus.<br />
Didžiausias gyventojų skaičiaus šuolis šiame sektoriuje pastebėtas Marijampolės (5,3<br />
tūkst.) ir Tauragės apskrityse (2,3 tūkst.). Šios apskritys ir anksčiau vyravo kaip labiau<br />
agrarinio tipo regionai, o pastaruoju metu dar labiau sutvirtino šias pozicijas.<br />
Pagal užimtumą pramonėje pirmauja Vilniaus (57,8 tūkst.), Kauno (56,6 tūkst.) ir<br />
Klaipėdos (35 tūkst.) apskritys, kuriose įsikūrusios didžiausios pramonės įmonės ir į<br />
šią šaką daugiausia investuojama užsienio kapitalo. 2009 m. beveik visose apskrityse<br />
užimtųjų dalis pramonėje mažėjo. Vienintelėje Utenos apskrityje užimtųjų skaičius<br />
pramonėje liko stabilus ir nepakitęs. Tai lėmė ir pramonės specializacija (maisto produktų,<br />
masinio vartojimo ir plataus asortimento prekių gamyba).<br />
Svarbiausia ir didžiausia ekonominės veiklos rūšis, kur dirba didžiausia dalis Lietuvos<br />
gyventojų, yra paslaugos. Paslaugų sektorius dominuoja visuose regionuose,<br />
tačiau užimtųjų skaičius skiriasi. To priežastis yra bendras gyventojų skaičiaus netolygumas<br />
ir infrastruktūros plėtojimas konkrečiuose regionuose. Vilniaus apskritis, kaip<br />
svarbiausias ekonominis centras šalyje, pastebimai išsiskiria užimtųjų paslaugų sektoriuje<br />
skaičiumi (289,6 tūkst.). Didelė dalis užimtųjų gyventojų paslaugų sektoriuje<br />
buvo Kauno apskrityje (185,7 tūkst.). Panašų skaičių užimtųjų turi Klaipėdos, Šiaulių<br />
ir Panevėžio apskritys. Dėsninga, kad didžiausias skaičius gyventojų, dirbančių paslaugų<br />
srityje, gyvena apskrityse, kuriose įsikūrę pagrindiniai šalies miestai. Paslaugų<br />
sektoriuje užimtų gyventojų skaičius taip pat mažėjo. Tai, matyt, lėmė paslaugų paklausos<br />
mažėjimas dėl valstybės ekonominės situacijos. Nedidelis užimtųjų paslaugų<br />
sektoriuje padidėjimas 2009 m. fiksuotas tik Utenos ir Klaipėdos apskrityse.<br />
Šiame žmogiškųjų išteklių geoekonominiame tyrime aktualu analizuoti gyventojų išsilavinimą<br />
ir išsimokslinimą, kurie rodo visos valstybės ekonominį ir kultūrinį lygį, jos pajėgumą<br />
išsilaikyti šiuolaikiniame pasaulyje. Šios abi sąvokos – išsilavinimas ir išsimokslinimas<br />
– dažnai vartojamos ta pačia reikšme, tačiau iš esmės jos skiriasi. Išsilavinimas – tai<br />
bendras išprusimas arba įgytas mokslas, o išsimokslinimas – kvalifikacijos, mokslo cenzo<br />
lygis ir pan. Gali būti gerai išsilavinęs, bet nebūtinai būsi išsimokslinęs.<br />
Santykinai galima skirti tris išsilavinimo lygius (aukštą, vidutinį ir žemesnį). Aukštas<br />
išsilavinimas aprėpia aukštąjį ir aukštesnįjį; vidutinis – vidurinį, vidurinį su profesine kvalifikacija,<br />
specialųjį vidurinį, pagrindinį su profesine kvalifikacija. Pats žemiausias išsilavinimas<br />
yra pagrindinis, profesinė kvalifikacija neįgijus pagrindinio ir pradinis.<br />
Gyventojų skaičius pagal išsilavinimo lygį įvairiu laikotarpiu labai skyrėsi. Tai lemia<br />
žmogaus savybės, poreikiai, dažnai – ir galimybės. Remiantis Statistikos departamento<br />
pateiktais gyventojų užimtumo statistinio tyrimo duomenimis (4 lentelė), matyti,<br />
kaip gyventojai buvo pasiskirstę pagal išsilavinimo lygius ir kaip skyrėsi besimokančių<br />
ir studijuojančių žmonių skaičius 2005 ir 2009 metais.<br />
19
Stasys Vaitekūnas, Evelina Stefanenkova<br />
20<br />
4 lentelė / Table 4<br />
Užimtų gyventojų išsilavinimas 2005–2009 m., tūkst. ir proc. / Employed<br />
persons by educational attainment in 2005–2009, thous. and by percent<br />
2005 2009 2009<br />
Iš viso žmonių, tūkst. 1473,9 1415,9 100 %<br />
Aukštasis 349,0 434,9 30,7<br />
Aukštesnysis 100,4 83,1 5,9<br />
Specialusis vidurinis 266,9 209,1 14,7<br />
Vidurinis su profesine kvalifikacija 268,8 310,5 22,0<br />
Vidurinis 309,6 262,0 18,5<br />
Pagrindinis su profesine kvalifikacija 50,8 37,0 2,6<br />
Pagrindinis 110,5 69,9 4,9<br />
Pradinis su profesine kvalifikacija 5,1 4,0 0,3<br />
Pradinis 12,8 5,4 0,4<br />
Šaltinis: Darbo jėga, užimtumas ir nedarbas. Požymiai: lytis, amžius, statistiniai rodikliai ir<br />
metai, 2009, p. 22.<br />
Daugelis užimtų gyventojų yra įgiję aukštąjį išsimokslinimą. Lyginant su 2005 m.,<br />
pastaraisiais metais jų skaičius gerokai išaugo. Pirmiausiai tai gali reikšti padidėjusią<br />
gyventojų motyvacija siekti karjeros, įgyti daugiau žinių, kurių reikia esamoje arba<br />
būsimose darbovietėse. Aukštąjį ir aukštesnįjį išsimokslinimą iš viso buvo įgiję 31 %<br />
25–64 m. amžiaus gyventojų. Tuo tarpu vidurinis išsilavinimas sudarė daugumą – net<br />
60 % visų užimtųjų. Galima apibendrinti, kad 2009 m. vidurinį ir aukštesnį už vidurinį<br />
išsilavinimą bei išsimokslinimą turėjo 91,3 % 25–64 metų amžiaus Lietuvos gyventojų.<br />
Tai pats aukščiausias išsilavinimo ir išsimokslinimo lygis per pastarąjį dešimtmetį<br />
šalyje ir vienas aukščiausių Europos Sąjungoje.<br />
Paminėtina, kad žmonių, siekiančių vidutinio išsilavinimo ir įvairių jo pakraipų,<br />
skaičius nuo 2005 m. sumažėjo, išskyrus vidurinį išsilavinimą su profesine kvalifikacija.<br />
Tikėtina, kad taip yra dėl to, jog gyventojai nori ir siekia specializuotis ir bandyti<br />
save realizuoti konkrečioje veikloje. 2009 m. 9 % užimtų gyventojų turėjo tik žemiausią<br />
išsilavinimą. Galbūt tai mažiau motyvuoti, neturintys galimybių tęsti mokslų ar<br />
pakeitę savo gyvenimo būdą asmenys.<br />
Moterys geriau išsilavinusios nei vyrai. 2009 m. aukšto lygio išsilavinimą turėjo<br />
36 % 25–64 metų amžiaus moterų ir 25,5 % vyrų. Moterys dominuoja ir tarp studijuojančiųjų:<br />
2010–<strong>2011</strong> mokslo metų pradžioje universitetuose ir kolegijose jos sudarė<br />
59 proc. visų studentų.<br />
Miestuose išsilavinusių ir išsimokslinusių gyventojų skaičius auga sparčiau nei<br />
kaime. 2009 m. aukštąjį ir aukštesnįjį išsimokslinimą turėjo 38 % visų miestų ir 15 %<br />
kaimų gyventojų (2005 m. – atitinkamai 32 ir 13 %). Išsilavinusių ir išsimokslinusių<br />
žmonių skaičius nedaug augo ir kaimuose. Tai reiškia, kad didėja skaičius gyventojų,<br />
kurie, pabaigę studijas, grįžta į gimtąsias vietoves dėl mažos darbų pasiūlos ir brangaus<br />
pragyvenimo mieste, kuriame studijuota. Tam tikrą įtaką gali daryti ir aukštos<br />
kvalifikacijos miesto gyventojų kūrimasis priemiestiniuose kaimuose.
LIETUVOS ŽMOGIŠKŲJŲ IŠTEKLIŲ GEOEKONOMINĖ STRUKTŪRA<br />
Aukštąjį išsimokslinimą turinčių 25–64 metų amžiaus gyventojų daugiausia yra Vilniaus<br />
(42 %), Kauno (36 %), Klaipėdos (30 %), mažiausiai – Tauragės (15 %) ir Marijampolės<br />
(19 %) apskrityse. Žemesnis lygis būdingas Panevėžio, Šiaulių, Telšių ir Tauragės apskritims<br />
(11–16 %). Toks pasiskirstymas rodo, kad daugiausiai išsilavinusių, labai kvalifikuotų ir išsimokslinusių<br />
žmonių gyvena miestuose, ypač didžiuosiuose, kuriuose yra didesnis mokymo<br />
įstaigų skaičius, įvairesnis specialybių spektras ir didesnės žinių pritaikymo galimybės.<br />
Analizuojant geoekonominę gyventojų struktūrą būtina tirti kitus užimtumui įtakos turinčius<br />
veiksnius, iš jų – ir neįgalumo bei darbingumo lygį (5 lentelė). Deja, tokių tyrimų<br />
ekonominėje ir geografinėje literatūroje beveik nėra. Tai rodo ir nepakankamą dėmesį<br />
žmogiškųjų išteklių sudėčiai, jų efektyvesniam naudojimui. Čia verta prisiminti, kad šių<br />
žmonių 2009 m. buvo net 28 942. Galima teigti, kad neįgaliųjų skaičius šalyje beveik nesiskiria<br />
nuo Jungtinių Tautų duomenų, kurie rodo, kad pasaulyje žmonės su negale sudaro<br />
apie 10 % visų gyventojų (www.ldb.lt). Reikėtų atkreipti dėmesį į tai, kad gerėjant situacijai<br />
darbo rinkoje darbo biržoje užregistruotų neįgalių bedarbių skaičius auga. Kol kas net<br />
90 % neįgaliųjų įdarbinama ne iš darbo biržos. Tai reiškia, kad jų ieško patys darbdaviai.<br />
Didžiausia dalis dirbančių neįgaliųjų užimti paslaugų sektoriuje.<br />
5 lentelė / Table 5<br />
Darbingo amžiaus gyventojų neįgalumas ir darbingumo lygis 2008–2009 m.,<br />
tūkst. / Disability and work capacity of working age people in 2008–2009, thous.<br />
Darbingo amžiaus asmenys, pirmą kartą pripažinti neįgaliaisiais<br />
2008 2009<br />
34232 28942<br />
Darbingo amžiaus asmenų darbingumo lygis<br />
0–25 %<br />
2068 1703<br />
30–55 %<br />
24581 20804<br />
Nors bedarbių skaičius mažėja, tačiau įsitvirtinti darbo rinkoje ilgalaikiams bedarbiams,<br />
neįgaliesiems, vyresnio amžiaus žmonėms sunkiai pavyksta. Ypač problemiška<br />
darbo požiūriu gyventojų grupė yra neįgalieji. Dirbti galintys neįgalieji 2010 m. sudarė<br />
apie 170 tūkst., tuo tarpu dirbantys neįgalieji sudarė tik 30–40 tūkst.<br />
2009 m. pirmą kartą 0–55 % darbingumo lygis nustatytas 22 507 darbingo amžiaus<br />
asmenims (10,5/1000 darbingo amžiaus asmenų). Palyginus su 2008 m., jų sumažėjo<br />
15,6 %. Tai atsitiko ne dėl faktinio neįgaliųjų skaičiaus sumažėjimo, o dėl griežtesnės<br />
kontrolės ir pasikeitusių įstatymų. Žemiausią darbingumo lygį 2009 m. turėjo 1703<br />
darbingo amžiaus gyventojai. Vidutinį – 20 804 asmenys. Šių gyventojų įtraukimą į<br />
darbo rinką gali stimuliuoti tik darbdaviams palankūs įstatymai ir valstybės materialinė<br />
parama kuriant darbo vietas neįgaliesiems.<br />
Visuomenėje mažėja darbo jėgos ir dėl aukšto mirtingumo rodiklio, kuris, nors pastaraisiais<br />
metais ir sumažėjo, tačiau išlieka vienas aukščiausių visoje ES. Mirtingumo<br />
rodikliai darbingo amžiaus gyventojų grupėje keitėsi įvairiu laikotarpiu (6 lentelė).<br />
21
Stasys Vaitekūnas, Evelina Stefanenkova<br />
6 lentelė / Table 6<br />
Darbingo amžiaus gyventojų mirtingumas pagal smulkesnes amžiaus grupes<br />
2000–2009 m., tūkst. / Deaths of working age people by age group<br />
in 2000–2009, thous.<br />
Amžiaus grupė (metai) 2000 2005 2009<br />
2009 m.<br />
1000<br />
gyv.<br />
15–19 232 216 197 0,8<br />
20–24 365 350 292 1,1<br />
25–29 429 451 315 1,3<br />
30–34 620 614 456 2,1<br />
35–39 819 887 691 2,9<br />
40–44 1131 1333 1010 4,1<br />
45–49 1537 1905 1638 6,2<br />
50–<strong>54</strong> 1869 2291 2030 8,9<br />
55–59 2478 2746 2555 13,3<br />
60–64 3226 3508 3053 19,1<br />
Šaltinis: Demografijos metraštis 2006, 2007, p. 100; 2009 (2010), p. 104.<br />
Didžiausią dalį mirusiųjų 2009 m. sudarė vyresni nei 60 metų gyventojai (77,5 %),<br />
tuo tarpu darbingo amžiaus gyventojų mirtingumas sudarė 22 %. Duomenų analizė<br />
rodo, kad mirusiųjų skaičius priklauso nuo gyventojų amžiaus, tačiau akivaizdu, kad<br />
gyventojų mirtingumo rodikliai kyla tada, kai sulaukiama vyresnio amžiaus. Tai raiškiai<br />
rodo mirtingumo koeficientai 1000 atitinkamos amžiaus grupės žmonių. Šis koeficientas<br />
2009 m. augo nuo 0,8 (15–19 metų amžiaus grupėje) iki 19,1 (60–64 metų<br />
amžiaus grupėje). Darbingų gyventojų mirtingumas gerokai padidėja nuo 40 metų, o<br />
darbingo amžiaus galutinėje riboje pasiekiamas aukščiausias mirtingumo lygis.<br />
Nuo 2000 m. iki 2005 m. mirtingumo rodikliai beveik visose darbingo amžiaus<br />
grupėse išaugo, tačiau 2009 m. tapo gerokai mažesnis. Galima teigti, kad per dešimtmetį<br />
patobulėjo žmogaus sveikatos apsaugos sistema, daugiau gyventojų pradėjo rūpintis<br />
savo sveikata. Sugriežtinus kelių eismo taisykles, sumažėjo mirtingumas dėl<br />
nelaimingų įvykių keliuose.<br />
Statistinių duomenų analizė ir jos rezultatai rodo žmogiškųjų išteklių geoekonominės<br />
struktūros sudėtingumą ir jos tiesioginį ryšį su ekonomika. Žmogiškųjų išteklių<br />
geoekonominės situacijos tyrimas leidžia daryti šias išvadas:<br />
1. Patikslinus žmogiškųjų išteklių apibrėžimą, juos galima nusakyti taip: žmogiškieji<br />
ištekliai – tai žmonės, pasižymintys tam tikrais fiziniais ir dvasiniais<br />
bruožais, turintys gyvenimo patirties, kvalifikacinių įgūdžių, darantys esminę<br />
įtaką vystymosi strategijai, politikai, sistemoms, standartams ir procesams.<br />
2. Lietuva turi pakankamai žmogiškųjų išteklių, kuriuos galima panaudoti gerovės<br />
valstybei kurti. Jų efektyvesnį naudojimą varžo ekonominės ir socialinės<br />
šalies vidaus problemos. Ateityje dėl mažėjančio gimstamumo neišvengiamai<br />
22
LIETUVOS ŽMOGIŠKŲJŲ IŠTEKLIŲ GEOEKONOMINĖ STRUKTŪRA<br />
atsiras iš aktyvaus gyvenimo pasitraukiančių kartų (generacijų) kompensavimo<br />
problema.<br />
3. Lietuvos žmogiškuosius išteklius galima apibūdinti kaip gerai kvalifikuotą, išsimokslinusią<br />
darbo jėgą, kuri, sprendžiant pagal emigracijos mastą, turi paklausą<br />
labiau ekonomiškai išvystytose šalyse. Su tuo susijęs ir „protų nutekėjimas“<br />
iš Lietuvos. Kartu Lietuva praranda labiausiai kvalifikuotus specialistus<br />
ir darbininkus.<br />
4. Dėl vidutinės gyvenimo trukmės ilgėjimo ir pensinio amžiaus žmonių skaičiaus<br />
augimo didėja išlaikytinių skaičius vienam dirbančiajam. Ateityje ši<br />
problema aštrės dėl mažėjančio ikidarbinio amžiaus žmonių skaičiaus.<br />
5. Gyventojų užimtumo struktūra panaši į išvystytų šalių, tačiau išsamesnė analizė<br />
rodo Lietuvos ekonomikos stabilumo trūkumą, jos nesugebėjimą konkuruoti<br />
su kitomis Vakarų valstybėmis. Tokia situacija būdinga ir gyventojų užimtumui<br />
apskrityse.<br />
Gauta <strong>2011</strong> 02 02<br />
Pasirašyta spaudai <strong>2011</strong> 03 07<br />
Literatūra<br />
Bagdonavičius, J. (2002). Žmogiškasis kapitalas. Vilnius: VPU.<br />
Darbo jėga, užimtumas ir nedarbas. Požymiai: lytis, amžius, statistiniai rodikliai ir metai. (2009). Statistikos departamento<br />
duomenys.<br />
Demografijos metraštis 2006. (2007). Vilnius: LSD.<br />
Demografijos metraštis 2009. (2010). Vilnius: LSD.<br />
Gruževkis, B. (2002). Žmogaus socialinė raida: užimtumas. Vilnius.<br />
Holton Elwood, F. I., Trott, J. W. Jr. (1996). Trends toward a closer integration of vocational education and human<br />
resources Development. Journal of Vocational and Technical Education, vol. 12, no. 2.<br />
Prieiga internetu: http://www.ldb.lt/Informacija/Apie/Documents/mtyrimas_neigaliuju_ADRPP_20080723.pdf (žiūrėta<br />
<strong>2011</strong> 01 05).<br />
Prieiga internetu: http://ec.europa.eu/economy_finance/een/002/article_4073_en.htm (žiūrėta <strong>2011</strong> 01 23).<br />
Lietuvos apskritys 2009. (2010). Vilnius: LSD.<br />
Lietuvos gyventojai 1991. (1992). Vilnius: LSD.<br />
Stankevičius, P. (2009). Lietuvos pramonės transformacijos ir jų socialinės-ekonominės pasekmės. Vilnius: VPU.<br />
Vaitekūnas, S. (2008). Human resources of Lithuania: on the question of the fate of the nation. Bulletin of Geography 10.<br />
GEOECONOMICAL STRUCTURE OF THE HUMAN RESOURCES IN<br />
LITHUANIA<br />
Stasys Vaitekūnas, Evelina Stefanenkova<br />
Summary<br />
Human resources have always been important for the development of states and nations.<br />
From their number, and then from their qualitative characteristics depended the<br />
development of state, its position in the political and economical system, and the state's<br />
security. At the beginning of the 21 st century these resources have gained even more<br />
23
Stasys Vaitekūnas, Evelina Stefanenkova<br />
significant meaning. At first this is influenced, in particular, by global processes, which<br />
include bigger regions and more people. Second, qualitative composition of human resources<br />
has changed, i.e. their education, qualifications and professional level. Third, the<br />
regional market for the abolition of restriction increased the migration of human spatial<br />
and social mobility and changed the direction of migration flows. Also openness of<br />
markets changes spatial allocation of population, demographic indicators.<br />
The definitions of human resources made by some previous researchers are debatable.<br />
By accepting some of their claims, the authors seek a more appropriate definition.<br />
It could be that: human resources – are whole people with certain physical and<br />
spiritual features, life experiences, professional skills, which have a substantial impact<br />
on the development of strategies, policies, standards, systems and processes. This verson<br />
of definition is based on the fact that human resources determine state power, the<br />
general and structural policies, place in any spatial system, and so on.<br />
The most important research directions of human resources in social geography<br />
could include the following: 1) Demographics: population by age group, male-female<br />
ratio, reproduction, social structure. Here is important the age groups differing by education,<br />
work activity, the adoption of innovations and their application, 2) Spatial diversity:<br />
differences in human resources, Baby Boomers on the onset of demographic<br />
explosion and continued during the period prior to the reproduction of the differences<br />
in time and space associated with global operations; 3) Skills and proficiency tests:<br />
mass change of manual work to intellectual production in industry, requiring a highly<br />
skilled workforce and the knowledge (information) of society. The latter point is interesting<br />
in terms of geography and the fact that the workplace and the individual's work<br />
can be carried out over large distances.<br />
Statistical data analysis and the results show complex structure of the human resources<br />
geo-economics and its direct link with the economy. Lithuanian human resources<br />
can be described as a highly skilled and educated. The downside is that increased<br />
immigration, the increased life expectancy and reduced fertility has started especially<br />
rapid population aging process. At the same time groups of people with normal<br />
age-structure is being vulnerable of what is causing the problems. The growth of elderly<br />
population requires recounting state’s budget, increase expenditures on social<br />
welfare, pensions, thereby reducing them for education and culture. The research of<br />
geo-economical situation of Lithuanian human resources by the authors of this article<br />
leads to the following conclusions.<br />
1. Human resources, if revising their definition, can be defined as follows: human<br />
resources – people with certain physical and spiritual features, life experiences,<br />
professional skills, which have a substantial impact on the development<br />
of strategies, policies, standards, systems and processes.<br />
2. Lithuania has a sufficient amount of human resources which can be used for<br />
the welfare of state. Economic and social domestic problems constrain their<br />
efficient use. In the future, the declining birth rate will inevitably lead to the<br />
retirement of generations from the active living.<br />
3. Lithuanian human resources can be described as well-qualified, educated<br />
work force, which, judging by emigration, has a demand in more economical-<br />
24
LIETUVOS ŽMOGIŠKŲJŲ IŠTEKLIŲ GEOEKONOMINĖ STRUKTŪRA<br />
ly developed countries. This is related to “brain drain” from Lithuania. At the<br />
same time Lithuania is losing the most skilled professionals and workers.<br />
4. Increased life expectancy and the growth of elderly people population is increasing<br />
the number of dependents per worker. In the future this problem will<br />
get more acute because of the decreasing number of pre-working age.<br />
5. The structure of labor force is similar to that of developed countries, but a deeper<br />
analysis shows a lack of stability of the Lithuanian economy and its inability<br />
to compete with other Western countries. This situation is very common<br />
in counties also.<br />
25
Stasys Vaitekūnas, Evelina Stefanenkova<br />
26
ISSN 1392-3137. TILTAI, <strong>2011</strong>, 1<br />
PROBLEMS OF THE DEVELOPMENT OF THE PENSION<br />
INSURANCE IN THE INDEPENDENT LITHUANIA<br />
Audrius Bitinas<br />
Mykolas Romeris University<br />
Abstract<br />
The aim of this article is to analyse the causes, tendencies, practical reforms and perspectives of the pension<br />
system in Lithuania. Also in this article the regulation of the right to the social insurance in the international and<br />
European Union (EU) law documents were analysed. The analysis of development of Lithuanian state social<br />
pension insurance guarantees is an actual issue, because the main task of the pension system is to create for each<br />
member a stable and adequate source of retirement income, implementing the idea of social justice and without<br />
reducing state social security guarantees. In this article the scientific literature analysis, legal acts analysis,<br />
document analysis, historical methods were used. It may be used as methodical literature studying the actual<br />
processes in the field of the pension system reforms of Lithuania.<br />
KEY WORDS: pension system, reform, Lithuania, funded pension system, tendencies, perspectives.<br />
Anotacija<br />
Straipsnyje nagrinėjamos pensijų sistemos ir jos reformų Lietuvoje priežastys, tendencijos ir perspektyvos. Taip<br />
pat tarptautiniai ir Europos Sąjungos (ES) įstatymai bei dokumentai, reglamentuojantys teisę į valstybinį socialinį<br />
draudimą. Lietuvos valstybinio socialinio draudimo pensijų sistemos, pensijų garantijų raidos analizė yra<br />
aktuali problema, nes pagrindinė kiekvienos šalies pensijų sistemos užduotis – kiekvienam šios sistemos dalyviui<br />
garantuoti stabilų ir adekvatų pajamų senatvėje šaltinį, nemažinant egzistuojančių valstybinio socialinio<br />
draudimo sistemos garantijų ir taip įgyvendinti socialinio teisingumo idėją. Šiame straipsnyje taikomi mokslinės<br />
literatūros ir teisės aktų analizės bei istorinis metodai. Straipsnis gali būti naudingas kaip metodinė priemonė<br />
aktualioms pensijų sistemos proceso ir reformų Lietuvoje studijoms.<br />
PAGRINDINIAI ŽODŽIAI: pensijų sistema, reforma, Lietuva, finansuojama pensijų sistema, tendencijos,<br />
perspektyvos.<br />
Introduction<br />
The aim of state social insurance is to reduce the poverty and to protect persons from<br />
the poverty due to the occurrence of social risks, to promote social inclusion and equity<br />
between different social groups. State social insurance is based on the solidarity principle,<br />
i.e. social security contributors in real-time finance social security beneficiaries.<br />
State social pension insurance and other types of social insurance and reforms in<br />
Lithuania, like other European Union countries, is an ongoing process because of<br />
changing economic, political and social phenomena, developing the concept of reforms<br />
strategies, increasing the European Union’s institutions activity in the field of<br />
pensions etc. State social pension insurance system reforms and effective governance<br />
is analyzing in accordance with best practice in other countries, identifying the social,<br />
economic and cultural phenomena in the country and identifying necessaries changes<br />
in the pension system.<br />
The right to the social security has been mentioned already in the Versailles Treaty<br />
of 28 June 1919, almost at the same time the creation of modern social insurance system<br />
in Lithuania (Republic of Lithuania declared its independence in 1918) began.<br />
The Lithuanian Republic had to create a new social insurance system, primarily fo-<br />
27
Audrius Bitinas<br />
cused on the prevention of occupational accidents and health care and only then at an<br />
universal pension system model. The social security pension insurance in the interwar<br />
Lithuania was expanded, but an universal pension system did not introduced before<br />
the Second World War. Currently in Lithuania the state social insurance schemes are<br />
applying for all social groups and covers all risks: pension, sickness and maternity,<br />
occupational accidents and occupational diseases, health and unemployment.<br />
At the end of XX century, European Union countries faced with social changes in family<br />
and employment structure (growth of the number of divorces, increased demand for<br />
highly skilled professionals etc.), economic changes (decreasing economic growth and<br />
deindustrialization) and demographic challenges (ageing). Principles of social solidarity<br />
and social security, the fight against poverty faced with a liberal conception of economic<br />
development (i.e. the social security system should not hinder economic development and<br />
only liberal labour market can better regulate social security). The traditional concept of<br />
the welfare state has changed because of increasing of social security costs and the slowdown<br />
in economics, therefore states tried to find new forms of organization and management<br />
of the social security systems. However, liberalism did not outweigh the importance<br />
of social protection guarantees and many European Union countries began to reform state<br />
social insurance systems in the past decade, which aim – to reduce the budget deficit,<br />
promote efficiency and strengthen the state social insurance guarantees. The development<br />
of liberal ideas did not bypassed Lithuanian pension system. The pension system reform of<br />
2003 raised the wide discussion on the state social pension insurance system future development<br />
of Lithuania. This reform clearly demonstrates that the government opted for a<br />
liberal position, i.e. funded pension system's participants on a voluntary basis (though it is<br />
actively promoting) has a possibility to transfer a part of the state social insurance guarantees<br />
into private pension funds.<br />
2. Regulations of the right to social insurance in the international and<br />
European Union documents<br />
State social insurance – one of the most psychologically acceptable and widely spread<br />
forms of income redistribution in many countries, when everyone knows that state social<br />
insurance contributions will be used exclusively to pay the social benefits (40, p. 7).<br />
In the State Social Insurance Law of Republic of Lithuania we could find a definition<br />
of the state social insurance which means a part of the system of social security<br />
whose measures are intended to compensate, in full or in part, for the income derived<br />
from work and lost by insured persons and, in the cases specified by laws, their family<br />
members as a result of insured events or to cover additional expenses (24).<br />
2.1. Regulations of the right to social security in the international documents<br />
The right to social security is already mentioned in Versailles Treaty of 28 June<br />
1919, this right also included in the Statute of the International Labour Organization<br />
(41, p. 5).<br />
28
PROBLEMS OF THE DEVELOPMENT OF THE PENSION INSURANCE IN THE INDEPENDENT…<br />
The right to social security as a human right also enshrined in the United Nations<br />
Universal Declaration of Human Rights of 10 December 1948 and in the International<br />
Covenant on Economic, Social and Cultural Rights of 16 December 1966. Article 9 of<br />
this International Covenant on Economic, Social and Cultural Rights provides that the<br />
States Parties to the present Covenant recognize the right of everyone to social security,<br />
including social insurance (42).<br />
Thus, the consolidation of social insurance law of the United Nations documents<br />
has become an important force for strengthening the overall social insurance principles<br />
in the national legal systems and established the obligation of States to ensure that<br />
the right to social security would be released.<br />
In European Declaration of Human Rights of 4 November 1950 we could find not<br />
only the right to the social security, but also instruments for the protection of this<br />
right. Any person who believes that the state violated his rights, and exploited the national<br />
legal remedies, may appeal to the European Court of Human Rights (43).<br />
Article 12 and 13 of the European Social Charter of 1961 (revised in 1996) establishes<br />
the right to social insurance and social assistance. Defending the rights the annual<br />
reports and the collective complaints procedure settled out. Article 12 of this<br />
Charter stipulates that with a view to ensuring the effective exercise of the right to<br />
social security, the Parties undertake: a) to establish or maintain a system of social<br />
security; b) to maintain the social security system at a satisfactory level at least equal<br />
to that necessary for the ratification of the European Code of Social Security; c) to<br />
endeavour to raise progressively the system of social security to a higher level; d) to<br />
take steps, by the conclusion of appropriate bilateral and multilateral agreements or by<br />
other means, and subject to the conditions laid down in such agreements, in order to<br />
ensure equal treatment and the granting, maintenance and resumption of social security<br />
rights (44).<br />
European Social Security Code of 16 April 1964 requires to the states to adopt the<br />
best possible solutions for its citizens in the field of the social security system and to<br />
improve the procedures. This Code is aimed at facilitating the social progress and to<br />
encourage all Member States to further develop their social protection systems (45).<br />
2.2. Acts of the state social insurance coordination in the European Union<br />
European Coal and Steel Community Treaty of 1951 is intended to improve working<br />
conditions and raise living standards. European Economic Community Treaty of<br />
1957 introduced free movement of persons, goods, services and capital and ensure the<br />
rights of migrant workers. The aim of European Economic Community law has been<br />
to focus on the social security rights of migrant persons and economic development.<br />
The Resolution of the European Economic Community Council of 1974 “On the<br />
Social Action Program” provides that economic development should be an integral<br />
part of social policy. Social Action Program has provided to improve employment,<br />
improve the implementations of the adopted decisions in the social, economic and<br />
labour law field (33, p. 67).<br />
29
Audrius Bitinas<br />
The notion of the social insurance do not exist in the EU legislation, but the first Regulations<br />
setting the standards for coordination in key areas of social insurance (sickness and<br />
maternity benefits, disability, old age and widows' pensions, accidents at work and occupational<br />
disease benefits, unemployment benefits, family allowances), already adopted in<br />
1958 by the European Economic Community Council (Regulations No. 3 and No. 4).<br />
Article 4 of Regulation (EEC) No. 1408/71 of the Council of 14 June 1971 “On the<br />
application of social security schemes to employed persons and their families moving<br />
within the Community” stipulates that this Regulation shall apply to all legislation<br />
concerning the following branches of social security: (a) sickness and maternity benefits;<br />
(b) invalidity benefits, including those intended for the maintenance or improvement<br />
of earning capacity; (c) old-age benefits; (d) survivors' benefits; (e) benefits in<br />
respect of accidents at work and occupational diseases; (f) death grants; (g) unemployment<br />
benefits; (h) family benefits. This Regulation shall apply to all general and<br />
special social security schemes, whether contributory or non-contributory, and to<br />
schemes concerning the liability of an employer or ship-owner (46).<br />
The Single European Act of 1986 initiated discussion about the convergence of social<br />
protection systems. To achieve this goal the various forms of cooperation between<br />
countries has been developed. For example, the Mutual Information System on Social<br />
Protection (MISSOC) introduced.<br />
The Community Charter of the Fundamental Social Rights of Workers of 1989<br />
provides that the same attention for the social issues should be given as to the economic<br />
issues. Although the Charter was declaratory, but it showed the EU desire to<br />
regulate in detail the social security rights and to promote social integration in the EU.<br />
The principles of the Charter were set out in the treaty of Maastricht of 1992.<br />
The role of EU institutions particularly increased after Lisbon EU Council of 2000,<br />
in which has been agreed that social policy and social security is a priority objective of<br />
the EU, but economic growth must be linked to the social integration of countries.<br />
This Council adopted the Lisbon strategy and set the strategic goals in 10 years: a) the<br />
European Union should be the most competitive and dynamic knowledge-based economy<br />
in the world, b) to develop and improve technological progress and knowledge<br />
society, as well as carry out necessary reforms and to reduce social exclusion. Social<br />
protection systems need to help society to adapt to the economic changes and the state<br />
must give the great attention to the adequacy of pension systems and sustainability: to<br />
increase employment, reduce public debt and begin the pension reforms.<br />
Lisbon EU Council has introduced the “the open method of coordination”, i.e. the<br />
action plan to promote and improve cooperation between countries and to formulate<br />
common goals for reforming the pension systems. Another aim of “the open method<br />
of coordination” is to harmonize the social policies of Member States to follow best<br />
practices. “The open method of coordination” allows to the countries to maintain a<br />
constructive dialogue on the common goals of good governance practices and to exchange<br />
ideas searching the model of sufficient and financially stable pension systems,<br />
also prompted them to intensify the fight against poverty and social exclusion.<br />
European Code of Social Security of 1964 is important not only to the Council of<br />
Europe, but across the EU because the EU does not have such a document, establish-<br />
30
PROBLEMS OF THE DEVELOPMENT OF THE PENSION INSURANCE IN THE INDEPENDENT…<br />
ing mandatory minimum standards of social protection and guaranteeing the right to<br />
social insurance. As the EU's competences in particular pension systems are limited, a<br />
major role in EU social policy development has the European Court of Justice.<br />
European Union social policy objective – to promote the growth of living standards<br />
combining economic growth with social protection. Implementing this objective, the<br />
EU institutions coordinate social policies and provides recommendations of EU countries<br />
on social security reforms. EU institutions try to impose certain common criteria<br />
to all countries, which could be distinguished as unique European Union's social<br />
model. Such features of the European Union's social model could be identified: “the<br />
open method of coordination”, the Lisbon Strategy, social dialogue, the EU enlargement<br />
and the jurisprudence of the European Court of Justice.<br />
European Union Parliament pointed that in order to better meet the demographic<br />
changes and globalization, it is essential to modernize and reform the European social<br />
model and to better adapt human resources to the rapid technological evolution, in order to<br />
achieve social integration, social justice and the eradication of poverty. The European social<br />
model must include measures to increase immigration, promoting social inclusion,<br />
equity, solidarity, individual rights and responsibilities of non-discrimination, to take the<br />
opportunity for all the citizens to access to high quality public services (47).<br />
3. Development and Prospects of Pension Insurance in Lithuania<br />
Development of a modern social security system in Lithuania started when the Republic<br />
of Lithuania declared its independence in 1918. Contemporary Republic of Lithuania needed<br />
to develop a new social security system, which first of all should be directed towards protection<br />
against accidents at work and health care and only later determination of a universal<br />
model of the pension system. Unfortunately, after the World War II when the states of the<br />
Western Europe (Great Britain, France, Germany) put the foundations to their modern social<br />
security system, the subsequent development of the social security system of Lithuania was<br />
developed according to the soviet model, the main feature of which was a total domination<br />
of the state in establishing principles of the social security and eliminating a possibility for<br />
the individuals themselves to create their social welfare. After restoration of independence<br />
development tendencies of the modern social security system of Lithuania have been closely<br />
related to membership of Lithuania in the European Union (EU), economic phenomena and<br />
ageing process of the society.<br />
3.1. Development of Social Security System after Declaration of Independence of<br />
Lithuania<br />
Pension system was not universal during the period between wars. Personal pensions<br />
were assigned based on laws of an individual character. For instance, Law on Assigning<br />
a Pension to Dr. Jonas Basanavičius of 8 July 1921 indicated that 2.000 golden Lithuanian<br />
coins should be assigned to establisher Doctor Jonas Basanavičius of the magazine<br />
“Ausra” for his remarkable merits during revival of Lithuanian nation and they should<br />
31
Audrius Bitinas<br />
be paid from the credit of the Ministry of Education every month until his death” (1)].<br />
Law on assigning student grants and pensions of 6 June 1924 indicated a list of specific<br />
persons who were assigned pensions (6)]. Based on special acts of law such pensions<br />
have been indexed (4) and later related to the categories of state clerks (9).<br />
Later on 12 June 1925 a Law on Pensions for remarkable persons of the society<br />
was enacted which defined that “pensions for remarkable persons of the society should<br />
be paid lifelong which would be equal to any category of the state clerk salary or part<br />
of it. Pensioners should also be paid the holiday bonus, too (Article 1). Such pensions<br />
are “assigned and their category is established by the President of the Republic at the<br />
suggestion of the Cabinet of Ministers” (Article 2). However, it should be mentioned<br />
that “pensioners, who received a pay for their job from the State Budget, did not get a<br />
pension. Exceptions were made only to persons who used to get a student grant or<br />
pension before inaction of this law” (Article 3).<br />
Another group of persons, who had regulated pension insurance, was soldiers. On<br />
21 August 1922 a Law on Pension for soldiers, who were disabled or their family<br />
members and also for families of the killed soldiers (2) was enacted and a Chart for<br />
determination of the loss of working capacity was approved in supplement to this law<br />
(3). On 10 April 1923 Ministers of Finance, Trade and Industry ratified Regulations<br />
for enforcement of the law on Pension for soldiers who were disabled or their family<br />
members and also for families of the killed soldiers (5), where payment of pension<br />
issues, the procedure for budget, the procedure for determination of working capacity,<br />
a list of documents necessary for obtaining pension, lodging powers, the procedure for<br />
issuing pension books and their use and etc. were described in detail.<br />
Later on 23 June 1925 a Law on Pension for soldiers (8) was enacted which established<br />
that “the state shall grant pensions to war disabled persons and after their death to<br />
their families; to families of the killed soldiers if soldiers have been killed or missing<br />
during their service or because of service in the Lithuanian state army; to Riflemen of<br />
the Union of Lithuanian Riflemen if they served as soldiers or comply with item one and<br />
two of this paragraph; to soldiers who served in the army for twenty years and more and<br />
after their death to their family members” (Article 1 of the Law). Under Article 2 of the<br />
law on Pensions for soldiers “war disabled persons are deemed as persons who lost their<br />
health or working capability serving or as a result of serving in the army”. Articles 4–8<br />
of the Law describes in detail rules for establishing pensions, additional bonuses for loss<br />
of working capability and cases of increasing pensions. For instance, it is said that establishing<br />
a monthly pension for the war disabled person, the last basic salary depending on<br />
the rank and duties of the officer, war doctor, war official or war chaplain is taken as a<br />
unit of calculation. Regulations for proper execution of the Law on pensions for soldiers<br />
(10) describe in detail issues relating to allotment of funds, formation of budget, filing<br />
applications and their consideration, medical checks and so on.<br />
Pension insurance has been applied to the state clerks, too. On 13 November 1925<br />
a Law on Pensions for State clerks was enacted (11), Article 1 of which defined that<br />
“a state clerk is entitled to the pension who held office at least twenty five years; a<br />
state clerk who held the office at least twenty years if he/she furnishes with a certificate<br />
issued by the medical check board that he/she is no longer able to hold the office;<br />
32
PROBLEMS OF THE DEVELOPMENT OF THE PENSION INSURANCE IN THE INDEPENDENT…<br />
a state clerk who held the office at least ten years if he/she was dismissed from the<br />
office as a result of weaker psychical or physical state; a state clerk who lost at least<br />
twenty five percent of his/her physical or professional capacity as a result of his/her<br />
duties; a family of the deceased state clerk who died being a pensioner or had a right<br />
to receive a pension” and in other cases. Article 7 of the Law indicates that “full-time<br />
period of work; freelance period of duty if contributions deducted of the basic salary<br />
of the clerk are paid to the pension fund; a lawful time of the leave; time spent in<br />
prison; time spent working in the Seimas; time served in a mobilized or volunteer<br />
troops shall be included into the time necessary for receiving a pension. Article 14 of<br />
the Law regulates principles for calculation of the pension – “a principle salary of the<br />
last year category of the employee is taken as a basis for determination of the pension<br />
if the employee has held this category for at least three years; in case the employee has<br />
not held this category for three years, then the basic salary of the last but one service<br />
category is taken as a basis for calculation of the pension”. The basic salary also includes<br />
premiums and bonuses. Value of the pension depended on length of service.<br />
For instance, after twenty-five years of the service, the volume of pension was sixty<br />
percent of the last basic salary (Article 22 of the Law).<br />
Regulations for enforcement state clerks’ pensions and allowances (13) describe in<br />
detail what volume and how social security contributions should be paid (common<br />
rule – “a state institution paying salaries to its full-time employees, deduct 6 % of the<br />
basic salary and triennial bonuses to the pension and allowances fund”), issues on calculation<br />
of the service working time, procedures for filing applications for granting<br />
pensions and execution, the procedure for granting pensions (pensions used to be<br />
granted by a special committee established by the Prime Minister), procedure for<br />
payment of pensions and suspension or reduction of pensions and etc. Besides, these<br />
Regulations also defined that “Pension and allowances fund is at the disposal of the<br />
Ministry of Finance”.<br />
On 23 March 1926 General Social Security Office under the Ministry of Interior<br />
was established based on the law of the General Social Security (12). Purpose of the<br />
establishment was dealing with social security issues.<br />
Summarizing development of the social security of Lithuania during the period between<br />
the wars we may quote P. Leonas that a social issue is an issue of welfare of the<br />
working society, search for ways and measures how to make welfare of the largest<br />
number of population the best and do it in the cheapest way (with least costs) in all<br />
spheres of their life (37, p. 511).<br />
3.2. Development of the Pension Insurance System and ITS Growth after<br />
Restoration of Independence of Lithuania<br />
Set of problems arising in development of the pension system<br />
After Lithuania declared its independence, political and economical changes had a<br />
significant importance to the pension system, too. On 13 February 1990 the then Supreme<br />
Council passed a resolution XI-3690 “On reformation of the Social Security<br />
System of the Lithuanian SSR”, in which the social security was taken over from pro-<br />
33
Audrius Bitinas<br />
fessional unions to the disposal of the state of Lithuania. The same year on 7 March<br />
the Council of Ministers passed a resolution No 64 “On Reformation of the social security<br />
system of the Lithuanian SSR”, under which the General State Security Office<br />
was established under the Ministry of Labour and Welfare which was assigned to exercise<br />
the functions of the state social security and its transient regulations were ratified.<br />
General State Security Office and its territorial divisions started to register the<br />
insured, collect contributions, arrange and monitor pay-off operations, execute the<br />
budget of state social security. On 23 October 1990 a Law on state social welfare system<br />
was passed which distinguished social insurance from care and welfare and legalized<br />
an independent state social security budget (19).<br />
After restoration of independence Lithuania has chosen the tradition of Bismarck<br />
social security: state social security system is universal, covers almost all population<br />
of the Republic of Lithuania and the right for receiving state social security pay-offs is<br />
relating to personal participation in the social security system. In pension system of<br />
Lithuania social security schemes and different universal pay-offs are dominating and<br />
the role of private pension funds (second and third level) is insignificant. We may also<br />
mention other features of the Lithuanian pension system module which are characteristic<br />
to the pension system of the Continental Europe (where Bismarck tradition is<br />
dominating): pay-offs depend on the previous salary and length of service, the fund of<br />
social security is financed by the social security contributions, social security system<br />
is based on the labour market, persons making the minimum income receive social<br />
allowances and etc. choice of such a module is motivated on not just recommendations<br />
of international experts or influence of the traditions of the socialist law, but on the<br />
previous economic background – a need to encourage labour market and collect social<br />
security contributions. Pension system of Lithuania also has some features of the pension<br />
system module of the Eastern Europe, because pension system of Lithuania was<br />
characterized by disproportionate ratio between social security contributions and convertibility<br />
of pension rate: social security contributions are high, pension convertibility<br />
rate is relatively low (which is in part determined by soviet length of service and devaluation<br />
of the soviet salaries).<br />
In year 1991 a Law on Social Security of the Republic of Lithuania came into effect<br />
(24), which fixed types of social security, finances and management. Pension system<br />
was financed by social security contributions (paid deducting from the salary),<br />
state social security pensions have been started to pay. However the economic changes<br />
of that period (big unemployment, economic recession, income inequality, shadow<br />
economy, company bankruptcies, privatization, decrease in gross domestic product<br />
and purchasing power) determined the deficit in the state budget and at the same time<br />
the budget of the social security fund. The economic problems were accompanied by<br />
escalation of demographic and social phenomenon: ageing of the society, drop in<br />
birth-rate, increase in number of state-dependent people. After establishment of the<br />
pension system and financing mechanisms of the independent Lithuania, it was necessary<br />
to secure sufficiency of pensions, whereas despite frequent indexation, pensions<br />
constantly lost their value. R. Lazutka emphasizes that pensions of the 1991–1993 lost<br />
their value almost four times and until the year 2003 purchasing power of pensions<br />
34
PROBLEMS OF THE DEVELOPMENT OF THE PENSION INSURANCE IN THE INDEPENDENT…<br />
was only 57.9 percent of the level of the year 1990 (the year 1995 – 31.7 percent) (36,<br />
p. 73). In a situation like that the need for paying social allowances increased, the pension<br />
system did not conform to the actual economic and social situation, therefore<br />
increasing deficit in the state social security fund required taking drastic reforms in the<br />
pension system, which after long discussions, started only from the 1995.<br />
The pension system reform of the year 1995<br />
The reform of the pension system which started in 1995 may be considered as the<br />
first one, because until then reforms of the pension system were concentrated on the<br />
development of essential elements of the pension system: to segregate the budget of<br />
the social security from the state budget, segregate social security from social allowances,<br />
determine proportion of social security contributions, extend retirement age and<br />
balance budget of the social security fund.<br />
Upon development of the new pension system there were no questions about availability<br />
of the Bismarck social security tradition for Lithuania, whereas its principal<br />
feature was that pay-offs depended on the paid contributions, besides principles of the<br />
Bismarck social security tradition had been used in the soviet pension system as well.<br />
Besides, experts of the EU states and international institutions (the World Bank, International<br />
Labour Organization, European Council, European Union, United Nations<br />
Development Program) gave recommendations (in some cases imagining possible<br />
reforms in a different way) to the Government of Lithuania in creation and development<br />
of social security (33).<br />
Reasons for the reform of the pension system were the economic problems (increasing<br />
financing of pensions, changes in the labour market and economic recovery),<br />
demographic processes and increasing deficit in the budget of state social security<br />
fund. The principal goals of the pension system were to pay the retirement pensions, to<br />
secure necessary flexibility in the conditions of changing labour market, secure fair<br />
distribution of allowances and increase transparency of the system.<br />
On 1 January 1995 a Law on State social security pension of the Republic of<br />
Lithuania came into effect (20)], which replaced still existing Law on granting and<br />
payment of soviet pensions. After this reform a system based on the principles of social<br />
security came into effect when pay-offs were paid only to the ensured persons,<br />
contributions were calculated individually and they were considered when determining<br />
the volume of the pension and the insurance period was deemed only the period<br />
when social security contributions had been paid. By this reform they tried to relate<br />
contributions to the paid pay-offs and differentiate volume of the pension according to<br />
the paid contributions.<br />
Provisions of the reform of 1995 tried to implement the principles of social security, to<br />
give up exceptions and privileges inherited from previous times. Therefore a right to the<br />
pension was related to the period of social security pension and volumes of social security<br />
pensions were related to the volume of contributions of the state social pension paid by a<br />
person. A retirement age was extended, which was 55 years for women and 60 years of age<br />
for men. Previously existing possibilities and privileges for some professions and social<br />
groups early retirement were withdrawn. Pensions, granting of which was related to certain<br />
35
Audrius Bitinas<br />
professions or political conditions (officers and soldiers, suffered people, honored persons,<br />
etc.) were segregated from the social security and reorganized into a special non-contribution<br />
pension system section, which made suppositions for formation of the elements of clientelism<br />
pension system. It has been also established that a maximum state social security pension<br />
would be granted to persons who had paid social security contributions at least 30 years<br />
and the state social security became mandatory for persons working independently. The<br />
reform of the pension system introduced a new pension volume calculation formula, in<br />
which one part was a basic part which was of the same value to everyone (which was approved<br />
by the Government of the Republic of Lithuania) and the second additional variable<br />
part (which depended on the period of paying social security contributions, volume of paid<br />
social security contributions and the volume of social security contributions).<br />
The pension system did not exclude pensions based on a privilege system (state<br />
pensions of the first and second level, pensions for the suffered persons and etc.);<br />
however additionally state pensions to soldiers, scientists, officials and etc were introduced.<br />
Besides, the widow’s allowances were paid alongside retirement or disability<br />
pensions, accordingly there was a possibility to get a few pensions, though some seniors<br />
did not receive any retirement pensions or allowances due to lack of length of<br />
service. Upon increase of the number of people getting the state pensions, there was a<br />
forecast on the increase of expenses for state pensions from 0.65 percent GDP in the<br />
year 2005 (0.74 percent of GDP in the year 2020, 0.96 percent of GDP in the year<br />
2040) to 1.15 percent of GDP in the year 2050 (38).<br />
So, the reform of 1995 developed a completely new pension system in Lithuania,<br />
financed by social security contributions which were calculated in a separate budget<br />
and made presumptions for further development of the system, however a big number<br />
of people failed to get into the social security system and some persons had an opportunity<br />
to receive several pensions, besides a system of the privileged pensions had<br />
been established, a significant deficit in the social security budget still remained (only<br />
from the year 2001 income of the State social security fund exceeded expenses for the<br />
first time) and volume of pensions remained rather low, despite a relatively high social<br />
security contribution part paid by the employers. The reform of pension system of the<br />
year 1995 secured stability of financing the social security, however state social security<br />
pensions (not including privileged pensions) were not sufficient, because it did not<br />
guarantee a proper volume of the income in old age and did not help to avoid poverty.<br />
Concepts of the funded pension system reform of the year 2003 and<br />
problems of the reform<br />
In the year 2000 the Government of the Republic of Lithuania ratified the concept<br />
of the Pension system reform” (27). The pension system reform concept provided the<br />
principal goal – to change the pension system so that people at the retirement age<br />
could get bigger income than previously and that this system would become more viable<br />
and would include all population, that people at the retirement age would get bigger<br />
income than before, however the distribution should not be increased but decreased<br />
and a mandatory accumulation to the pension fund should be introduced without<br />
increasing a tariff of contributions to the pension insurance.<br />
36
PROBLEMS OF THE DEVELOPMENT OF THE PENSION INSURANCE IN THE INDEPENDENT…<br />
The concept provides that the first level of pension system of Lithuania should<br />
make state social security pensions: retirement, disability (disablement), widows and<br />
orphans. The second level pensions – that is mandatory funded pensions put into private<br />
pension funds. The third stage of the pension system is an additional voluntarily<br />
funded pension which is performed by the same pension funds which execute the<br />
mandatory accumulation, by several pension funds or insurance companies.<br />
The concept of pension system reform was enacted based on the modeling theory<br />
and it changed due to lack of political understanding. The first draft of the Law on<br />
Pension system reform adopted in April 2001 provided that persons until the age of 40<br />
should mandatory participate in the funded pension system, persons over the age of 50<br />
do not take part in the funded pension system, participation of other persons is voluntary.<br />
Besides it also provides that 5 percent of the state social security contributions<br />
shall be paid to private pension funds. In July 2001 when new Government was approved,<br />
in November 2001 the second draft of the Law on Pension system reform was<br />
adopted which provided that persons until the age of 30 should mandatory participate<br />
in the funded pension system, persons over the age of 50 did not take part in the<br />
funded pension system, participation of other persons was voluntary and 5 percent of<br />
the state social security contributions should be paid to private pension funds. In April<br />
2002 the Seimas returned the draft to the Government for development indicating that<br />
participation in the funded pension system should be voluntary and persons who were<br />
accumulating pensions should pay additional state social security contributions from 1<br />
percent to 2.5 percent, and the state should subsidize people who accumulate, especially<br />
those who had no social security. In October 2002 the Government provided a<br />
new draft of the Pension system reform, which provided that participation of all persons<br />
having state social security in funded system was voluntary and the contribution,<br />
which was transferred to the pension funds would increase every year from 2.5 percent<br />
(one percent each year) to 5.5 percent. The anticipated beginning of the pension system<br />
reform was the year 2004, funded pensions were carried out without increasing<br />
the tariff of the existing state social security. In July 2003 the Seimas adopted a Law<br />
on Funded Pensions and amendments to other laws relating to it and in September<br />
2003 signing pension capitalization agreements started.<br />
It should be mentioned that the concept of Pension reforms has been prepared at<br />
the time when there was a deficit in the state social security fund and declining demographic<br />
and economic indices, therefore some measures (for example, limitation of<br />
payment of pension to working pensioners) has been acknowledged as anticonstitutional<br />
or increased the deficit of the state social security fund budget even more (for<br />
example, establishment of maximum margin for the taxable salary imposed by contributions<br />
for the social security). We should also note that goals of the Pension reform<br />
concepts which had to modulate a long-term prospects of the Lithuanian pension system<br />
have basically remained unimplemented: state pensions remained, the ratio of the<br />
social insurance contributions between the employer and employee has not been revised,<br />
funded pensions operate only in the first level, pensions funds are administered<br />
not just by one, but two institutions and etc.<br />
37
Audrius Bitinas<br />
The main reason, which stimulated the reform of the 2003 funded pension system,<br />
was inefficiency of the pension system and declining demographic and social indices.<br />
The situation existing in 2003 was a completely different, i.e., 1995 the principal task<br />
was to establish a modern pension system, giving up the heritage of the soviet system,<br />
while inevitability of the reforms of 2003 was based on surplus of the state social security<br />
fund budget and decline in a demographic situation.<br />
The goals of reforms provide that from 1 January 2004 residents may direct part of<br />
the contributions to the state social security for funded pensions (21–23). The main<br />
officially declared goal of the pension system reform was to introduce a funded pension<br />
stage, which would enable residents of the Republic of Lithuania individually<br />
accumulate part of the social security contribution for their retirement pension. The<br />
reasons for pension system reform were: unfavorable demographic situation and assurance<br />
of stability of the pension system financing, also asset surplus in the anticipated<br />
state social security budget.<br />
By the reform of the pension system they tried to reduce direct financial obligations<br />
of the state for future pensioners: the state shall secure smaller – about 21.5 percent<br />
(whereas the contribution tariff for mandatory social security pensions drops 5.5<br />
percent) pensions, however this part should be secured by private pension funds,<br />
which would make investments in case of market risks. Pension capitalization should<br />
increase pensions to all people participating in it without increasing the contribution<br />
tariff of the mandatory social security and at the same time would encourage savings<br />
of people.<br />
During the first years of the reform a contribution to the funded insurance was 2.5<br />
percent and the funded contribution tariff would be increased every year 1 percent up<br />
to 5.5 percent. Acts of law regulating the pension system reform determined that total<br />
contribution tariff of the state social security, however upon calculation of the social<br />
security pensions, people participating in funded system for the years when they saved<br />
for pensions, the social security pensions would be decreased in proportion to the volume<br />
of the funded pension contribution. A right for receiving a pension from the<br />
funded pension companies, participants will receive at the retirement age established<br />
in the Law on State social security pensions. The volume of the capitalization depends<br />
on the annuity period, income, investment results of the saved assets and administration<br />
costs of the pension funds. Acts of law define that lack of assets in the budget of<br />
Social Security which occurred as a result of implementation of the pension system<br />
reform, may be financed according to the procedure defined by the Law on the Government<br />
and municipality property privatization from the assets obtained after sale of<br />
the state property, also by the assets of the state budget and other sources of financing.<br />
These assignments to State Social Security fund are determined in the law.<br />
Upon developing an funded pension system in 2006 a few very important amendments<br />
to the law on Funded pension.<br />
Pensions were adopted which came into effect on 1 July 2007 (25). These amendments<br />
provided that participants of the pension fund which had seven or less years<br />
until the retirement age, should mandatory be notified of a possible risk taking part in<br />
other than conservative investment pension funds, also all people starting to partici-<br />
38
PROBLEMS OF THE DEVELOPMENT OF THE PENSION INSURANCE IN THE INDEPENDENT…<br />
pate in the funded pension would be mandatory introduced to the risk of investment<br />
into pension funds and in this way their knowledge on investment would rise.<br />
Amendments also consolidated the provision that a person who started participating in<br />
the funded pension and upon conclusion of the funded pension for the first time, the<br />
pension capitaliozation company should mandatory introduce a person to comparison<br />
of all investment risks of all its managed pension funds in writing. However, such<br />
amendments relating to additional notification of older persons and their additional<br />
signature (that they are familiar with participating in risky funds) will not solve the<br />
problem, because a possibility to older people to get a bigger funded pension may be<br />
participation in a more risky funds (in case a person decided to participate in an<br />
funded pension system), Besides, persons who participate in the funded system and<br />
have a lower salary and are older, will receive a lower pension.<br />
Taking part in the funded pension system was active; however this may be related<br />
to the opinion of the Government which was very intensively expressed in mass media<br />
that taking part in the funded pension will increase pensions. In the short-time prospects,<br />
introduction of the funded pensions meant that contributions (or taxes) of the<br />
social security will be increased or increase of pensions will be suspended. In the<br />
long-term prospect the decreasing number of payers of contributions had impact on<br />
the development of the public sector (35).<br />
Summarizing we may say that introduction of the funded pension system decreased<br />
the warranty of the social security pensions and approximated the Lithuanian pension<br />
system to Anglo-Saxon model of pension system, because the state social security<br />
system became mixed and partly dependent on the state budget and situation in the<br />
financial market and also participants of the funded pension system became less dependent<br />
on state warranties whereas part of their future pension guaranteed by the<br />
state, will be lower.<br />
3.3. Pension System Development Trends in Lithuania<br />
Integrated Pension System Reform Assumptions<br />
Since 2002 Lithuania had economic growth, increased employment and wages.<br />
Accordingly, the state social insurance fund surplus was initiated to increase the state<br />
social insurance pensions and other benefits. However, there were no political decisions<br />
to ensure the guarantees of social security, pension reserve fund not established,<br />
the pension system was liberalized, i.e. there were no political decisions to remain<br />
stable Social Insurance Fund budget. In 2008 the economic crisis influenced the financial<br />
stability of the Social Insurance Fund because of increased unemployment, reduced<br />
wages, company’s bankruptcies etc. Social Insurance Fund in a very short time<br />
has become deficit.<br />
An economic crisis of 2008 hit the state social insurance pension system. From 1<br />
July 2009 the amendments to the Pension system reform law adopted, which stipulates<br />
that the state social security transfers to private pension funds fall to 2 percent (from<br />
the income from the state social insurance contributions) from 1 July 2009. It is foreseen<br />
to raise state social security transfers to private pension funds from year <strong>2011</strong><br />
39
Audrius Bitinas<br />
(the pension contribution rate for <strong>2011</strong> is 5.5 percent, in 2012, 2013, 2014 – 6 percent,<br />
from 2015 – 5.5 percent of participants in the revenue from the state social insurance<br />
contributions).<br />
Despite the many financial injections to increase the social security contribution<br />
rates and permanent cuts in benefits, the State Social Insurance Fund revenue continue<br />
to decline. The Law on State Social Insurance Fund Budget indicators for 2009 provides<br />
that only 600 000 Lithuanian Litas paid into the pension funds will be compensate<br />
in the year 2009. However these were insufficient funds. In April 15 and 1 July<br />
2009 the Government of Lithuania granted to the State Social Insurance Fund Board<br />
under the Social Security and Labour Ministry 420 million Lithuanian Litas and 715<br />
million Lithuanian Litas loans. As well 2 September, 30 September and 28 October<br />
2009 the Government of Lithuania granted accordingly 300 million Lithuanian Litas,<br />
460 million Lithuanian Litas and 1025 million Litas (28–32).<br />
When revenue is declining, the simplest way to regulate the social insurance fund<br />
budget is to increase state social insurance contributions (employees and employers<br />
part) or to reduce benefits. However, these methods can not be applied as the fastest<br />
economic effect because they are indirectly impacting the State's competitiveness and<br />
employment policy. The growth of social insurance contributions increase manpower<br />
and create the negative investment climate. Reduction of pension benefits (therein for<br />
the working pensioners) may affect certain undesirable legal and social implications,<br />
raise the questions of social solidarity, social security unity, benefits differentiation<br />
and a legitimate expectation principles. Thus, the reduction of pensions means that<br />
persons are not encouraged further work and expect a higher pension, and pensions<br />
will decline despite of paid higher social insurance contributions.<br />
Reforms and social solidarity<br />
The economic crisis and reduction in pensions, in general, deny the contributionbenefit<br />
balance and it‘s important to maintain the principle that economic values (i.e.<br />
the current economic crisis) should be subordinated to the state social insurance pension<br />
guarantees. Reduction of pensions part which depends on how many years person<br />
worked and paid contributions and introducing the fixed basic pension could violate<br />
main principle of Bismarck social traditions: the benefit depends on paid contributions.<br />
In this case, the actual Lithuanian pension system model is more close to the<br />
Anglo-Saxon liberal model, whose main feature is that the pension insurance is a person's<br />
own affair, because the state only guarantees the basic amount of the benefits.<br />
Therefore, reforming the pension system should be taken not only the traditional<br />
simple measures (to reduce benefits and increase contributions), but to launch a new<br />
comprehensive social security system and labour law reform, with particular emphasis<br />
on means to grow the employment, more flexible employment forms and active social<br />
policies (according to the European Union recommendations), to review the entire<br />
system of social security benefits (reduce or eliminate some benefits), to introduce<br />
health social insurance contributions for pensions (pensions are taxable in many EU<br />
countries). Economic Cooperation and Development Organization in the pensions<br />
review of 2009 noted that in the face of the economic crisis, the government adopts<br />
40
PROBLEMS OF THE DEVELOPMENT OF THE PENSION INSURANCE IN THE INDEPENDENT…<br />
the short-term practical solutions. Meanwhile, long-term strategic plans, which are<br />
important to pensioners' incomes, are ignored (39)].<br />
Pension system reforms should be done in accordance with the social solidarity and<br />
legitimate expectation principles. The Constitutional Court of the Republic of Lithuania<br />
in the ruling of 26 September 2007 noted that the principle of solidarity means that<br />
the working (pursuing active economic activities) persons who receive insured income<br />
contribute to accumulation of social insurance funds, thus creating preconditions to<br />
pay payments to those persons, who must be paid the payments provided for in the law<br />
due to the fact that they have reached the pensionable age for old age pension, disability<br />
in their regard has been recognized or there are other reasons provided for in the<br />
law (inter alia when these members of society cannot work and provide for themselves<br />
due to the objective reasons provided for in the law). On the other hand, the<br />
solidarity principle also implies that the persons who pay state social insurance contributions<br />
have the right to receive, in cases and under conditions provided for in the<br />
law, to receive themselves state social insurance pensions and/or other payments, thus,<br />
they acquire a corresponding legitimate and reasonable expectation [18].<br />
Article 52 of the Constitution of the Republic of Lithuania provides that State shall<br />
guarantee to citizens the right to receive old age and disability pensions as well as social<br />
assistance in the event of unemployment, sickness, widowhood, loss of the<br />
breadwinner, and in other cases provided for by laws [14].<br />
The Constitutional Court of the Republic of Lithuania in the ruling of 25 November<br />
2002 noted that „there may occur such an extreme situation in the state (economic<br />
crisis, natural disaster etc.) when it is impossible to accumulate enough funds for the<br />
payment of the pensions. In such extraordinary cases the legal regulation of pensionary<br />
relations may be corrected also by reducing old age pensions to the extent that it is<br />
necessary to ensure vitally important interests of society and protect other constitutional<br />
values. The diminished old age pensions may be paid only on a temporary basis,<br />
i.e. only when there is an extraordinary situation in the state“ (16). Although in this<br />
ruling of the Constitutional Court of the Republic of Lithuania it is pointed that the<br />
person who meets the conditions established by law in order to receive the old age<br />
pension, and who has been awarded and paid this pension, has the right to a monetary<br />
payment of a respective amount, i.e. the right to possession. Under Article 23 of the<br />
Constitution, this right must be protected and safeguarded.<br />
The Constitutional Court of the Republic of Lithuania in the ruling of 26 September<br />
2007 noted that social security payments implies a person’s right to an adequate<br />
level of old-age pension, this may not be independent of paid social insurance contributions<br />
(18).<br />
It means that pension reduction should not be automatic, reducing pensioner’s<br />
(who have worked hard life) income (even though they have not reached 50 percent<br />
former salary Lithuania, while in Western European countries this rate is about 70–80<br />
percent).<br />
41
Audrius Bitinas<br />
Conclusions<br />
The following prospects of the pension system reform of Lithuania may be singled out:<br />
1. It is necessary to start a new complex reform of the entire social security system,<br />
the main goals of which would be: to encourage employment, to refuse<br />
privileged pay-offs, gradually increase a retirement age; revise all social security<br />
system pay-offs; to balance the proportion of the ones paying contributions<br />
with the ones receiving pay-offs; to balance the budget of the social security<br />
fund; to revise volumes of social security contributions (for instance, to<br />
apply health insurance contribution to pensions); to change unemployment social<br />
security and early pension system and etc.<br />
2. Based on practice of other states (in EU an “open coordination method” is<br />
used), recommendations of the EU institutions and legal principles of social<br />
welfare.<br />
3. To relate the reform of pension system to changes in labour law, introducing<br />
part-time or half-day employment, increasing flexibility labour relations and<br />
employment.<br />
4. To encourage a voluntary pension security, assigning a certain part of liability<br />
for his own welfare to a person himself.<br />
5. State social security pension system makes a better social security than<br />
schemes of private pensions, because the goal of the pension system is to ensure<br />
sufficiency of pensions, therefore obligations of the state to the participants<br />
of the pension system should not be decreased.<br />
6. Participants of the pension system should be constantly notified of the obtained<br />
rights to the state social security pension.<br />
7. Independent permanently operating institutions liable for revision of the pension<br />
system or assessment of its course, establishing may help to consolidate<br />
management of the pension system.<br />
Received 2010 07 07<br />
Approved for publishing <strong>2011</strong> 03 07<br />
References<br />
1. Pensijos d-rui Jonui Basanavičiui nustatymo įstatymas. (1921). Vyriausybės žinios, 1921-07-20, Nr. 68-605.<br />
2. Netekusiems sveikatos kariams, jų šeimoms, o taip pat žuvusiųjų karių šeimoms pensijų įstatymas. (1922). Vyriausybės<br />
žinios, 1922-08-29, Nr. 104-819.<br />
3. Netekusiems sveikatos kariams, jų šeimoms, o taip pat žuvusiųjų karių šeimoms pensijų įstatymo priedas. (1922).<br />
Vyriausybės žinios, 1922-08-29, Nr. 104-820.<br />
4. Pensijos Jonui Basanavičiui ir Tomui Žilinskiui ir atlyginimo Jonui Jablonskiui įstatymų pakeitimas. (1922).<br />
Vyriausybės žinios, 1922-10-23, Nr. 111-872.<br />
5. Netekusiems sveikatos kariams, jų šeimoms, o taip pat žuvusių karių šeimoms pensijų įstatymui vykdyti taisyklės.<br />
(1923). Vyriausybės žinios, 1923-05-03, Nr. 130-982.<br />
6. Stipendijos ir pensijų paskyrimo įstatymas. (1924). Vyriausybės žinios, 1924-07-18, Nr. 166-1155.<br />
7. Pasižymėjusiems visuomenės veikėjams pensijų įstatymas. (1925). Vyriausybės žinios, 1925-06-26, Nr. 196-1329.<br />
8. Karių pensijų įstatymas. (1925). Vyriausybės žinios, 1925-08-11, Nr. 201-1352.<br />
9. Respublikos Prezidento aktas (dėl pensijų skyrimo). (1925). Vyriausybės žinios, 1925-08-26, Nr. 202-1357.<br />
42
PROBLEMS OF THE DEVELOPMENT OF THE PENSION INSURANCE IN THE INDEPENDENT…<br />
10. Karių pensijų įstatymui vykdyti taisyklės. (1926). Vyriausybės žinios, 1926-01-15, Nr. 213-1412.<br />
11. Valstybės tarnautojų pensijų ir pašalpų įstatymas. (1926). Vyriausybės žinios, 1926-04-10, Nr. 221-1443.<br />
12. Vyriausiosios socialinio draudimo valdybos įsteigimo įstatymas. (1926). Vyriausybės žinios, 1926-05-18,<br />
Nr. 225-1469.<br />
13. Valstybės tarnautojų pensijų ir pašalpų įstatymui vykdyti taisyklės. (1926). Vyriausybės žinios, 1926-09-25,<br />
Nr. 235-1526.<br />
14. Lietuvos Respublikos Konstitucija. (1992). Valstybės žinios, Nr. 33-1014.<br />
15. Lietuvos Respublikos Konstitucinio teismo 1997 m. kovo 12 d. nutarimas „Dėl Lietuvos Respublikos valstybinio<br />
socialinio draudimo įstatymo 5 straipsnio, Lietuvos Respublikos valstybinių socialinio draudimo pensijų įstatymo<br />
8 straipsnio antrosios dalies 1 punkto ir Lietuvos Respublikos Vyriausybės 1996 m. sausio 26 d. nutarimo Nr.<br />
142 „Dėl Lietuvos Respublikos 1995 m. vasario 20 d. nutarimo Nr. 266 „Dėl Lietuvos Respublikos valstybinio<br />
socialinio draudimo fondo biudžeto sudarymo ir vykdymo taisyklių patvirtinimo“ dalinio pakeitimo“ 1 punkto<br />
atitikimo Lietuvos Respublikos Konstitucijai“. (1997). Valstybės žinios, Nr. 23-<strong>54</strong>6.<br />
16. Lietuvos Respublikos Konstitucinio teismo 2002 m. balandžio 23 d. nutarimas „Dėl Lietuvos Respublikos vidaus<br />
reikalų, Specialiųjų tyrimų tarnybos, Valstybės saugumo, Krašto apsaugos ir prokuratūros pareigūnų ir karių valstybinių<br />
pensijų įstatymo (2000 m. gegužės 2 d. redakcija) 7 straipsnio 1 ir 2 dalių, 16 straipsnio 6 dalies ir 9<br />
dalies 2 punkto atitikties Lietuvos Respublikos Konstitucijai, taip pat dėl Lietuvos Respublikos Vyriausybės 1995<br />
m. sausio 20 d. nutarimu Nr. 83 „Dėl Vidaus reikalų, Valstybės saugumo, Krašto apsaugos bei prokuratūros sistemų<br />
pareigūnų ir karių valstybinių pensijų skyrimo bei mokėjimo nuostatų patvirtinimo ir tarnybos laiko, kurio<br />
reikia procentiniam priedui už ištarnautus metus gauti, nustatymo“ patvirtintų Vidaus reikalų, Valstybės saugumo,<br />
Krašto apsaugos bei prokuratūros sistemų pareigūnų ir karių valstybinių pensijų skyrimo bei mokėjimo<br />
nuostatų (1998 m. lapkričio 20 d. redakcija) 31.3 punkto atitikties Lietuvos Respublikos Vidaus reikalų, Specialiųjų<br />
tyrimų tarnybos, Valstybės saugumo, Krašto apsaugos ir prokuratūros pareigūnų ir karių valstybinių pensijų<br />
įstatymo (2000 m. gegužės 2 d. redakcija) 7 straipsnio 1 daliai“. (2002). Valstybės žinios, Nr. 43-1636.<br />
17. Lietuvos Respublikos Konstitucinio teismo 2002 m. lapkričio 25 d. nutarimas “Dėl Lietuvos Respublikos diplomatinės<br />
tarnybos įstatymo 69 straipsnio 2 dalies, Lietuvos Respublikos valstybinio socialinio draudimo įstatymo<br />
4 straipsnio (2000 m. kovo 16 d. redakcija) 1 dalies 9 punkto ir Lietuvos Respublikos Valstybinių socialinio<br />
draudimo pensijų įstatymo 2 straipsnio (1999 m. gruodžio 16 d. redakcija) 1 dalies 5 punkto bei 23 straipsnio<br />
(1994 m. gruodžio 21 d., 2000 m. gruodžio 21 d., 2001 m. gegužės 8 d. redakcijos) atitikties Lietuvos Respublikos<br />
Konstitucijai“. (2002). Valstybės žinios, Nr. 113-5057.<br />
18. Lietuvos Respublikos Konstitucinio teismo 2007 m. rugsėjo 26 d. nutarimas “Dėl Lietuvos Respublikos valstybinio<br />
socialinio draudimo įstatymo 4 straipsnio (2004 m. lapkričio 4 d. redakcija) 3 dalies, 8 straipsnio (2004 m.<br />
lapkričio 4 d. redakcija) 2 dalies, 34 straipsnio (2002 m. liepos 4 d., 2003 m. spalio 7 d. redakcijos) 3, 4 dalių atitikties<br />
Lietuvos Respublikos Konstitucijai“. (2007). Valstybės žinios, Nr. 102-4171.<br />
19. Lietuvos Respublikos valstybinio socialinio aprūpinimo sistemos pagrindų įstatymas. (1990). Valstybės žinios,<br />
Nr. 32-761.<br />
20. Lietuvos Respublikos valstybinių socialinio draudimo pensijų įstatymas. (1994). Valstybės žinios, Nr. 59-1153.<br />
21. Lietuvos Respublikos pensijų fondų įstatymas. (1999). Valstybės žinios, Nr. 55-1765.<br />
22. Lietuvos Respublikos pensijų sistemos reformos įstatymas. (2002). Valstybės žinios, Nr. 123-5511.<br />
23. Lietuvos Respublikos pensijų kaupimo įstatymas. (2003). Valstybės žinios, Nr. 75-3472.<br />
24. Lietuvos Respublikos valstybinio socialinio draudimo įstatymas. (2004). Valstybės žinios, Nr. 171-6295.<br />
25. Lietuvos Respublikos pensijų kaupimo įstatymo 3, 4, 6, 7, 8, 10, 12, 13, 15, 17, 19, 20, 24, 28 straipsnių<br />
pakeitimo ir papildymo bei Įstatymo papildymo 13(1) ir 18(1) straipsniais įstatymas. (2006). Valstybės žinios,<br />
Nr.144-<strong>54</strong>62.<br />
26. Lietuvos Respublikos Valstybinio socialinio draudimo biudžeto 2009 m. rodiklių patvirtinimo įstatymas. (2008).<br />
Valstybės žinios, Nr. 149-5998.<br />
27. Lietuvos Respublikos Vyriausybės 2000 m. balandžio 26 d. nutarimas Nr. 465 „Dėl pensijų sistemos reformos<br />
koncepcijos“. (2000). Valstybės žinios, Nr. 36-998.<br />
28. Lietuvos Respublikos Vyriausybės 2009 m. balandžio 15 d. nutarimas Nr. 263 „Dėl paskolos Valstybinio socialinio<br />
draudimo fondo valdybai prie Socialinės apsaugos ir darbo ministerijos“. (2009). Valstybės žinios,<br />
Nr. 43-1665.<br />
29. Lietuvos Respublikos Vyriausybės 2009 m. liepos 1 d. nutarimas Nr. 662 „Dėl paskolos Valstybinio socialinio<br />
draudimo fondo valdybai prie Socialinės apsaugos ir darbo ministerijos“. (2009). Valstybės žinios, Nr. 79-3291.<br />
30. Lietuvos Respublikos Vyriausybės 2009 m. rugsėjo 2 d. nutarimas Nr. 944 „Dėl paskolos Valstybinio socialinio<br />
draudimo fondo valdybai prie Socialinės apsaugos ir darbo ministerijos“. (2009). Valstybės žinios, Nr.106-4425.<br />
31. Lietuvos Respublikos Vyriausybės 2009 m. rugsėjo 30 d. nutarimas Nr. 1189 „Dėl paskolos Valstybinio socialinio<br />
draudimo fondo valdybai prie Socialinės apsaugos ir darbo ministerijos“. (2009). Valstybės žinios,<br />
Nr. 118-5066.<br />
32. Lietuvos Respublikos Vyriausybės 2009 m. spalio 28 d. nutarimas Nr. 1384 „Dėl paskolos Valstybinio socialinio<br />
draudimo fondo valdybai prie Socialinės apsaugos ir darbo ministerijos“. (2009). Valstybės žinios, Nr. 130-5651.<br />
43
Audrius Bitinas<br />
33. Bernotas, D., Guogis, A. (2006). Globalizacija, socialinė apsauga ir Baltijos šalys. Vilnius: M. Romerio <strong>universitetas</strong>.<br />
34. European Commission. Synthesis report on adequate and sustainable pensions. (2006).<br />
35. Gylys, P. (2004). Reforms of pension system in Lithuania. Ekonomika 66.<br />
36. Lazutka, R. (2007). Pensijų sistemų raida Lietuvoje. Filosofija, sociologija 2.<br />
37. Leonas, P. (2005). Raštai, t. 2. Vilnius: Teisinės informacijos centras.<br />
38. Socialinės apsaugos ir darbo ministerija. 2005 m. Lietuvos nacionalinis pranešimas dėl pakankamų ir stabilių<br />
pensijų strategijos. (2005). Socialinės apsaugos ir darbo ministerija.<br />
39. Pensions at a Glance. Retirement – income systems in OECD countries. (2009). Website:<br />
www.oecd.org/els/social/pensions/PAG [2009-11-05].<br />
40. Guogis, A. (2000). Socialinės politikos modeliai. Vilnius: Eugrimas.<br />
41. Heredero, A. G. (2007). Social security as a human right. The protection afforded by the European Convention<br />
on Human rights. Strasbourg: Council of Europe Publishing.<br />
42. Website: http://www3.lrs.lt/pls/inter2/dokpaieska.showdoc_l?p_id=174850&p_query=&p_tr2=<br />
43. Website: http://www3.lrs.lt/pls/inter2/dokpaieska.showdoc_l?p_id=278385&p_query=&p_tr2=<br />
44. Website: http://www3.lrs.lt/pls/inter3/dokpaieska.showdoc_l?p_id=42260<br />
45. Website: http://www.etib.lt/site_files/socialinis/ESS48.doc<br />
46. Website: http://eur-lex.europa.eu/LexUriServ/LexUriServ.do?uri=CONSLEG:1971R1408:20060428:lt:PDF<br />
47. Europos Parlamentas. Būsimas Europos socialinis modelis. (2005). 2005/2248(INI). Website:<br />
http://www.europarl.europa.eu [2007-09-21].<br />
44
ISSN 1392-3137. TILTAI, <strong>2011</strong>, 1<br />
FAMILIES IN TRANSITION – CHANGING HELP SYSTEMS<br />
Brigitte Wießmeier<br />
Evangelische Hochschule Berlin (Germany)<br />
Abstract<br />
Families are in transition because of social and demographical changes and reasons of migration. How<br />
can families be supported quickly, on a long-term basis? Low threshold assistance should be made<br />
available, i.e. assistance that can be integrated easily and quickly into the everyday life of the respective<br />
family. Information material should be made available in several languages, and if necessary specially<br />
designed media products for migrants should also be used. The linguistic and cultural plurality of the<br />
society is to be recognized, which should be reflected in the corporate design of the institution, the<br />
equipment and attitude of the staff. The assistance plan procedure must be guaranteed with the<br />
involvement of all the relevant persons, even if this seems to be ambitious and requires new forms of<br />
assistance. Approaches that develop resources should have priority, in order to focus on strategies that<br />
help to master the problem at hand. Thus, important conditions for an intercultural opening and wellplanned<br />
procedure for family-supporting assistance are designated, and special competences such as<br />
holistic and flexible acting are suggested. The description of a practical example involving social work<br />
students seems to diminish entrance barriers whilst taking potential savings into consideration.<br />
KEY WORDS: Migrant families, family assistance, family protection, family policy.<br />
Anotacija<br />
Straipsnyje atskleidžiamos šeimos socialinės ir ekonominės problemos besikeičiančios visuomenės gyvenimo<br />
kontekste. Atsižvelgiant į Vokietijos visuomenės multikultūriškumą, straipsnyje analizuojamos ir šeimų,<br />
esančių migracijos situacijoje, galimybės laiku gauti socialinę pagalbą. Nagrinėjant šeimų socialines problemas<br />
atskleidžiamos stipriosios ir silpnosios socialinės pagalbos pusės, įvertinus socialinės pagalbos sistemos<br />
veikimą Vokietijoje. Pristatomas formalios ir neformalios socialinės pagalbos turinys. Straipsnyje akcentuojama<br />
būsimų socialinių darbuotojų socialinio darbo su šeimomis patirtis praktikos metu, projektinės veiklos<br />
galimybės ir ekonominis veiksmingumas teikiant socialines paslaugas.<br />
PAGRINDINIAI ŽODŽIAI: migrantų šeimos, paslaugos šeimai, šeimos apsauga, šeimos politika.<br />
1. Situation of Families in Germany<br />
According to the Federal Statistical Office, a threateningly a low birth rate of 1.3<br />
children per woman has existed in Germany for many years, resulting in a drastic birth<br />
deficit which immigration is unlikely to make up for. As a consequence, the average age<br />
of the population in Germany is increasing, and currently stands at 38 years. This has a<br />
negative influence on employment potential and thus means that the national product has<br />
to be produced by a continually diminishing number of people. The birth rate is connected<br />
closely to the situation of women and of families. It has been observed that people are<br />
marrying later and later. Women are almost thirty, men already 33 years old when they<br />
first marry. A rising number of children have parents who are not married. In the year<br />
2009 this concerned 33 per cent of all births. In the eastern part of the Federal Republic<br />
less than half of the children born in marriage currently live with both parents, whilst in<br />
the western part this figure is still three-quarters. About 2.4 million children are growing<br />
up with only one parent, usually with the mother. Divorce rates are rising steadily, with<br />
every second marriage ending in divorce.<br />
This points towards a wide variety of family types, often known as „patchwork<br />
families”. These include less common family forms such as the foster family or the<br />
45
Brigitte Wießmeier<br />
same sex partnership families with children. According to the German Institute for<br />
Youth experts assume that each additional person in a family makes life in that family<br />
more difficult and more colourful at the same time.<br />
German family policy is striving to create new strategies and increasingly subjects<br />
itself to international comparison. A particular emphasis is on giving well trained<br />
women support in combining work and children, on the one hand by providing early<br />
all day care for children, on the other hand by income-oriented financial support<br />
during a period of parental leave for both parents. Amongst women with a university<br />
degree the birth rate is already extremely low at 1.0 child per woman! The national tax<br />
system should in future be aligned less towards marriage than towards children. Hence<br />
the government slogan of “a family brings profit!” in spite of the greater prevalence of<br />
family-friendly working hours, such schemes still do not receive enough attention,<br />
although they obviously bring economic benefits. Countries with high levels of female<br />
employment, such as Scandinavia, can nevertheless also demonstrate high birth rates,<br />
and should serve as a model for German policy. More attention is being paid to the<br />
family support service sector; there is a need for a range of actions for private<br />
households, from domestic help to child care and support for the older family<br />
members up to chauffeuring services and homework support.<br />
Germany has family support laws such as the Basic Law (GG article 6, paragraph<br />
1), according to which the state is obliged to protect families, to ensure they are not<br />
disadvantaged and to support them by suitable measures. In the second paragraph of<br />
article 6 the state commits itself to provide juvenile welfare services in cases of<br />
abusive practices on the part of parents. This is regulated by a differentiated law,<br />
amended in 1990, known as the Law of Assistance for Children and Young People<br />
(KJHG) and by various “education assistance measures” in the Social Legislation<br />
Book (SGB VIII). The aim of these laws is to help parents with their parental<br />
responsibilities via a system of assistance and requirements. All juvenile welfare<br />
services should therefore be designed to help parents to retain their dignity and to<br />
assure that providers of assistance do not take on parental responsibility, in accordance<br />
with the principle: “Children do not want to change parents, they want their parents to<br />
change!“ In addition, since the year 2000 children have had the right to a non-violent<br />
education, promising respectful treatment of children by adults as well as education,<br />
prevention and assistance in crisis situations. The Social Legislation Book VIII<br />
differentiates between preventative, ambulatory and institutional educational<br />
assistance. The preventative assistance relates in particular to advice and educational<br />
provision in questions of partnership, separation, divorce and personal concern. The<br />
ambulatory assistance measures (paragraphs 28–32) include educational advice, social<br />
group work, educational assistance, social-educational family assistance as well as<br />
education in daily groups. Institutional assistance (paragraphs 33–35) consists of fulltime<br />
care, education in residential institutions and other forms of accommodation as<br />
well as the individual intensive social-educational support.<br />
In recent years these assistance services have been differentiated further and have<br />
increasingly been transferred to non-state organisations, in order to relieve the burden<br />
on public administration. Due to the general shortage of public funds, together with<br />
necessary administrative reforms, controlling procedures in relation to administrative<br />
spending have now taken on an ever-increasing importance. In the meantime the<br />
46
FAMILIES IN TRANSITION – CHANGING HELP SYSTEMS<br />
instruments of assistance are being examined with regard to their effectiveness and<br />
value for money, thereby opening up the discussion on the distribution of reduced<br />
budgetary resources.<br />
Which families need which forms of assistance? How can families receive highquality<br />
support quickly and on a long-term, in accordance with the law and for the<br />
well-being of the community?<br />
2. Which families need which forms of assistance?<br />
The wide variety of family types mentioned above forbids a complete<br />
representation within this framework. However some examples are to be picked out, in<br />
order to be able to clarify changes.<br />
2.1. Single parents and step-families<br />
Plural forms of family and ways of life have always existed and they are not only<br />
regarded as the failure of the nuclear family, but also as a conscious alternative to<br />
traditional life models, which have an effect on living together with children. Equal<br />
rights between the sexes, and to a still greater degree women’s financial independence,<br />
permit ways of life which were hardly possible for our grandparents. According to the<br />
relevant studies (see Shell studies), young people still want to live together with<br />
children, but later often fail because of the everyday life conditions with the<br />
consequence that “the fathers go, the mothers remain”. Since the reform of children’s’<br />
rights in the year 1998, divorced parents have retained joint custody rights, if nothing<br />
different is requested. Since that time a tendency towards co-parenting can be<br />
observed, which seems to work particularly well with couples whose relationship as<br />
parents has not completely broken down and who live spatially close by, are willing to<br />
communicate and cooperate well, and can care for the child in separate households on<br />
alternating days (Ghosh, 2003). This way of life is often related to a form which has<br />
been practiced for a long time, i.e. “living apart together”, interrupted only by a period<br />
of living together around pregnancy and birth. Far more frequently however couples<br />
separate because of problems to do with the extension of the couple dyad into a<br />
parent-child triad. After separations mothers commit themselves less quickly to a new<br />
partner than the fathers, even if for women this phase is connected with a danger of<br />
poverty. In the case of renewed relationship the stepfather model has in the meantime<br />
become more frequent than the stepmother model, whereby the step-family model<br />
with common children cannot be ignored (Krähenbühl u.a., 1991). According to<br />
“Family Survey 10” of the German Institute for Youth, children of a single parent<br />
have more contact with the parent living separately than children who live in stepfamilies.<br />
In this investigation it was also stated that for most children the present<br />
stepfather becomes more important than a father living outside.<br />
In addition to advice services in connection with separation and divorce, single<br />
parents frequently ask for social-educational family assistance to an above average<br />
degree in order to be able to master the day challenges of bringing up children.<br />
47
Brigitte Wießmeier<br />
2.2. Young mothers<br />
Textor characterizes maternity in the following terms: “The entrance into a<br />
marriage or a non-conjugal community is nowadays no longer a drastic event for<br />
women: usually it concerns only the combination of two households; the pair<br />
relationship, the sexual relationship, living together, the common sharing of activities,<br />
etc. all already existed before. The woman is equal and remains relatively<br />
autonomous. She continues to work in her chosen occupation; her chances for selfrealisation<br />
are hardly limited (...) in contrast, the first pregnancy and/or the birth of the<br />
first child leads to a total conversion of the life-style of a woman. Her self-image,<br />
emotions and behaviour are all subject to radical changes.” (Textor)<br />
A rising number of young mothers has been observed for some years in the Federal<br />
Republic. These women could not go through the developmental steps presented by<br />
Textor. Often unplanned pregnancy and birth force them to leave their parents' house<br />
in order to develop their own family, which is often burdened by various conflicts. A<br />
pair relationship, living together, common sharing of activities, developing the<br />
household, completing school or professional training, handling a sexual relationship<br />
around pregnancy and birth, the „radical change in the life of a woman“ all have to be<br />
mastered. Earlier juvenile friends step into the background and new contacts with<br />
other young mothers are sought out. Frequently families become divided, since the<br />
pregnancy could not be accepted by the older generation. Financial problems and<br />
dependence on state income support accompany these young families for many years.<br />
Differences in social levels can be observed, according to which women from<br />
lower social levels master the transition to maternity more easily and are more content<br />
as mothers, because they define the role more clearly and in a more stereotyped way.<br />
Their transition to adulthood is accelerated by maternity, according to Textor. Culturespecific<br />
dimensions and traditions prove to be of central importance, since an above<br />
average number of young mothers exhibit a migrant background.<br />
In addition to ambulatory assistance, institutional assistance is also available for<br />
this group in order to facilitate their start into independence.<br />
2.3. Families with a migrant background<br />
In Germany about 10 per cent of the population are foreigners, although by<br />
naturalization far more people with a migrant background live in this country. Despite<br />
high influx numbers Germany did not regard itself as an immigration country for a<br />
long time; only since 2005 has a long disputed immigration law regulated the handling<br />
of migrants. Due to phases of high immigration since the Fifties, we speak today of<br />
1st, 2nd and 3rd generation immigrants, whereby the latter are defined as young<br />
families with a migrant background, since only their grandparents actually left their<br />
homeland. Regarding this subpopulation, central topics in particular are the low level<br />
of graduation from school, the background of unsatisfactory language skills, far<br />
greater than average unemployment of the fathers and mothers and a tendency to<br />
violence on the part of the young men.<br />
The number of children in families with a migration background is also decreasing. In<br />
this context poor housing conditions and high care costs as well as the level of education<br />
48
FAMILIES IN TRANSITION – CHANGING HELP SYSTEMS<br />
of the mothers and the independent financial security of old parents can all play a role. The<br />
educational behaviour of parents is itself changing from the rather authoritarian style to an<br />
increasingly partnership-based style. This may lead to substantial conflicts between the<br />
generations, since large uncertainties can be observed with regard to the changes in<br />
educational behaviour. Changes are increasingly evident, with separations and divorces<br />
leading to new, more varied family types. Maternity remains a central component of the<br />
life concept of female migrants. According to the family researcher Herwartz-Emden, this<br />
typical biography is connected with positive individual and social (status-increasing)<br />
consequences and leads to a fulfilled life as a woman (Herwartz-Emden, 1995a).<br />
According to Gaitanides, “migrant parents have a very low awareness of family, and in<br />
particular pre-school, educational processes (...) A business that they logically delegated to<br />
the professional educators” (Gaitanides, 2004). The schools are usually unable to cope<br />
with these indirect educational tasks and continue to delegate to a juvenile welfare service<br />
system that is to a large extent unknown to the families. The eleventh Child and Youth<br />
Report of the Federal Government contains figures about the participation of German and<br />
foreign families in advice institutions. About twice as many Germans as non-German<br />
people seek advice in educating advisory units, particularly in order to take advantage of<br />
preventative educational assistance. Since families with foreign background live in more<br />
difficult circumstances, they would have to participate to a disproportionate extent in the<br />
child and youth assistance service schemes. Young people from families with foreign<br />
origins are frequently older than Germans when they first come into contact with social<br />
services, which is considered as confirmation of their low presence within the preventative<br />
sector. In addition, the drop-out rates are above average in this subpopulation. Due to the<br />
lack of empirical data, the mot important reasons are seen as language difficulties,<br />
reticence towards German-speaking teams, shyness of authorities and distrust towards<br />
segmented, i.e. non-holistic solutions. Many people think, that they tend rather to use the<br />
resources of the family and/or their own ethnic network, whilst some also believe that<br />
assistance is actually denied to them (Elfter Kinder- und Jugendhilfebericht, 2002, p. 215).<br />
Families with migration backgrounds look for assistance frequently in culturespecific<br />
advice centers, where they expect support in their native language. This<br />
exclusion supports the reproach of a lack of integration on the part of foreigners and<br />
for a long time maintained a division of the assistance system in two parts, until<br />
continuous campaigns for an intercultural opening of services changed the situation in<br />
the mid Nineties.<br />
2.4. Bi-cultural families<br />
According to present estimations seven million families live in the European<br />
community whose members have different cultural, religious and ethnic backgrounds.<br />
The rise in marriages between German and foreign partners is constant, as is the birth<br />
rate of children growing up under bi-national/bi-cultural conditions. For years the<br />
proportion of bi-national marriages in Berlin has made up more than one quarter of all<br />
marriages and about each fourth child born in Berlin has parents from two nations.<br />
According to the statistical data, the continuously increasing number of bi-national<br />
children emphasizes the social importance of this subpopulation. These children share<br />
in common the fact that their existence signals social change, which is often denied.<br />
49
Brigitte Wießmeier<br />
The German-foreign dichotomy is being broken down and must be opened towards a<br />
mentality of “both-and” (Frieben-Blum et al., 2000). Thus the reproach of a lack of<br />
integration on the part of foreigners becomes highly dubious from this perspective.<br />
The course of this process of dialogue with this reality is important for German<br />
society, but also for the children from these families, whose life situation is affected<br />
by this process in the context of educational and family assistance.<br />
A precondition for recognition is cognition, knowing about intercultural<br />
phenomena. Thus knowledge, perception and implementation play a central role<br />
during the assistance process. A denial of recognition damages people as political,<br />
social and personal individuals. In the future we will have to deal with ever more<br />
“mixed living conditions” (Elfter Kinder- und Jugendbericht, 2002, p. 251), which<br />
make such bipolar distinctions appear obsolete. This includes the subjective<br />
psychological experience of migrants. A permanent life in one place can no longer be<br />
considered as the norm and mobility as an exception. More and more people relocate<br />
to quite distant places once or several times during their lives.<br />
Up to and during the Nineties, support for in-family problems was mainly provided<br />
by special services such as the Federation of Bi-national Families and Partnerships<br />
“iaf” (registered association), whereas in the meantime a wider range of advisory<br />
services offer intercultural advice for this group of people.<br />
3. Selected educational assistance for families<br />
The family systems described above pointed towards a need for different forms of<br />
assistance. The selected examples given below will describe the conditions in more detail.<br />
3.1. Social-educational family assistance and family therapy<br />
Since the Seventies new forms of family-supporting assistance have been<br />
developed, with removal from the home environment and hence institutionalized<br />
education becoming regarded as no longer suitable instruments for changing problemladen<br />
family situations. A social-educational specialist is sent to families as family<br />
assistance by the local youth welfare office for 6 to 12 hours per week. He or she<br />
develops activities with the children or young persons in order to support personality<br />
development, school achievements and social integration. In addition he or she makes<br />
supportive and strengthening conversations with the parents in order to develop or reestablish<br />
their educational abilities. On this basis, all persons involved agree to and<br />
sign a legally prescribed assistance plan with the suitable steps for the next six<br />
months, before they have to undergo a first examination. A modified extension is<br />
possible if necessary. The independently acting family workers are supported by<br />
obligatory team supervision in their activity and also have a duty to write reports.<br />
In Berlin the numbers of cases of social-educational family assistance rose up to<br />
87 % during the last five years (2005–2009). More than half of these services were<br />
claimed by single mothers, about 15 per cent by step-families and about 30 per cent by<br />
nuclear families (Statistisches Landesamt Berlin). Since the participation of families<br />
with migration in such offers is increasing, more services with an intercultural<br />
orientation can be found on the market. On the one hand specialists with migration<br />
50
FAMILIES IN TRANSITION – CHANGING HELP SYSTEMS<br />
backgrounds are pooling their resources, on the other hand existing services are training<br />
for intercultural situations, in order to be able to react adequately to the different<br />
conditions of socialization, conflict resolution strategies and communication styles.<br />
Further ambulatory assistance for crisis situations is also on offer, such as visiting<br />
family therapy (AFT), in particular if this means that institutional assistance can be<br />
avoided and families are dependent on this form of low threshold assistance. This<br />
often concerns larger families, which social workers can only work together with in its<br />
own domestic environment. Two therapists work intensively on the current problems<br />
by means of a systemic therapy approach. The high cost of this intensive programme<br />
has led to a sharp drop in the numbers of completed therapies in Berlin.<br />
3.2. Supervised accommodation and refuge dwellings<br />
Young people do contact some advice services directly, such as the youth advisory<br />
services, emergency services as well as more recently on-line advice services. The<br />
numbers of young people receiving advice from advice institutions are registered and<br />
it has been possible to note an increase over a ten year period (1992–2002) from 9.868<br />
to 18.290 advice-seeking young people. The group of young people with a migrant<br />
background corresponds with their proportion in the wider population, whereby it is<br />
noticeable that the average consulting duration is shorter than for young people with a<br />
German background (Statistisches Landesamt Berlin, 2003). Advice can often lead to<br />
a form of institutional assistance such as supervised accomodation, which has become<br />
well-known and popular among young people, because it helps to arrange the<br />
necessary separation process from the parents within a protected framework. A<br />
multiplicity of agencies offer an extensive network of dwellings, where one and more<br />
young people can live and keep contact with social-educational specialists in order to<br />
work on current topics such as school attendance and vocational training, conflict<br />
resolution and drug problems. A fundamental goal of the educational work is always<br />
the process of helping young people to gain their independence.<br />
The objectives in the crisis services are different. The duration of stay is always<br />
temporally limited and an emergency situation first requires preventative measures,<br />
which in the worst case could mean anonymous accommodation. Such measures<br />
concern in particular young people aged 14 to 18. The figures in Berlin show an<br />
increasing number of female young people and a disproportionately high number of<br />
foreign young people, although the percentage of the latter group has been sinking for<br />
the past eight years, which has to do with rising naturalization numbers. This<br />
statistical data is remarkable because the average age of young people looking for<br />
protection is higher than in former times (Statistisches Landesamt Berlin, 2003).<br />
Social female workers from refuge dwellings for girls and young women with<br />
migration backgrounds are confronted with this phenomenon and pushed to the limits of<br />
their possibilities. Young women from migrant families often wait for adulthood in order<br />
to free themselves from violence in the family, up to and including forced marriages,<br />
without parental intervention. From the point of view of female social workers, their very<br />
family-dependent past life requires a gradual process of becoming independent under the<br />
protection of trained personnel. This assistance is usually refused to adult young woman,<br />
when they contact the juvenile welfare services for the first time.<br />
51
Brigitte Wießmeier<br />
3.3. Parental training<br />
More than half of all parents of small children complain about everyday<br />
educational problems, according to long-term study, which was carried out on behalf<br />
of the Federal Family Ministry (in: Die Zeit, 44/2004). Family researchers see changes<br />
in educational styles as responsible for this. They observe a development from the<br />
authoritarian, power-exercising style via an all- permitting and also an over-protecting<br />
style to an authoritative-participative educational style. The latter seems to be<br />
attractive for parents, who however are often unable to put it into practice in their<br />
everyday lives. Models and recognized institutions that could provide appropriate<br />
guidelines are missing in our pluralistic society, in which individuals not only can, but<br />
also must live their own lives.<br />
Courses and training sessions aimed at parents are attempting to compensate for<br />
this lack. The range of educational assistance services on offer are popular and no<br />
longer restricted to family centers or evening classes. Television, with its role as<br />
„Super Nanny“, also forms part of the mix, causing controversy among education<br />
experts. In the meantime evaluation results of different courses have been presented,<br />
which show that the quality of a course has to be seen in close connection with the<br />
suggestions and possibilities for self-reflection and self-realization for the<br />
participating parents. By contrast, educational recipes and abstract information<br />
promising quick successes should be regarded as problematic. In the ideal case,<br />
parents should be encouraged to reflect their attitudes and to develop conflict<br />
resolution strategies without the use of force. This requires a consciousness-raising<br />
process, as ignorant and abusive behaviour patterns are often only recognized for the<br />
first time in the course of the seminar (Tschoepe-Scheffler, 2003).<br />
In order to support the participation of parents with a migrant background in<br />
training measures for parents, the HIPPY programme provides assistance by trained<br />
mothers from similar backgrounds, who communicate their knowledge and skill to<br />
women from the same country. 1 Gaitanides emphasizes that “the cultural differences<br />
between the educational values of the parental home and school (...) are not so much<br />
the central problem as the lack of educational knowledge suited to modern social<br />
requirements. On the other hand there seems to be a great deal of readiness to gather<br />
information and to open up towards modern educational values and practices”<br />
(Gaitanides, 2004, p. 4).<br />
3.4. Services adapt to social changes<br />
How can families be supported quickly, on a long-term basis and well as stipulated<br />
in the Law for Community Well-being? This was our initial question. The Eleventh<br />
Child and Youth Report formulates recommendations regarding a process of opening,<br />
which it refers to as „decreasing entrance barriers“ and which is roughly described<br />
below. Thus contradictions are to be diminished in the right to assistance, in particular<br />
1 Home Instruction Programme for Preschool Youngsters (HIPPY), offered e.g. from the office<br />
for multi-cultural affairs Frankfurt/Main (http.//deutsch_projekte _ e2_schule_frame.htm,<br />
http://www.stadt-frankfurt.de/amka/deutsch/projekte)<br />
52
FAMILIES IN TRANSITION – CHANGING HELP SYSTEMS<br />
regionally different handling of requirements from the Law for Child and Youth<br />
Assistance (KJHG). Low threshold assistance should be made available, i.e. assistance<br />
that can be integrated easily and quickly into the everyday life of the respective<br />
family, communication barriers have to be diminished, by which is meant the attitude<br />
of multilingual personnel and/or the employment of language intermediaries.<br />
Information material should be made available in several languages, and if necessary<br />
specially designed media products for migrants should also be used. The linguistic and<br />
cultural plurality of the society is to be recognized, which should be reflected in the<br />
corporate design of the institution, the equipment and attitude of the staff. The<br />
assistance plan procedure must be guaranteed with the involvement of all the relevant<br />
persons, even if this seems to be ambitious and requires new forms of assistance.<br />
Approaches that develop resources should have priority, in order to focus on strategies<br />
that help to master the problem at hand.<br />
Thus, important conditions for an intercultural opening and well-planned procedure<br />
for family-supporting assistance are designated, and special competences such as<br />
holistic and flexible acting are suggested. The following practical example seems to<br />
diminish entrance barriers whilst taking potential savings into consideration.<br />
4. “Competence-promoting services for families” a model from Spandau<br />
Social area analyses brought it to light. Two selected quarters of Berlin's Spandau<br />
district differ considerably according to the levels of assistance provided. A quarter<br />
with an average migrant population and low social welfare payments spends a far<br />
lower level of funds per year on juvenile welfare services compared with a district<br />
with a high number of migrants and higher spending on social welfare. Not only did<br />
the actual cash payments differ, but also the number of assistance measures provided.<br />
In the first district, there was a greater demand for ambulatory support for younger<br />
children, whilst the institutional assistance for young people dominated in the second<br />
district. Such results can be generalized for Germany as a whole according to the Sixth<br />
Family Report (2000) which therefore calls for social area-oriented, flexible,<br />
networked and integrated service provision for families, whilst at the same time<br />
reducing costs. Spandau developed a concept for „competence-promoting services for<br />
families“. Parents and in particular single parents with children of 6–14 years should<br />
promptly receive competence-promoting services in their own neighbourhoods. The<br />
goal is to create a family center with a wide range of services organized by self-help<br />
groups and supported by experts. A café is located in the center as meeting place, from<br />
where self-help groups, barter circles, mutual child care and other services are<br />
developed, oriented to the needs of the participants and under their sole responsibility.<br />
Social workers support the work of the parents by networking and promoting their<br />
activities, but never replace the parents as main actors.<br />
Another, original practical example illustrates the effort to create new preventative,<br />
economical and flexible family support services that are also low-threshold and<br />
creative.<br />
53
Brigitte Wießmeier<br />
5. A health service looks for support<br />
In the year 2000 a social worker of public health services of Berlin’s “Mitte”<br />
(center) district wished to enter into a co-operation with the Evangelische<br />
Fachhochschule Berlin (Protestant University of Applied Sciences Berlin). Social<br />
workers of the child and youth health service (KJGD) were looking for support for<br />
young parents in difficult situations. The assistance offered so far were rejected<br />
relatively frequently by the young mothers or fathers because of the fear of being<br />
controlled by the responsible youth welfare office. In order to avoid the complete<br />
break-down of contact with the health service, ways needed to be found to grant<br />
everyday life assistance in the sense of preventive health assistance without reference<br />
to the youth welfare office, without assistance requests and without obligatory longterm<br />
assistance planning, particularly in the first months after the birth of a child.<br />
In summer 2001 a group of six students began to develop this project in the context<br />
of the seminar “social work in and with families” and an obligatory practical course<br />
unit over one hundred hours in families. Together with the social workers they<br />
considered how to react to the highly differing assistance needs of the families. So in<br />
the case of a mother suffering from rheumatism support should be offered for the<br />
transport of her newborn twins to the physician until the young family can organize<br />
the move into a more favorable flat. In the next case a housing clearing has to be<br />
prepared and accompanied, in order to improve the living conditions for a baby. In the<br />
third case the single mother needed social contacts and networking in her<br />
neighbourhood, since she was a new arrival in the country with little knowledge of<br />
German or of the social service network.<br />
It was intended that assistance should in each case be provided as immediately and<br />
flexibly as possible in accordance with the needs of parents, and this in coordination with<br />
the temporal and technical possibilities of the students. To create a basis from which to<br />
work from, the students were introduced to the families by professional social workers,<br />
who then withdrew whilst remaining available in the background in order to make any<br />
necessary arrangements. At the end of the activities there was a wish for a mutual, final<br />
evaluation discussion. Cases of child protection do not belong in this project, and when<br />
they become evident the student is obliged to inform the responsible social workers.<br />
Once provided with a placement contract, the students were able to go into the families<br />
and after short time of assistance organized a grandparent service for the sick mother,<br />
accomplished the briskly organized house-cleaning and put the single mother into contact<br />
with the local migration services. In addition to such limited forms of assistance, they were<br />
however also confronted with situations requiring more complex forms of service<br />
provision. The students often represented a bridge to the assistance system and prepared,<br />
after consultation with the respective social workers, a form of assistance successively<br />
approved by all the persons involved. In some cases also the initiated forms of assistance<br />
were continued by a second student. An external evaluation proved that assistance of<br />
semi-professional students for the families was accepted fast, without direct fear of<br />
control. The non-bureaucratic and flexible way of acting was felt to be both pleasant and<br />
appropriate (Gaffron, 2002). Since then, nine successive groups of students have taken<br />
part in the student project “NFH – low threshold family assistance” in co-operation with a<br />
total of five of Berlin's social services.<br />
<strong>54</strong>
FAMILIES IN TRANSITION – CHANGING HELP SYSTEMS<br />
In the year 2004 fourteen students were involved in care for sixteen families. In ten<br />
families their task was to support the mother or parents in their everyday life. These<br />
tasks included integration of the newly immigrated mother, educational help for<br />
children and serving as an interim solution until professional aid was available. The<br />
educational help was focused on improving language skills as well as generally<br />
playing with the child. Often play material was not available in the households with<br />
the television as the only source of amusement. Two thirds of the families had<br />
migration experiences in the first, second and also third generation. With a total of<br />
42 children, these families were clearly over the average number of children for<br />
families in the German Federal Republic. The figure of four multiple births is likewise<br />
above average, as is the number of handicapped children (every 6th child). Almost<br />
two thirds (62 %) are affected by unemployment and poverty and confined housing<br />
conditions. The separation and divorce rates correspond to the big-city average, with<br />
every second marriage ending in divorce. Crisis situations frequently have to do with<br />
the death of a close relative, including three children. In addition, violence, abuse,<br />
arrest, drugs, adoption and taking children into care all led to for crisis situations.<br />
Teenage motherhood was also a topic in three families.<br />
The phenomenon of the family contacts seemed interesting. Half of the families<br />
maintain only rare contacts to their families back home, in some cases because of<br />
distances across national borders, although the families themselves are well integrated<br />
socially. A quarter of the families live to a large extent without contacts to their own<br />
families as well as without a circle of friends. The last quarter of the families have contacts<br />
exclusively with family members at the same time as using the family support assistance<br />
system to an above average extent. A more exact view of these latter families shows<br />
special problem situations, with a high number of crises observed. The close-knit nature of<br />
these families protects them on the one hand against the intruding gaze of strangers, whilst<br />
on the other social contacts are avoided or become impossible.<br />
Parallel to the practical work, the first NFH project group provided a concept that was<br />
presented to a sponsor. The second group extended the offer to an additional urban district<br />
and initiated a conference with experts in order to discuss possibilities for the further<br />
development of an efficient service for families. The results showed that the charm of the<br />
students’ project should remain, a co-operation with other agencies should be considered,<br />
whilst the involvement of further volunteers was rejected. In the third year, the students<br />
planned to install a toy rental business at the first location of the project, which became<br />
possible thanks to a number of different donations. This rental business is to function later<br />
under the management of the parents themselves and is designed to serve the spread of<br />
educationally valuable play material, because the students frequently work with children<br />
from families with no or only poor toys. 2<br />
Conclusions<br />
To summarize, the social work students in co-operation with social services<br />
represent a resource for the support of the professional social workers. They offer low<br />
2 The students received this suggestion in the context of a study travel to Amsterdam, where<br />
neighbourhood toy libraries are well accepted.<br />
55
Brigitte Wießmeier<br />
threshold assistance for preventative work in families. The offer can be arranged<br />
flexibly and non-bureaucratically, without differentiated social-educational assistance<br />
planning. With the need for increasing support NFH can represent a bridge to the<br />
assistance system, working together with a specialist in the background. Such a study<br />
experience is not to be underestimated as a learning field.<br />
Could a students’ project function as bridge for family support services? Short term<br />
solutions are suitable to keep parents active. Preventative solutions can help to avoid<br />
more cost-intensive services in the future and should be delivered to all<br />
subpopulations. Supported self-help leaves the responsibility with parents, strengthens<br />
local social networks and helps to save money for further forms of assistance. Social<br />
work will have to adjust still more flexibly to the conditions in the quarter in the<br />
future; it will also have to take into consideration not only social changes but also<br />
budgetary situations and to demonstrate creativity in its assistance activities.<br />
Received 2010 10 05<br />
Approved for publishing <strong>2011</strong> 03 07<br />
Bibliography<br />
Bundesministerium für Familie, Senioren, Frauen und Jugend (Hg.). (2002). Elfter Kinder- und Jugendbericht. Bericht<br />
über die Lebenssituation junger Menschen und die Leistungen der Kinder- und Jugendhilfe in Deutschland. Berlin.<br />
Bundesministerium für Familie, Senioren, Frauen und Jugend (Hg.). (2000). Sechster Familienbericht, Familien<br />
ausländischer Herkunft in Deutschland. Berlin<br />
Die Zeit, Wochenmagazin. (2004). No. 44. Hamburg.<br />
Frieben-Blum, E., Jacobs, K., Wießmeier, B. (Hg.) (2000). Wer ist fremd? Ethnische Herkunft, Familie und<br />
Gesellschaft. Opladen.<br />
Gaffron, K. (2002). Förderung der Alltagskompetenz junger Familien – Evaluation eines Modellprojekts in Berlin-<br />
Mitte. Unveröffentlichte Magisterarbeit TU-Berlin. Studiengang Public Health.<br />
Gaitanides, S. (2004). Vortrag auf dem Elternkongress der Landesregierung Nordrhein-Westfalen in Essen am<br />
14.2.2004. Unveröffentlichtes Manuskript.<br />
Ghosh, T. (2003). Wie erziehen unser Kind getrennt, aber gemeinsam. Co-Parenting als Versuch verantwortungsvoller<br />
Elternschaft nach Trennung und Scheidung. Diplomarbeit im SS 03 an der EFB, Berlin.<br />
Herwartz-Emden, L. (1995a). Mutterschaft ist ein Bestandteil des weiblichen Selbstkonzeptes... Online-Handbuch:<br />
www.kindergartenpaedagogik.de<br />
Krähenbühl, V., Jellouschek, H., Kohaus-Jellouschek, M., Weber, R. (1991(3). Stieffamilien, Struktur – Entwicklung –<br />
Therapie. Freiburg im Breisgau.<br />
Textor, M. R. Online-Handbuch: www.kindergartenpaedagogik.de<br />
Tschöpe-Scheffler, S. (2003). Elternkurse auf dem Prüfstand. Opladen.<br />
Schell Studie. Online-Handbuch: www.shell-studie.de<br />
Statistisches Landesamt Berlin. Online-Handbuch: www.statistik-berlin.de/statistiken/Sozialleistungen<br />
56
ISSN 1392-3137. TILTAI, <strong>2011</strong>, 1<br />
KLAIPĖDOS UOSTO KROVINIŲ TERITORINĖ ANALIZĖ IR UOSTO<br />
ĮTAKOS ZONOS NUSTATYMO KLAUSIMAI<br />
Angelė Pakamorienė<br />
Klaipėdos <strong>universitetas</strong><br />
Anotacija<br />
Straipsnyje analizuojami 2005 m. krovinių srautai, gabenami pro Klaipėdos uostą, nagrinėjamas per uostą<br />
importuojančių šalių išsidėstymas, eksportuojamų krovinių pasiskirstymas pasaulyje, krovinių rūšys ir<br />
kilmė. Aptariamos uosto tranzitinių krovinių apimtys, siuntėjų ir gavėjų teritorinis pasiskirstymas. Analizuojama,<br />
kaip teisingiau nustatyti Klaipėdos uosto veiklos įtakos zoną. Atliekama tranzitinių krovinių<br />
erdvinė analizė ir išskiriamas 2005 m. Klaipėdos uosto užuostis.<br />
PAGRINDINIAI ŽODŽIAI: importas, eksportas, tranzitas, teritorinė analizė, užuostis.<br />
Abstract<br />
The paper analyzes the flows of cargo via port of Klaipėda in 2005, examines imports and exports of cargo<br />
distribution sites in Lithuania and the location of the importing countries and of exporting cargo, types of goods<br />
imported and their origin. The article deals with the volume of the transit cargo, the distribution of shippers’ and<br />
consignees’. The article analyses how to estimate the zone of Klaipėda port activities impact. The spatial analysis<br />
of transit cargo is performed and the hinterland of Klaipėda port in 2005 is defined.<br />
KEY WORDS: import, export, transit, territorical analysis, hinterland.<br />
Įvadas<br />
Lietuvos geografinė padėtis Baltijos jūros pakrantėje daro didžiulę įtaką šalies politikai,<br />
strategijai, gynybai, kultūrai, žmonių mentalitetui ir, žinoma, ekonomikai. Uosto<br />
ekonominė reikšmė neatsiejama nuo užuosčio (angl. hinterland). Užuosčio ekonominė<br />
svarba ir prieinamumas sudaro sąlygas uosto plėtrai. Kaip teigia Antverpeno uosto studijos<br />
autoriai, „uosto veikėjų ir užuosčio ryšių geografinė analizė leidžia įvertinti uosto<br />
veiklos teritoriją ir atlikti erdvinio planavimo sprendimus. Nustačius vietinių, regioninių,<br />
nacionalinių ar tarptautinių ryšių pasireiškimo geografines teritorijas, galima daryti būtinus<br />
sprendimus lokaliame, valstybiniame ar globaliame lygmenyse“ (Coppens, 2007).<br />
Pasaulyje užuostis nagrinėjamas jau keletą šimtų metų. Ši sąvoka atsirado XIX amžiaus<br />
pabaigoje ir apie 70 metų ji įvairiai interpretuojama. Galima teigti, kad uosto<br />
užuosčio sąvoką 1958 m. suformulavo G. G. Weigend. Jo teigimu, užuostis suvokiamas<br />
kaip organizuota ir išplėtota erdvė, sujungta su uostu transporto linijomis, iš kurios<br />
arba į kurią kroviniai gabenami pro šį uostą (Weigend, 1958, p. 185–200). Vėliau<br />
užsiimta užuosčio teritorijos analize. XXI amžiuje toliau nagrinėjama jo teritorija ir<br />
čia vykstantys procesai. M. Hesse ir J. P. Rodrigue (2004) nagrinėjo transporto koridorių<br />
svarbą užuosčiui. P. W. De Langen ir A. Chouly (2004) pabrėžė jo analizės svarbą<br />
kaip vidaus organizacinę problemą. J. P. Rodrigue, T. Notteboom, W. Winkelmans ir<br />
kiti savo darbuose (Notteboom, Winkelmans, 2001, p. 71–89; Notteboom, Rodrigue,<br />
2006) analizuoja uosto užuosčio funkcijas, prieinamumą, efektyvumą, išsidėstymą,<br />
regionalizaciją ir logistinius ryšius. Atsiranda darbų ir studijų, kuriose analizuojama<br />
prekybos rinka, ekonomikos vystymasis ir kaita bei uosto ekonominė įtaka. Šiuose<br />
darbuose nagrinėjama ir hinterlando teritorija, nes ji tiesiogiai susijusi su prekių ga-<br />
57
Angelė Pakamorienė<br />
mybos ir realizavimo rinka (Lesger, 2006), uosto ekonominės įtakos teritorija. Uosto<br />
ekonominės įtakos studijoms daug dėmesio skiria visos išsivysčiusios šalys. JAV per<br />
pastaruosius 20 metų atliko daugiau kaip 300 uostų ekonominės įtakos studijų. Australijoje<br />
nuolat atliekami uostų (Hastingso, Kembros, Sidnėjaus) įtakos tyrimai lokaliame,<br />
regioniniame ir visos šalies lygmenyse.<br />
Daug dėmesio uostų veiklai, krovos rezultatams, užuosčio teritorijai ir ekonominei<br />
įtakai skiria Europa. Atliekamos pavienių ar regiono uostų studijos. 2006 metais pateiktoje<br />
Tarptautinių Atlanto tinklų (Atlantic Transnational Nerwork, 2006) ekonominių<br />
ir socialinių partnerių ataskaitoje „Intermodalumas vežant krovinius: uostai ir<br />
užuostis, jūrų transportas, įskaitant trumpųjų nuotolių jūrų laivybą“ (angl. Intermodality<br />
in freight transport: ports and hinterland, maritime transport including short sea<br />
shipping) daug dėmesio skiriama Vakarų Europos sausumos transporto tinklams, uostų<br />
veiklai ir apimtims, uostų veiklos įtakos zonų teritorijoms, uostų įtakai. Visi Europos<br />
uostai turi vietinį, regioninį ar supraregioninį užuostį, priešingai nei Roterdamo<br />
uostas, kurio užuostis apima beveik visą Europą. Regioninių uostų užuosčio teritorijos<br />
yra ribotos, juos nuolat veikia didelių uostų veikla. Mažesnių uostų užuosčių kūrimosi<br />
pagrindas – artimiausių geografinių regionų aprūpinimas.<br />
Lietuvos, kaip jūrų valstybės, įvaizdį kuria ne tik uosto veikla, bet ir moksliniai,<br />
politiniai ir specialistų darbai bei žiniasklaida. Nemažai parašyta inžinerinių, laivininkystės,<br />
istorinių darbų. Kaip visapusiškai išnaudoti jūrų valstybės galimybes, nagrinėjo<br />
prof. V. Paulauskas, rašydamas apie uosto technologijas, transporto grandines ir<br />
uosto rinką (Paulauskas, 2000, p. 69–73). Jūrų valstybės idėjas gvildeno geografai<br />
prof. K. Pakštas, S. Tarvydas, dabar šia tema rašo prof. S. Vaitekūnas, prof. R. Žaromskis<br />
(Vaitekūnas, 1996; Žaromskis, 2008). Lietuvos geografų darbų nėra daug,<br />
trūksta ir ekonominės-geografinės Klaipėdos uosto veiklos analizės. Klaipėdos uosto<br />
užuosčio daugiausia nagrinėti transporto klausimai, mažai dėmesio skiriant krovinių<br />
teritorinei analizei. Krovinių erdvinė analizė padeda įvertinti uosto veiklos teritoriją,<br />
veiklos įtakos zonos aktyvumą ir racionaliau priimti erdvinio planavimo sprendimus.<br />
Šio straipsnio tikslas – išanalizuoti 2005 metų importo, eksporto ir tranzito krovinių,<br />
gabenamų pro Klaipėdos uostą, teritorinį pasiskirstymą ir išskirti uosto užuostį. Tikslui<br />
įgyvendinti formuluojami šie uždaviniai:<br />
ištirti per uostą importuotų krovinių pasiskirstymą, jų rūšis ir kilmę, importuojančių<br />
šalių išsidėstymą;<br />
įvertinti eksportuojamų krovinių teritorinį išsidėstymą, rūšis ir kilmę, Lietuvos<br />
eksportą priimančių šalių išsidėstymą pasaulyje;<br />
aptarti 2005 m. tranzitinių krovinių judėjimą ir nustatyti uosto įtakos teritoriją.<br />
Aptariamų tyrimų objektas – 2005 metais pro Klaipėdos uostą gabenamų krovinių<br />
pasiskirstymas.<br />
Tyrimų metodai<br />
Lietuvos statistiniai duomenys pateikia tik krovinių kilmės ar paskirties šalį. Norint<br />
nustatyti tikslesnę veiklos įtakos zonos teritoriją, šių duomenų neužtenka. Darbe nau-<br />
58
KLAIPĖDOS UOSTO KROVINIŲ TERITORINĖ ANALIZĖ IR UOSTO ĮTAKOS ZONOS...<br />
dojami Muitinės departamento Statistikos skyriuje surinkti duomenys, nes muitinės<br />
deklaracijose reikia nurodyti ne tik krovinio šalį, siuntėją ar gavėją, bet dažnai nurodomas<br />
ir gavėjo bei siuntėjo adresas. Pastarieji duomenys leidžia krovinį priskirti konkrečiai<br />
geografinei vietai ir tiksliau nustatyti užuosčio teritoriją. Uosto užuostis nustatomas<br />
pagal pro uostą vežamų krovinių pasiskirstymą jame. Didesnėse šalyse, kurios<br />
turi kelis uostus, užuosčiui nustatyti dažnai pakanka importuojamų ir eksportuojamų<br />
krovinių pasiskirstymo. Lietuvos atveju visa šalies teritorija patenka į Klaipėdos uosto<br />
veiklos teritoriją. Todėl nustatant užuostį svarbūs tranzitiniai kroviniai, ypač jų gavėjai,<br />
kai krovinys, tranzitu atkeliavęs pro Klaipėdos uostą, kerta Lietuvą ir pasiekia gavėją<br />
Europoje ar Azijoje. Analizuojami 2005 metų duomenys, nes tai yra pirmi pilni<br />
metai Lietuvai esant ES sudėtyje ir metai, kai taikyta vieninga Europos muitinės duomenų<br />
apdorojimo sistema. Muitinės deklaravimo sistemoje šalys skirstomos į ES šalis<br />
ir trečiąsias šalis, pastarosiomis laikomos visos ES nepriklausančios šalys.<br />
Taikomi statistinės analizės, kartografinis metodai, žemėlapiai sudaryti naudojant<br />
Arc View GIS 3.2 a programą.<br />
1. Importas 2005 m.<br />
2005 metais pro Klaipėdos uostą importuota 2038 tūkst. t krovinių. Vertinant pro Klaipėdos<br />
uostą importuotų krovinių pasiskirstymą Lietuvoje, analizuojamas 2016 tūkst. t krovinių<br />
kiekis (t. y. 99 % pro uostą įvežtų prekių). Likusių krovinių muitinės importo deklaracijose<br />
gavėjas nurodytas ne Lietuvos vietovė, o užsienio šalys (Latvija, Olandija, Danija<br />
ir kt.), todėl šių krovinių pasiskirstymo Lietuvos teritorijoje nustatyti neįmanoma.<br />
1.1. Importuotų krovinių pasiskirstymas<br />
Analizuojant krovinių pasiskirstymą Lietuvoje, išskirtina Kėdainių rajono savivaldybė,<br />
kuri importavo daugiausia – 944,7 tūkst. t krovinių, taip pat Pagėgių, Birštono,<br />
Ignalinos ir Kalvarijų savivaldybės, kurios importo pro Klaipėdos uostą nevykdė. Beveik<br />
pusė importuojamų krovinių kiekio tenka Kėdainių rajono savivaldybei.<br />
Vertinant į Kėdainių rajoną pro uostą importuojamus krovinius, pastebima maža<br />
krovinių rūšinė įvairovė. Pagal krovinių kodus 95 % importuojamų krovinių sudaro<br />
gamtiniai kalcio fosfatai, gamtiniai aliuminio kalcio fosfatai ir fosfatinė kreida. Tokios<br />
rūšies žaliavos reikia UAB „Lifosa“ fosforo trąšų gamybai. Svarbiais importuotojais<br />
pro Klaipėdos uostą galima laikyti 3 didžiausius šalies miestus, kurie pagal importo<br />
apimtis išsidėstė tokia tvarka: Klaipėdos, Vilniaus ir Kauno miestų savivaldybės.<br />
Šioms savivaldybėms tenka 39 % importo pro uostą. Į Vilniaus ir Kauno miestų savivaldybes<br />
pro uostą importuota įvairių rūšių prekių, kurių nė viena rūšis nesudarė daugiau<br />
kaip 30 % importo dalies.<br />
59
Angelė Pakamorienė<br />
1 pav. Importo krovinių pro Klaipėdos uostą pasiskirstymas Lietuvoje 2005 m.<br />
Šaltinis: Lietuvos muitinės departamento Statistikos skyrius<br />
Importo į Klaipėdos miesto savivaldybę sudėtyje galima išskirti plaukiojančiąsias<br />
transporto priemones (kruizinius, ekskursijų, krovinių laivus, keltus, baržas), kurių<br />
skaičius sudarė 36 % importo dalies. Nemažai prekių (10 001–100 000 t) įsivežė Elektrėnų,<br />
Klaipėdos, Akmenės, Kretingos, Jonavos ir Utenos rajonų savivaldybės. Joms<br />
teko 10 % visų pro uostą importuotų prekių.<br />
Daugiausiai importuojančių savivaldybių tenka 95 % pro Klaipėdos uostą įvežamų<br />
krovinių, todėl galima teigti, kad pro uostą importuojami kroviniai pasiskirto nedidelėje<br />
Lietuvos teritorijoje. Kitoms šalies vietoms tenka nedideli importo kiekiai arba savivaldybės<br />
iš viso prekių pro uostą neimportuoja. Krovinių pasiskirstymui Lietuvos<br />
teritorijoje įtaką daro dideli pramonės objektai (todėl daug krovinių nukeliauja į Kėdainių<br />
rajono savivaldybę) ir gyventojų pasiskirstymas bei koncentracija, nes trijose<br />
didžiausiuose Lietuvos miestuose yra daug gyventojų, kas nulemia aktyvesnę ūkinę<br />
veiklą ir didesnę prekių paklausą.<br />
1.2. Į Lietuvą importuojančių šalių išsidėstymas, importo krovinių rūšys ir<br />
kilmė<br />
Lietuva pro Klaipėdos uostą daugiausia krovinių įsiveža iš Rusijos (725 942 t),<br />
Maroko (215 867 t), Švedijos (145 155 t), Olandijos (112 347 t), Vokietijos<br />
(110 757 t) ir Danijos (103 768 t). Bendrai iš šių didžiausių siuntėjų įsivežama 70 %<br />
viso importo pro uostą.<br />
60
KLAIPĖDOS UOSTO KROVINIŲ TERITORINĖ ANALIZĖ IR UOSTO ĮTAKOS ZONOS...<br />
Vien iš Rusijos per uostą importuojama 36 % krovinių. Nemažai krovinių per uostą atkeliauja<br />
iš Europos žemyno šalių. Jų bendras kiekis sudaro tokią pat importo dalį kaip ir<br />
Rusijos kroviniai (36 %). Didžiąją dalį (32 % iš 36 %) šio kiekio sudaro kroviniai, įvežami<br />
iš ES šalių. Nors vandens transportas turi ekonominį privalumą įveikiant didelius atstumus,<br />
daugiausia prekių įsivežta iš netoliese esančių šalių. 2005 metais importas nevykdytas<br />
iš kai kurių Balkanų šalių – Slovėnijos, Serbijos, Juodkalnijos, Albanijos, Bosnijos ir<br />
Hercegovinos. Mažiausiai prekių įvežta iš ekonomiškai silpnų šalių, tokių kaip Afrikos<br />
šalys (išskyrus Maroką), ir toliausiai nutolusių šalių, kaip Australija. Didžiausių šalių siuntėjų<br />
importo sudėtyje dominavo vienas produktas (1 lentelė).<br />
Dominuojantys importo pro Klaipėdos uostą kroviniai 2005 metais<br />
1 lentelė<br />
Šalys Kroviniai Procentas nuo<br />
bendro uosto<br />
importo<br />
Rusija Gamtiniai kalcio fosfatai, gamtiniai aliuminio kalcio 93<br />
fosfatai ir fosfatinė kreida<br />
Marokas Gamtiniai kalcio fosfatai, gamtiniai aliuminio kalcio 91<br />
fosfatai ir fosfatinė kreida<br />
Olandija Išspaudos ir kitos sojų pupelių išspaudų liekanos 61<br />
Švedija Gargždas, žvyras, skalda ir skaldyti akmenys 43<br />
Vokietija Sojų aliejus ir jų frakcijos 22<br />
Danija Plokšti valcavimo produktai iš geležies ir plieno 21<br />
Šaltinis: Lietuvos muitinės departamento Statistikos skyrius<br />
Šalys eksportuoja ne tik savo šalyje pagamintą produkciją. Apžvelgiant didžiausių<br />
šalių importuotojų pro uostą prekių kilmę, pastebima, kad tų šalių eksporto į Lietuvą<br />
pagrindą sudaro tos pačios šalies kilmės kroviniai. Marokas į Lietuvą importuoja tik<br />
savo šalyje išgaunamus produktus. Didžiąją dalį savo kilmės produktų eksportuoja<br />
Rusija (99 %), Švedija (97 %), Olandija (91 %) ir Vokietija (86 %). Tuo tarpu 31 %<br />
Danijos eksporto į Lietuvą yra kroviniai, kurių kilmė – kitos pasaulio šalys. Iš Danijos<br />
importuojama 10 496 t išspaudų ir kitų sojų pupelių išspaudų liekanų, jų kilmė – Argentina<br />
ir Vokietija; 3552 t – priekabų, puspriekabių ir jų dalių, jų kilmė – Vokietija ir<br />
Olandija; 3355 t – plokščių valcavimo produktų iš geležies ar plieno, jų kilmė – Vokietija<br />
ir Jungtinė Karalystė. Į Lietuvą iš kitų šalių importuojama ir mūsų šalyje pagaminta<br />
produkcija. Daugiausia lietuviškos kilmės produktų atvežama iš Singapūro –<br />
238 t naftos alyvos ir kitų jos produktų, iš Jungtinės Karalystės – 178 t monitorių ir<br />
projektorių, iš Švedijos – 99 t baldų.<br />
Lyginant į Lietuvą eksportuojančių šalių ir importuojamų krovinių kilmės vietos teritorinį<br />
pasiskirstymą, pastebima, kad pietvakarių Azijos ir rytų bei pietų Afrikos šalys<br />
produkcijos į mūsų šalį neeksportuoja. Tačiau pagal kilmės vietų pasiskirstymą, tų<br />
šalių produkcija, nors nedideliais kiekiais, į Lietuvą importuojama per kitas šalis.<br />
61
Angelė Pakamorienė<br />
2 pav. Į Lietuvą pro Klaipėdos uostą importuojančių šalių ir importo (t)<br />
pasiskirstymas 2005 metais<br />
Šaltinis: Lietuvos muitinės departamento Statistikos skyrius<br />
2. 2005 metų eksportas<br />
2005 metais pro Klaipėdos uostą eksportuota 11 652 tūkst. t krovinių. Analizuojama<br />
11 428,8 tūkst. t krovinių (98 %), nes kaip likusių krovinių siuntėjas muitinės deklaracijose<br />
nurodytos įvairios kitų šalių vietos, todėl Lietuvos eksporto analizėje šie<br />
kroviniai nenurodomi.<br />
2.1. Pro Klaipėdos uostą eksportuojamų krovinių teritorinis pasiskirstymas ir<br />
rūšys<br />
Daugiausia eksportuoja Mažeikių rajono (4 419 194 t), Klaipėdos miesto<br />
(2 442 557 t) ir Jonavos rajono (1 740 944 t) savivaldybės. Joms tenka 75 % viso<br />
Lietuvos eksporto pro Klaipėdos uostą. Iš jų galima išskirti Mažeikių rajono savivaldybę,<br />
kuri eksportuoja 39 % krovinių. Tarp svarbiausių eksportuotojų Jonavos<br />
rajono savivaldybės 91 % eksporto sudaro mineralinės ir cheminės azoto trąšos<br />
(1 585 385 t), tarp Mažeikių rajono savivaldybės eksportuojamos produkcijos dominuoja<br />
naftos alyvos ir kiti perdirbtos naftos produktai, kurių pro uostą eksportuota<br />
4 376 278 t, t. y. 99 %. Tie patys produktai, kaip ir Mažeikių rajono savivaldybėje,<br />
išsiskiria ir Klaipėdos miesto eksporto dalyje: naftos alyva sudaro 36 % šios savivaldybės<br />
eksporto pro uostą.<br />
62
KLAIPĖDOS UOSTO KROVINIŲ TERITORINĖ ANALIZĖ IR UOSTO ĮTAKOS ZONOS...<br />
3 pav. Pro uostą eksportuojamų krovinių pasiskirstymas Lietuvos savivaldybėse 2005 metais<br />
Šaltinis: Lietuvos muitinės departamento Statistikos skyrius<br />
Nemažus krovinių kiekius eksportuoja Vilniaus ir Kauno miestų bei Kėdainių, Akmenės<br />
ir Klaipėdos rajonų savivaldybės. Bendras jų krovinių kiekis sudaro 18 % pro uostą<br />
gabenamo eksporto. Didžiausios eksportuotojos yra savivaldybės, turinčios didelius pramonės<br />
objektus, ir didžiųjų miestų savivaldybės. Pro Klaipėdos uostą į ES daugiau eksportuoja<br />
vakarų ir centrinės Lietuvos savivaldybės, gerokai mažiau – rytų ir pietryčių regionų<br />
administracinės teritorijos. Eksportuojant į trečiąsias šalis tokio akivaizdaus teritorinio<br />
skirtumo nėra. Visos šios savivaldybės turi dominuojančių krovinių (2 lentelė), tai priklauso<br />
nuo esamų didelių pramonės įmonių ar išgaunamų žaliavų.<br />
2 lentelė<br />
Dominuojantys pro Klaipėdos uostą gabenami eksporto kroviniai 2005 metais<br />
Savivaldybė Kroviniai Procentas nuo<br />
savivaldybės<br />
eksporto<br />
Kėdainių r.<br />
Trąšos, kuriose yra azoto, fosforo ir kalio 95<br />
savivaldybė<br />
Vilniaus m. Mediena 39<br />
savivaldybė<br />
Kauno m.<br />
Kviečiai ir kviečių bei rugių mišinys <strong>54</strong><br />
savivaldybė<br />
Akmenės r. Cementas ir jo produktai 99,99<br />
savivaldybė<br />
Klaipėdos r.<br />
savivaldybė<br />
Neapdorotos naftos alyva 68<br />
Šaltinis: Lietuvos muitinės departamento Statistikos skyrius<br />
63
Angelė Pakamorienė<br />
Eksporto pasiskirstymo analizėje reikėtų išskirti Neringos, Kalvarijų ir Širvintų rajono<br />
savivaldybes, kurios pro Klaipėdos uostą prekių iš viso neeksportuoja, ir labai<br />
mažai (iki 100 t) eksportuojančias savivaldybes: Ignalinos rajono (5 t), Birštono (20 t)<br />
ir Šalčininkų rajono (49 t). Labai mažus ir mažus krovinių kiekius pro Klaipėdos uostą<br />
eksportuojančios savivaldybės daugiausia išsidėsčiusios Rytų ir Pietų Lietuvoje, turbūt<br />
jų pagamintos prekės daugiau eksportuojamos kitomis transporto rūšimis. Vakarų Lietuvos<br />
savivaldybės, išskyrus Rietavo, Pagėgių ir Jurbarko rajono, pro uostą eksportuoja<br />
didesnius kiekius krovinių nei minėtos Rytų ir Pietų Lietuvos savivaldybės.<br />
2.2. Eksportuojamų krovinių pasiskirstymas, rūšys ir kilmė<br />
Analizuojant Lietuvos eksporto pasiskirstymą, galima išskirti JAV (1 243 373 t),<br />
Prancūziją (1 156 086 t), Olandiją (1 134 272 t) ir Singapūrą (1 060 994 t), kurios gauna<br />
daugiausiai pro uostą išvežamos produkcijos. Eksportas į šias šalis sudaro 43 %<br />
viso pro uostą gabenamo eksporto. Didelė dalis eksporto paskirstoma Vokietijoje,<br />
Švedijoje, Danijoje, Ispanijoje, Kanadoje, Belgijoje, Jungtinėje Karalystėje, Suomijoje,<br />
Turkijoje, Japonijoje ir Portugalijoje. Į šias šalis iškeliauja 48 % pro uostą išvežamų<br />
krovinių. Beveik visi (91 %) pro Klaipėdos uostą eksportuojami kroviniai pasiskirsto<br />
ekonomiškai stipriose Europos, Šiaurės Amerikos ir Azijos šalyse. Maži kiekiai<br />
eksporto vežami į Azijos šalis (išskyrus Japoniją ir Turkiją) ir Australiją, o labai<br />
maži kiekiai eksportuojami į Afrikos ir Pietų Amerikos šalis. Lietuvos eksportas pro<br />
uostą panašiai pasiskirsto ES ir kitose šalyse. ES šalims tenka 52 % krovinių, kitoms<br />
pasaulio šalims – 48 %.<br />
Į šalis, kurios gauna daugiausiai pro uostą išvežamų krovinių, eksportuojama nedaug<br />
rūšių krovinių, bet dideliais kiekiais. Visą eksportą į Singapūrą sudaro naftos<br />
alyva ir kiti jos produktai. Į JAV 51 % eksporto sudaro naftos alyva ir kiti jos produktai,<br />
30 % – mineralinės ir cheminės azoto trąšos. Analogiškai krovinių rūšys pasiskirsto<br />
ir eksporto į Prancūziją atveju (49 % ir 39 %).<br />
Šiek tiek kita situaciją yra eksporto į Olandiją atveju. Į šią šalį eksportuojami įvairesnių<br />
rūšių kroviniai mažesniais kiekiais. 16 % eksporto į Olandiją sudaro naftos alyva<br />
ir kiti jos produktai, po 8 % – mineralinės ir cheminės trąšos, kviečiai ir kviečių bei<br />
rugių mišinys.<br />
Daugiau kaip pusės (46 %) pro uostą eksportuojamų krovinių kilmė – Lietuva. Be<br />
lietuviškų produktų, Lietuva eksportuoja nemažai krovinių, kurie pagaminti Rytų ir<br />
Vidurio Europoje: Baltarusijoje (9 %), Kazachstane (9 %), Rusijoje (4 %), Olandijoje<br />
(3 %), Švedijoje (2 %) ir Vokietijoje (2 %). Iš kitų šalių kilę tik 7 % pro uostą eksportuojamų<br />
krovinių.<br />
Pro uostą kroviniai eksportuojami iš daugiau pasaulio šalių nei importuojami. Daugiausia<br />
eksportuojamų krovinių nukeliauja į Šiaurės Amerikos ir Europos šalis. Lyginant<br />
eksportuojamų krovinių teritorinį paplitimą ir eksporto kilmės vietų pasiskirstymą,<br />
išsiskiria Afrikos žemynas. Minėta, kad Lietuva nedideliais kiekiais importuoja<br />
produkciją iš Rytų ir Pietų Afrikos šalių, tai atitinka eksportuojamų produktų, kurių<br />
kilmės šalys yra Afrikoje, paplitimą. Taigi didesnę dalį produkcijos iš šių šalių įsivežusi<br />
Lietuva toliau ją eksportuoja. Eksporto gavėjai Afrikos žemyne yra paplitę dides-<br />
64
KLAIPĖDOS UOSTO KROVINIŲ TERITORINĖ ANALIZĖ IR UOSTO ĮTAKOS ZONOS...<br />
nėje teritorijoje ir nedideli kiekiai krovinių pasiskirsto beveik visame žemyne. Lietuva<br />
eksportuoja nemažai produkcijos iš Rusijos ir Kazachstano, bet į šias šalis krovinių<br />
eksportuoja mažiau. Tas pats ir su Pietų Amerikos šalimis. Didelė dalis eksporto produkcijos<br />
gabenama į Šiaurės Amerikos šalis, bet tų šalių kilmės prekių Lietuva eksportuoja<br />
nedidelius kiekius.<br />
4 pav. Pro Klaipėdos uostą eksportuojamų krovinių (t)<br />
pasiskirstymas pasaulyje 2005 metais pagal šalis gavėjas<br />
Šaltinis: Lietuvos muitinės departamento Statistikos skyrius<br />
3. Tranzitas pro Klaipėdos uostą 2005 metais, užuosčio nustatymas<br />
Daugelis pasaulio uostų užuostį nustato remdamiesi pro uostą gabenamų krovinių pasiskirstymu.<br />
Jei yra didesnė valstybės teritorija arba valstybė turi du ir daugiau uostų, dažniausiai<br />
užuosčiui nustatyti užtenka importuojamų ir eksportuojamų krovinių teritorinio<br />
pasiskirstymo. Lietuvos situacijai šis metodas netinka. Lietuva turi tik vieną uostą ir jos<br />
teritorija yra nedidelė, todėl pro uostą importuojami ir eksportuojami kroviniai pasiskirsto<br />
beveik visoje šalies teritorijoje. Remiantis šiais duomenimis aiškėja, kad visa Lietuvos<br />
teritorija patenka į Klaipėdos uosto veiklos įtakos zoną. Tačiau šie rodikliai neparodo visos<br />
uosto įtakos zonos. Todėl Lietuvos kontekste Klaipėdos uosto užuosčio teritoriją galima<br />
nustatyti pagal pro uostą vežamų tranzitinių krovinių pasiskirstymą.<br />
Analizuojant tranzitinius krovinius remtasi ne konkrečių krovinių mase (neto), o<br />
bendrąja krovinių mase (bruto). Muitinės departamento tranzito deklaracijose būtina<br />
pažymėti tranzitinio krovinio bendrąją masę ir nebūtina įrašyti pačių krovinių svorio,<br />
todėl analizuojama bendra uosto tranzitinių krovinių apyvarta.<br />
Muitinės deklaracijose deklaruota 475 227 t tranzitinių krovinių, krautų Klaipėdos<br />
uoste. Dalis importuojamų krovinių deklaruojami kaip tranzitiniai kroviniai, nes taip<br />
65
Angelė Pakamorienė<br />
surenkami mokesčiai už krovinių vežimą Lietuvos teritorijoje. Dalies tranzitinių krovinių<br />
siuntėjo ar gavėjo adresas nurodoma vietovė Lietuvoje. Tokių tranzitinių krovinių<br />
pasiskirstymo nustatyti neįmanoma, todėl remsimės tik tais tranzitiniais kroviniais,<br />
kurių siuntėjų ir gavėjų adresai yra kitų šalių vietos. Klaipėdos uoste 2005 m. perkrauta<br />
104 031 t tranzitinių krovinių. Daugiausia tranzitinių krovinių pro šalies uostą siųsta<br />
iš JAV (35 809 t), tai sudarė 34 % siunčiamų tranzitinių krovinių. Mažesni kiekiai<br />
transportuoti iš Šveicarijos (9207 t), Kinijos (8929 t), Rusijos (8899 t), Didžiosios Britanijos<br />
(5937 t) ir Baltarusijos (5068 t). Kitos šalys siuntė mažiau nei 5000 t krovinių.<br />
Dalis tranzitinių krovinių siuntėjų kaip siuntėjo šalį įvardijo Lietuvą ir siuntėjo adresą<br />
deklaravo Lietuvoje. Tokių krovinių buvo 10 025 t. Tranzitu vežami kroviniai daugiausia<br />
nukeliavo į Rusiją (34317 t), JAV (11870 t), Latviją (8833 t), Švediją (7849 t)<br />
ir Ukrainą (6608 t). Kiek didesni kiekiai nuvežti į Daniją (4413 t), Liuksemburgą<br />
(4311 t), Kazachstaną (4193 t) ir Baltarusiją (3084 t), o į kitas pasaulio šalis vežti tik<br />
nedideli (iki 1000 t) tranzitinių krovinių kiekiai.<br />
Norint nustatyti užuostį, svarbus tranzitinių krovinių pasiskirstymas, todėl naudojami<br />
tranzitinių krovinių siuntėjų ir gavėjų adresai. Nustatant užuostį ypač svarbūs tranzitinių<br />
krovinių gavėjai, kai krovinys, atkeliavęs pro Klaipėdos uostą, gabenamas tranzitu kerta<br />
Lietuvą ir pasiekia gavėją Europoje ar Azijoje. Vertinant tranzitinių krovinių siuntėjus<br />
atsižvelgiama į netoliese esančius uostus ir galimybes pro juos gabenti krovinius.<br />
Pagal tranzitinių krovinių išsidėstymą galima skirti tiesioginį uosto užuostį, kuris<br />
sudaro nepertraukiamą užuosti, ir atokiau nutolusias uosto veiklos teritorijas – užuosčio<br />
salas. Į nepertaukiamą Klaipėdos uosto užuostį 2005 m. patenka visa Lietuva, Kaliningrado<br />
sritis, Lenkijos rytinis pakraštys, visa Baltarusijos valstybės teritorija, beveik<br />
visa Moldova, Ukrainos teritorija, išskyrus pietines šalies pakrantes, Gruzijos ir<br />
Armėnijos teritorijos, Kazachstano vakarinė dalis, Rusijos europinės dalies pietvakarinis<br />
regionas, visa Latvijos teritorija ir Estijos pietrytinis pakraštys.<br />
Be tiesioginio užuosčio, skiriamos 6 užuosčio salos, iš kurių dvi yra didesnės. Viena<br />
apima teritoriją, kurią sudaro Rusijos Permės, Jekaterinburgo, Čeliabinsko sritys<br />
bei Kazachstano Kustanajaus ir Aktobės miestų regionai. Kita – didesnė sala yra Kazachstano<br />
pietryčiuose esančių Uralsko ir Almatos miestų regione bei Kirgizijos, Uzbekistano,<br />
Tadžikistano didesnių miestų apylinkėse. Dvi mažas salas sudaro Mongolijos<br />
ir Kazachstano sostinės. Kitas dvi mažas užuosčio salas sudaro Rusijos Pionersko–<br />
Kirovo ir Novosibirsko–Gurevsko miestų porų apylinkės.<br />
Taigi Lietuvos užuostis nustatomas pagal tranzitinių krovinių pasiskirstymą, kurį<br />
sudaro nepertraukiamo užuosčio teritorija iki Kaspijos ir Juodosios jūrų bei 6 mažesnės<br />
uosto veiklos įtakos salos.<br />
66
KLAIPĖDOS UOSTO KROVINIŲ TERITORINĖ ANALIZĖ IR UOSTO ĮTAKOS ZONOS...<br />
5 pav. Klaipėdos uosto užuostis 2005 metais<br />
Išvados<br />
Iš 2005 m. pro Klaipėdos uostą importuotos produkcijos išsiskiria Kėdainių rajono<br />
savivaldybė, kurios importas sudaro 46 % viso uosto importo. Dešimt daugiausiai importuojančių<br />
savivaldybių pasiskirsto 95 % pro Klaipėdos uostą įvežamų krovinių,<br />
todėl galima teigti, kad pro uostą importuojami kroviniai pasiskirto nedidelėje Lietuvos<br />
teritorijoje. Kitoms šalies vietoms tenka nedideli importo kiekiai arba savivaldybės<br />
pro uostą iš viso neimportuoja prekių. Krovinių pasiskirstymui Lietuvos teritorijoje<br />
įtaką daro dideli pramonės objektai (kaip Kėdainių rajono savivaldybėje) ir gyventojų<br />
skaičius bei koncentracija (kaip trijuose didžiausiuose Lietuvos miestuose, kur<br />
daugiausia gyventojų ir didelė prekių paklausa).<br />
Eksportas pro uostą rodo, kad beveik visi eksportuojami kroviniai pasiskirsto ekonomiškai<br />
stipriose Europos, Šiaurės Amerikos ir Azijos šalyse. Mažiausiai eksportuojama<br />
į Afrikos ir Pietų Amerikos žemynų šalis. Didžiausi kiekiai Lietuvos eksporto,<br />
gabenamo pro Klaipėdos uostą, tenka toms šalims, į kurias eksportuojami dideli kiekiai<br />
naftos alyvos ir kitų jos produktų, trąšų bei grūdinių kultūrų. 64 % pro uostą eksportuojamų<br />
Lietuvos krovinių yra kilę mūsų šalyje.<br />
Pro Klaipėdos uostą 2005 m. perkrauta 104 031 t tranzitinių krovinių. Daugiausia tranzitinių<br />
krovinių pro šalies uostą siųsta iš JAV (34 %). Mažesni kiekiai transportuoti iš<br />
67
Angelė Pakamorienė<br />
Šveicarijos, Kinijos, Rusijos, Didžiosios Britanijos ir Baltarusijos. Bendrai iš visų išvardytų<br />
šalių atsiųsta 37 % tranzitinių krovinių. Tranzitu vežami kroviniai daugiausia nukeliavo<br />
į Rusiją (33 %), JAV (11 %), Latviją (9 %), Švediją (8 %) ir Ukrainą (6 %).<br />
Esant išskirtinei Klaipėdos uosto jūrinės logistikos situacijai, užuostis nustatomas<br />
pagal pro uostą gabenamų tranzitinių krovinių pasiskirstymo teritoriją. Galima išskirti<br />
nenutrūkstamą uosto užuostį, kuris apima Lietuvą, Kaliningrado sritį, Latviją, Baltarusiją,<br />
Gruziją, Armėniją, Moldovą, Lenkijos rytinį pakraštį, Estijos pietrytinę dalį, beveik<br />
visą Ukrainą ir Rusijos pietvakarinę dalį. Be šio tiesioginio užuosčio, galima išskirti<br />
šešias toliau nutolusias uosto veiklos teritorijas – užuosčio salas.<br />
Gauta 2010 11 05<br />
Pasirašyta spaudai <strong>2011</strong> 03 07<br />
Literatūra<br />
Atlantic Transnational Network of Economic and Social partners. (2006). Intermodality in freight transport: ports and<br />
hinterland, maritime transport including short sea shipping. Website: www.rta-atn.org<br />
Coppens, F., Lagneaux, F., Meersman, H., Sellekaerts, N., Van de Voorde, E., Van Gastel, G., Vanelslander, T., Verhetsel,<br />
A. (2007). Economic impact of port activity: a disaggregate analysis. The case of Antwerp. National Bank of<br />
Belgium Working paper document, no. 110.<br />
De Langen, P. W., Chouly, A. (2004). Hinterland access regimes in seaports. European Journal of Transport and<br />
Infrastructure Research 4: 361–380.<br />
Hesse, M., Rodrigue, J. P. (2004). The Transport Geography of Logistics and Freight Distribution. Journal of Transport<br />
Geography 3: 171–184.<br />
Lesger, C. (2006). The Rise of the Amsterdam Market and Information Exchange: merchants, commercial expansion<br />
and change in the spatial economy of the Low Countries. Burlington, VT: Ashgate, p. 60–75.<br />
Notteboom, T., Winkelmans, W. (2001). Structural changes in logistics: how will port authorities face the challenge?<br />
Maritime Policy and Management 28(1): 71–89.<br />
Notteboom, T., Rodrigue, J. P. (2006). Challenges in the Maritime-Land Interface: Port Hinterlands and Regionalization.<br />
Website: http://people.hofstra.edu<br />
Paulauskas, V. (2000). Uostų plėtra. Klaipėdos <strong>universitetas</strong>, p. 69–73.<br />
Vaitekūnas, S. (1996). Uostų reikšmė valstybių gyvenime. Mokslinės konferencijos „Klaipėdos uosto vystymosi raida<br />
ir jo įtaka Lietuvos valstybei“ medžiaga.<br />
Weigend, G. G. (1958). Some Elements in the study of Port Geography. Geographycal Review, p. 185–200.<br />
Žaromskis, R. (2008). Baltijos jūros uostai. VU.<br />
CARGO’S TERRITORIAL DISTRIBUTION AND IMPACT ZONE OF<br />
KLAIPĖDA PORT<br />
Angelė Pakamorienė<br />
Summary<br />
The economic value of the port is related to its hinterland. Hinterland’s economic<br />
importance and accessibility facilitates development of the port. The port’s hinterland<br />
concept appears at the end of the nineteenth century and its interpretation has evolved<br />
for 70 years. It can be argued, that the port’s hinterland concept was formulated by<br />
G. G. Weigend in 1958. He said that the hinterland is seen as an organized and well-<br />
68
KLAIPĖDOS UOSTO KROVINIŲ TERITORINĖ ANALIZĖ IR UOSTO ĮTAKOS ZONOS...<br />
developed area, which is connected to the port within the transport lines, and it transports<br />
goods through this port (Weigend, 1958, p. 185–200).<br />
Later the hinterland areas were analysed. Hesse and Rodrigue (2004) examined the<br />
importance of hinterland transport corridors, De Langen and Chouly (2004) stressed<br />
the importance of the hinterland as an internal analysis of organizational behavior,<br />
Rodrigue J.P., Notteboom T. W. Winkelmans and others in their work (Notteboom,<br />
Winkelmans, 2001, p. 71–89; Notteboom, Rodrigue, 2006) analysed the functions of<br />
the port hinterland, availability, performance, distribution, regionalization and logistical<br />
links. Lithuania as a maritime country’s image is not the only the port’s activity,<br />
but the scientific, political and professional work. It is written a number of engineering,<br />
shipping and historical works. The ideas of Lithuania as a maritime country’s<br />
image was considered by the geographers prof. K. Pakštas, S. Tarvydas, now on the<br />
subject writes professor S. Vaitekūnas, prof. R. Žaromskis, prof. V. Paulauskas and<br />
others (Vaitekūnas, 1996; Žaromskis, 2008; Paulauskas, 2000). There are not many<br />
geographers’ work and there is a lack of economic geographical analysis of operating<br />
in Klaipėda port in Lithuania. Cargo spatial analysis helps to assess the activities of<br />
the port area, hinterland activity and also helps to make the spatial planning decisions.<br />
The purpose of the research is to examine the import, the export and the transit of cargo<br />
within the territorial division of the port of Klaipėda in 2005 and to identify the<br />
port’s hinterland. This involves formulation of the following tasks:<br />
to examine cargo imported through the port of the distribution, the kinds and<br />
origin of the location of the importing countries;<br />
to assess the spatial location of the exported goods, the kind and the origin and<br />
to assess the location of the countries that accept the export from Lithuanian;<br />
to discuss the movement of transit cargo in 2005 and to determine the impact<br />
on the port’s area.<br />
The subject of this paper is the distribution of cargo that were shipped via the port<br />
of Klaipėda in 2005.<br />
This work is an analysis of 2005 data because it is the first full year when Lithuania<br />
became a part of the EU. This is the year of the introduction of a unified customs data<br />
processing system across Europe. In the customs declaration system, the countries are<br />
divided into the countries that belong to the EU and the countries outside the EU.<br />
The statistical analysis, and the cartographic methods to create the maps by using<br />
Arc View GIS 3.2 a program were used in this research.<br />
Kėdainiai District municipality made 46 % of the port imports in 2005. 95 % of incoming<br />
cargo is distributed in the ten municipalities, so it can be concluded that the<br />
cargo imported through the port is distributed in a small territory of Lithuania. Other<br />
areas of the country have small volumes of imports or the municipalities do not import<br />
the goods via the port at all. The large industrial companies have a significant impact<br />
on the distribution of the goods in Lithuanian territory, thus a lot of cargo travels to<br />
municipality of Kėdainiai District. A population number and concentration has a large<br />
impact on the transportation of cargo as well (the three largest Lithuanian cities have<br />
large population, reflecting higher demand for the goods).<br />
69
Angelė Pakamorienė<br />
Cargo that is exported via the port is distributed in Europe, North America and in<br />
the developed countries in Asia. The export of the goods to the African and South<br />
American continents is the lowest. The largest amounts of Lithuanian exports go to the<br />
countries which import in large quantities of petroleum oil and its other products, fertilizers<br />
and grain. 64 % of the goods exported via the port are made in our country.<br />
Klaipėda port handled 104.031 tons of the transit cargo in 2005. The most of the<br />
transit cargo was sent from the USA (34 %). The smaller quantities were transported<br />
from Switzerland, China, Russia, Great Britain and Belarus. In general these countries<br />
sent 37 % transit cargo. Most transit cargo went to Russia (33 %), United States<br />
(11 %), Latvia (9 %), Sweden (8 %) and Ukraine (6 %).<br />
Klaipėda sea port’s logistic situation is unique, so the hinterland is determined by<br />
the distribution of the transit cargo area. It is possible to distinguish a continuous port<br />
hinterland, which includes whole Lithuania, Kaliningrad Region, Latvia, Belarus, Georgia,<br />
Armenia, Moldova, the eastern edge of Poland and the south-eastern part of Estonia,<br />
almost all Ukraine and the western part of Russia. In addition to the immediate<br />
hinterland it is possible to identify the remote part of the six operational areas – the<br />
hinterland of the islands. Two of them are bigger than others. One island combines the<br />
following areas: Perm, Yekaterinburg, Chelyabinsk region in Russia, and several cities<br />
in Kazakhstan. Another larger island is located in south-east of Kazakhstan: in Uralsk<br />
and Alma-Ata cities’ districts, and in the Kyrgyz Republic, Uzbekistan and Tajikistan's<br />
major urban districts. The capitals of Mongolia and Kazakhstan form two small<br />
islands. Another two small islands combine Pioniersk and Kirov’s, Novosibirsk and<br />
Gurevsk’s urban neighborhood.<br />
70
ISSN 1392-3137. TILTAI, <strong>2011</strong>, 1<br />
SOCIALINIO DARBO STUDENTŲ NUOSTATOS KAIP NEĮGALIŲJŲ<br />
SOCIALINIO VAIDMENS VISUOMENĖJE ĮTVIRTINIMO PRIELAIDOS<br />
Brigita Kreivinienė, Jolanta Vaičiulienė<br />
Klaipėdos <strong>universitetas</strong><br />
Anotacija<br />
Straipsnyje pateikiama teigiamų negalios nuostatų ir socialiai vertingo neįgalaus asmens vaidmens sąveikos<br />
idėja. Autorės analizuoja socialinio darbo studentų teigiamų socialinių nuostatų dėl negalės suformavimo<br />
svarbą, kaip prielaidą įtvirtinti vertingą neįgalaus asmens vaidmenį socialinėje sistemoje. Be to,<br />
straipsnyje aprašomas kokybinis socialinio darbo studentų tyrimas, atskleidžiantis jų besiformuojančias<br />
socialinių nuostatų percepcijas per įtvirtinimo ir objektyvizacijos procesus, integruotus į vertingo vaidmens<br />
kūrimo schemą.<br />
PAGRINDINIAI ŽODŽIAI: socialinis darbas, socialinės nuostatos, socialinis vaidmuo.<br />
Abstract<br />
The article analyses idea of the cohesion between the positive social representations towards the disabled<br />
and valorised their role in society. Authors analyse the significance to conditioning positive social representations<br />
of social work students towards the disability as prerequisite for embedding valorised role of<br />
the disabled in social system. The qualitative research of social work students is presented. This research<br />
reveals students’ perceptions of social representations while being in the forming stage via the anchoring<br />
and objectification processes integrated into the schema of valorised role.<br />
KEY WORDS: social work, social representations, social role.<br />
Įvadas<br />
Kintanti socialinio darbo paradigma, sparčiai besikeičianti visuomenė rodo, kad socialinis<br />
darbas, kaip nauja profesija, pradėjo formuotis XX a. antrojoje pusėje, Lietuvoje<br />
atkūrus nepriklausomybę (Dominelli, 2004; Kavaliauskienė, 2008). Socialinis darbas<br />
yra viena naujausių profesijų Lietuvoje. Įvertinus socialinių darbuotojų veiklos savitumą,<br />
sistemoje skiriami šie veiklos lygiai: mikro-, mezo- ir makro- (Vass, 2005, p. 125).<br />
B. Kreivinienė (<strong>2011</strong>, p. 30) šiuos lygius apibendrina: mikrolygyje socialinis darbuotojas<br />
teikia individualią pagalbą, mezolygyje dirba komandoje su kitais specialistais, makrolygyje<br />
turi galios kurti ar daryti įtaką socialinei politikai. A. A. Vass (2005, p. 21),<br />
analizuodamas socialinių darbuotojų svarbą, pabrėžia, kad socialinis darbuotojas padėdamas<br />
klientui visada turi orientuotis į pagalbą klientui sistemoje. L. G. Weezel ir kiti<br />
(2010, p. 11) šį supratimą praplečia ir kalba apie socialinio darbuotojo paramos sanglaudą<br />
su kliento siekiais, norais, ir tuo, kas padėtų gerinti jo gyvenimo kokybę.<br />
Analizuodama socialinio darbo profesijos svarbą, V. Kavaliauskienė (2005, p. 231)<br />
pažymi, kad socialinio darbo profesija siekia tenkinti labiausiai pažeidžiamo visuomenės<br />
sluoksnio poreikius, spręsti problemas. Panašią mintį apie socialinių darbuotojų<br />
reikšmingumą pateikė L. G. Weezel ir kiti (2010, p. 11): socialiniai darbuotojai teikia<br />
profesionalią pagalbą žmonėms, kuriems nepavyko susidoroti su savo situacija. Visais<br />
žmonijos gyvavimo laikotarpiais negalia buvo suvokiama kaip tam tikras kitoniškumas,<br />
išskirtinumas, todėl neįgaliųjų klausimai ypač jautrūs, o šiems asmenims pagalbą<br />
teikiančių socialinių darbuotojų nuostatos dėl neįgaliųjų turi būti teigiamos.<br />
71
Brigita Kreivinienė, Jolanta Vaičiulienė<br />
J. Viluckienės (2008) negalios diskurso analizė atskleidžia ilgus metus egzistavusią<br />
sąsają tarp fizinės deviacijos prilyginimo socialinei deviacijai. Dar 1924 metais, skaitydamas<br />
savo pranešimą, L. Vygotskis pristatė idėją, kad negalia yra tik socialinis<br />
konstruktas, ji suvokiama kaip kitoniškumas, kai remiasi vien fizinėmis individo savybėmis.<br />
Taigi visuomenė sutrikimą suvokia kaip pirminį „deficitą“, kuris daro tiesioginę<br />
įtaką antriniam „deficitui“ arba, kitaip tariant, visuomenė į sutrikimą turintį asmenį<br />
žiūri kaip į negalintį būti visaverčiu visuomenės nariu. L. Vygotskio požiūriu,<br />
pagalba turi prasidėti nuo antrinių „deficitų“ įveikimo ar sušvelninimo (Alifanovienė,<br />
Keplaitė, 2008, p. 30). Kitaip tariant, socialinis darbuotojas, veikdamas sistemoje, pats<br />
dėl negalios turi turėti teigiamų nuostatų. Teigiamos profesinės nuostatos leidžia įtvirtinti<br />
visuomenėje vertingą neįgalaus asmens vaidmenį – einama nuo neveiklaus ir negebančio<br />
link gebančio ir veiklaus. Teigiamos nuostatos leidžia analizuoti ir kovoti su<br />
antriniais barjerais, kurie sukuriami fiziniam sutrikimui priskiriant socialinę vertę.<br />
L. Vygostkio žodžiais tariant, negalia negali būti suprantama kaip „aritmetinė sutrikimų<br />
suma“, būtina pripažinti kiekvieno individo teisę į unikalumą, skirtingumą. Skirtybę<br />
reikėtų suprasti kaip vertybę. Taip, V. Kavaliauskienės (2005, p. 233) teigimu, socialinis<br />
darbuotojas įgyvendina savo misiją – skatina socialinę kaitą, inicijuoja problemų<br />
sprendimą, siekia individo ir sistemos tarpusavio darnos. Socialinio vaidmens<br />
kūrimo teorija padeda matyti socialinės kaitos galimybes ne tik per tradicinės sistemų<br />
teorijos (kaip, pavyzdžiui, pateikia Bowes ir kiti, 2001) prizmę, bet ir išskiriant sistemos,<br />
kuri nukreipta į neįgalųjį per pavienio individo, priminių, antrinių ir visos visuomenės,<br />
lygius (Osburn, 2006).<br />
1. Socialinių nuostatų supratimas<br />
Konceptualizuojant socialinių nuostatų supratimą, būtina kalbėti apie jų ištakas.<br />
Socialinės nuostatos sąvokos teorinis dėmesio centras nuo pat pradžių apėmė prigimtinės<br />
minties (angl. natural thought) analizę ir jos pagrindimą, remiantis mokslo teorijomis.<br />
Atlikta daug svarbių kolektyvinės sąmonės (angl. common sense) tyrimų (Kalampalikis,<br />
Haas, 2008, p. 452).<br />
E. Durkheim (1898) pirmasis pavartojo sąvoką nuostatos (angl. representation),<br />
vėliau ši sąvoka S. Moscovici išplėtota kaip socialinių nuostatų sąvoka (Gillespie,<br />
2008, p. 375). Kiek anksčiau nei S. Moscovici, L. Lévy-Bruhl (1927) pristatė kolektyvinės<br />
„sielos“ idėją, L. Vygotskis (1962) išsakė mintį apie kolektyvines nuostatas, o<br />
J. Piaget (1932) pavartojo sąvoką socialinės nuostatos (Orfali, 2002, p. 399).<br />
E. Durkheim apibrėžė nuostatų supratimą per individualių (asmens) ir kolektyvinių<br />
(visuomenės) nuostatų sampratą jas tiriant tradicinėse visuomenėse. Tuo tarpu<br />
S. Moscovici šį supratimą išplėtojo, jis teigė, kad visuomenės žinios ne homogeninės,<br />
o turi daug skirtingų prasmių ir yra fragmentuotos (Leiber, 2008, p. 489).<br />
S. Moscovici (Gergen, 1989, p. 433) socialines nuostatas apibrėžė kaip socialinės<br />
psichologijos sąvoką. Jo teigimu, socialinės nuostatos suformuojamos „kiekvieną kartą,<br />
kai individas padaro išvadą (...) ne tik iš suvoktų faktų, bet remdamasis iš dalies<br />
suvoktomis žiniomis, kurios jį pasiekė iš kitų žmonių, kolegų, buvo paties asmens<br />
įvertintos (iš dalies sukurtos), kitaip tariant, pats asmuo formuojasi pamatines sociali-<br />
72
SOCIALINIO DARBO STUDENTŲ NUOSTATOS KAIP NEĮGALIŲJŲ SOCIALINIO VAIDMENS...<br />
nes nuostatas“ (Gergen, 1989, p. 433). Ši nuostatų samprata pabrėžia, kad visuomenėje<br />
sukurtos ir įgytos žinios tampa individualių asmenybių vertybių dalimi ir išreiškiamos<br />
per konkrečius socialinius elgesio modelius.<br />
N. Kalampalikis ir V. Haas (2008, p. 453) teigimu, žinios turi daugybę reikšmių.<br />
Žinių daugiareikšmiškumas atsiranda iš daugybės ryšių tarp žmonių ir aplinkos, kiekvieno<br />
mūsų individualumo ir skirtingumo, skirtingų socialinių kontekstų. Jei socialines<br />
nuostatas būtų galima apibūdinti kaip mozaiką, kiekvienas asmuo savo tapatumu<br />
sudarytų svarbiausias mozaikos dalis. Kadangi asmenys visuomenėje priklauso skirtingoms<br />
socialinėms grupėms ir atlieka skirtingus vaidmenis, kiekvieno tapatumo dalis<br />
taip pat bus skirtinga. Socialines nuostatas kiekvienas asmuo individualizuoja, į gaunamas<br />
žinias reaguoja skirtingai, atsižvelgdamas į istorinį kontekstą, ankstesnius išgyvenimus<br />
(patirtį), socialinį kontekstą ir priklausymą atitinkamai socialinei grupei (Kalampalikis,<br />
Haas, 2008, p. 452).<br />
Socialinės nuostatos gali būti suprantamos kaip socialinės veiklos variklis, lemiantis<br />
socialinę politiką tam tikrų grupių atžvilgiu. S. Moscovici teigimu, „nuostatos (...)<br />
yra visiškai nežemiškos, kol perteikiamos vieno asmens kitam asmeniui nematerialiomis<br />
priemonėmis. Tačiau jos įgauna konkrečią formą, jas objektyvizavus institucijose,<br />
įpročiuose, dokumentuose, papročiuose ar materializavus į tam tikras nuomones, tikėjimus,<br />
kurie mums atveria istorinį nuostatų pažinimą“ (Gergen, 1989, p. 433).<br />
Kitaip tariant, kol socialinio darbo studentai vienas kitam perteikia savo nuostatas<br />
kaip pasidalijimą nuomonėmis, tai matoma kaip nemateriali išraiška. Tuo tarpu socialinio<br />
darbo praktikų nuostatos materializuojamos ir veikia socialines sistemas: neįgalųjį,<br />
jo šeiminę aplinką (pirminę sistemą), profesionalias grupes (antrines sistemas) ir<br />
visą visuomenę. S. Banks (2006, p. 6) socialinių darbuotojų ugdymo svarbą iliustravo<br />
teiginiu, kad socialinis darbas pats savaime yra veikla, paremta vertybėmis ir nuostatomis.<br />
Socialinio darbo praktikoje nuostatos suprantamos kaip pamatiniai moraliniai,<br />
etiniai principai, kuriais remiasi specialistas, teikdamas pagalbą klientui.<br />
2. Profesinių nuostatų sąsajos su socialiai vertingo neįgalaus asmens<br />
vaidmens įtvirtinimu<br />
Šiame straipsnyje autorės remiasi B. Orfali (2002, p. 400) socialinių nuostatų skyrimu<br />
į dvi esmines sąvokas, kurios susijusias su nuostatų susidarymo procesu, tai:<br />
įtvirtinimas (angl. anchoring) ir objektyvizacija (angl. objectification). Įtvirtinimo procesas<br />
aiškinamas taip pat seniai, kaip seniai egzistuoja ir pačios socialinės nuostatos.<br />
N. Kalampalikis ir V. Haas (2008, p. 4<strong>54</strong>) įtvirtinimo sąvoką apibrėžia plačiau, t. y.<br />
kaip pastovesnį visuomenės žinių konstruktą, kurį nuolat pasiekia naujos žinios (pvz.,<br />
medicininio modelio pažiūrų kritika, patiems neįgaliesiems pradėjus reikšti nepasitenkinimą,<br />
interpretatyvistinių idėjų skleidimas).<br />
Visuomenines-socialines nuostatas nuolat veikia naujos žinios, kurių tikslas – išjudinti<br />
nusistovėjusias nuomones. Šis procesas vadinamas visuomenės „supažindinimu“<br />
su prieš tai „nepažįstamu“ asmeniu, reiškiniu ar asmenų grupe (o proceso dalis vadinama<br />
objektyvizacija, nes visuomenei pristatomas naujas „objektas“ (Leiber, 2008).<br />
73
Brigita Kreivinienė, Jolanta Vaičiulienė<br />
Taikant T. Parson’s (Viluckienė, 2008) funkcinį negalios suvokimą ir medicininį<br />
modelį, ilgus metus Lietuvoje neįgalieji matyti tik kaip gydymo objektas, akcentuotas<br />
šių asmenų ekonominis nenašumas sistemos lygiu. A. Howson (2009) teigimu, šis<br />
medicininis modelis įkūnija suvokimą apie sutrikimą ir asmenybę kaip tragediją.<br />
Straipsnio autorės, plintant intrerpretatyvistinėms negalios suvokimo idėjoms, visuomenei<br />
pristato naują negalios portretą – kuriantis, gebantis, socialiai dalyvaujantis,<br />
vertingas visuomenės narys.<br />
Naujas negalios portretas visuomenei pristatomas per devintajame dešimtmetyje atnaujintą<br />
normalizacijos – vertingo socialinio vaidmens (dar vadinamą valorizacijos) teoriją.<br />
Teorijos autoriaus W. Wolfensberger teigimu, visuomenėje nevertingais laikomų<br />
socialinių grupių vaidmenis galima atkurti ir juos įtvirtinti, priskyrus kultūriškai vertingus<br />
vaidmenis (Weezel, 2010, p. 248). Autorių nuomone, neįgaliųjų socialinio vaidmens<br />
atkūrimas įmanomas jiems priskiriant vertingus vaidmenis ir juos pateikiant „susipažinti“<br />
visuomenei, t. y. kaip naujų žinių apie neįgaliuosius konstruktą. S. Moscovici (Kelvin,<br />
1979, p. 445) pabrėžia, kad socialinės nuostatos svarbios, nes viena visuomenės<br />
grupė ar individas priklauso nuo kitų visuomenės grupių. Nagrinėjamuoju klausimu galima<br />
teigti, kad socialinių darbuotojų nuostatos turi įtakos teikiant pagalbą neįgaliesiems.<br />
Neįgaliųjų vertės atkūrimas ir naujo vaidmens įtvirtinimas yra prasmingi, nes tai visuomenės<br />
grupė, kuri laikyta nukrypimu nuo normos, įvairių visuomenės grupių atmesta,<br />
segreguota, šiai grupei buvo priskiriami neigiami vaidmenys, seniau neįgalieji laikyti<br />
„nežmogiškomis būtybėmis“. Siekiant atkurti ir įtvirtinti vertingą vaidmenį,<br />
W. Wolfensensberger nuomone, reikėtų taikyti dvi strategijas: keisti visuomenės požiūrį<br />
į neįgaliuosius ir didinti paties neįgalaus asmens kompetencijas (Osburn, 2006, p. 5).<br />
Socialinio darbo studentai studijų procese susipažįsta ne tik su pažeistų visuomenės<br />
grupių problemomis, pagalbos sistemos veiklos mechanizmais, bet ir su nuvertinto<br />
vaidmens įveikos arba vertės pakėlimo ir įtvirtinimo strategijomis. Formuojant socialinio<br />
darbo studentų profesines-vertybines nuostatas būtina paminėti, kad<br />
S. Moscovici (Leiber, 2008) nuostatų sąvoka yra daugiaprasmė: nuostatos priklauso<br />
nuo istorinio, kultūrinio konteksto, vertybinių orientacijų ir pan. S. Banks (2006, p. 6)<br />
nuomone, socialinių darbuotojų esminės vertybės suprantamos kaip unikalumo, skirtingumo<br />
gerbimas ir vertinimas. Tai lemia nuomonę, kad svarbu tirti būsimų socialinių<br />
darbuotojų nuostatas per socialinės vertės atkūrimo ir įtvirtinimo struktūrą, siekiant<br />
nustatyti, kokias vertingo socialinio vaidmens strategijas mato būsimi specialistai, kartu<br />
nustatyti, jų nuomone, esamus pagrindinius kliuvinius, arba veiksnius, kurie lemia<br />
menkesnį neįgaliųjų vaidmenį.<br />
Tyrimo tikslas – ištirti socialinio darbo studentų nuostatas į neįgaliuosius per<br />
vertingo socialinio vaidmens įtvirtinimo struktūrą.<br />
Tyrimo metodika ir organizavimas<br />
Atsižvelgiant į tyrimo tikslą, pasirinktas kokybinis tyrimo metodas. Tyrime dalyvavo<br />
Klaipėdos universiteto 17 dieninio skyriaus ir 14 neakivaizdinio skyriaus socialinio<br />
darbo specialybės studentų. Respondentų prašyta laisvų asociacijų būdu aprašyti<br />
savo asmeninį negalios supratimą. Kad nebūtų paveikta respondentų nuomonė, tyrėjas<br />
74
SOCIALINIO DARBO STUDENTŲ NUOSTATOS KAIP NEĮGALIŲJŲ SOCIALINIO VAIDMENS...<br />
nepateikė jokių papildomų tyrimo duomenų, todėl laisvos asociacijos principas nepažeistas.<br />
Aprašymai truko nuo 1 iki 3 valandų. Tyrimas vyko 2010 metų balandžio ir<br />
gruodžio mėnesiais.<br />
Tyrimo duomenys apdoroti taikant naratyvinę analizę. Siekiant išvengti vadinamųjų<br />
„nespalvotų“ analizės tekstų, remtasi D. L. Baker ir E. M. Stahl (2004) siūloma tyrimų<br />
forma – palikti ilgesnes frazes, kad susidarytų minties vaizdas. Tokia tyrimo aprašymo<br />
metodika laikoma viena tinkamiausių socialinio darbo tyrimų praktikoje taikant<br />
naratyvinę analizę (Riessman, Quinney, 2005). Tačiau C. K. Riessman ir<br />
L. Quinney (2005) siūlo naratyvinius teiginius, kurie priklauso tai pačiai kategorijai,<br />
todėl tyrimo apraše, skliaustuose, bus pateikta, kiek atvejų (iš galimo 31 respondento)<br />
priklauso numatytai kategorijai.<br />
Naratyvai grupuoti pagal socialinių nuostatų susidarymo proceso sąvokas: įtvirtinimą<br />
(žvelgiant kaip į įtvirtintas visuomenės žinias apie neįgaliuosius) ir objektyvizaciją<br />
(kaip generuojamas naujas žinias apie negalią). Kiekvieno proceso sąvokos analizei<br />
papildomai pasitelkta J. Osburn (2006) vertingo socialinio vaidmens kūrimo lentelė<br />
(žr. 1 ir 2 lenteles). Čia numatomos dvi vertės įtvirtinimo priemonės: visuomenės<br />
požiūrio į neįgalųjį keitimas ir paties asmens kompetencijų didinimas. 1 lentelėje susisteminti<br />
naratyviniai teiginiai, papildomai skiriant konkrečius sistemų poveikių lygius:<br />
pavienio individo, pirminių, antrinių sistemų, neįgalaus asmens ir visuomenės.<br />
Taigi respondentų nuostatos nagrinėtos per vertingo vaidmens struktūrą: nustatytos<br />
respondentų suvokiamos „įtvirtintos“ visuomenės žinios apie neįgaliuosius, kurias<br />
sudėtinga keisti, nes jos sudaro visuomenės žinių pagrindą, kartu nustatytos respondentų<br />
matomos „objektyvizavimo“ galimybės: naujų žinių apie neįgaliuosius proveržis<br />
visuomenėje, juos pristatant kaip vertingus asmenis.<br />
Tyrimo rezultatai<br />
1. Socialinės nuostatos: įtvirtinimas kaip vertingo vaidmens kūrimo prielaida<br />
Straipsnio autorės remiasi B. Orfali (2002, p. 400) socialinių nuostatų susidarymo<br />
proceso supratimu, kai teigiama, kad įtvirtinimas priklauso nuo kolektyvinės atminties<br />
– socialinių nuostatų „šaknų“. Senosios visuomenės žinios tarnauja kaip ištekliai<br />
ugdant supratimą apie pasiekiamas naujas žinias. Praeities ir naujos žinios dialektiškai<br />
susijusios. Natūralu, kad senosios žinios konfrontuoja su naujomis, nes skiriasi jų faktinis<br />
ir istorinis pagrindas. Naujos žinios įtraukiamos į esamą kolektyvinės atminties<br />
sistemą. Įtvirtinimas, kaip procesas, lemia įstatyminės bazės ar kitus pokyčius (Orfali,<br />
2002). Tyrimo duomenis iliustruojantys teiginiai pateikti 1 lentelėje.<br />
1.1. Pavienio individo vertingo vaidmens kūrimo lygmuo<br />
Šiame lygmenyje vertės atkūrimo turinys beveik visų respondentų sietas su interpretatyvistinio<br />
negalės modelio praktikoje matomais trūkumais, t. y. minint sritis, kuriose<br />
slypi galimybės, kaip būtų galima keisti nuostatas dėl neįgaliųjų. Respondentų<br />
75
Brigita Kreivinienė, Jolanta Vaičiulienė<br />
pateiktos galimybės susistemintos į dvi kategorijas, kurios siejasi su neįgalaus asmens<br />
percepcija kaip „normalaus“ individo (24 naratyviniai teiginiai) ir visuomenės narių<br />
„ėjimas link“ neįgalaus asmens (26 naratyviniai teiginiai). Neįgalaus asmens „normalumą“<br />
respondentai apibūdino kaip visuomenės pripažįstamą kiekvieno asmens „unikalumą“<br />
ir teisę į „kitoniškumą“. Tuo tarpu visuomenės „ėjimą link“ neįgalaus asmens<br />
respondentai mato per pačios visuomenės kompetencijos didinimą: „gestų kalbos<br />
pradmenų mokymąsi“ ar antrinių negalių dekonstrukciją – per fizinio sutrikimo ir socialiai<br />
aktyvaus asmens atskyrimą.<br />
Šiame lygyje neįgaliojo kompetencijų didinimas matomas per dvi kategorijas: neįgaliųjų<br />
socialinės atskirties mažinimo priemonės (10) ir asmeninis pažinimas (22).<br />
Atskirties mažinimo priemonės suprantamos kaip techninė pagalba, pvz.: „Žmonės,<br />
negalintys girdėti, susidaro savitą požiūrį į pasaulį, kuris kartais paremtas gandais, iškreiptais<br />
pasakojimais, neišgirstais sakiniais. Jie susikuria savo supratimą apie gyvenimą,<br />
vaikų auklėjimą, vertybes ir kitus dalykus.“ Be respondentų minėtos techninės<br />
pagalbos, sunkiai įsivaizduojamas neįgaliųjų visavertis dalyvavimas visuomenėje, nes<br />
net buvimo visuomenėje „sąlyga“ savo prigimtimi suprantama kaip nelygiavertė, t. y.<br />
neįgaliesiems dėl fizinių kliūčių neprieinami tam tikri socialiniai ištekliai. Tuo tarpu<br />
asmeninis pažinimas suprantamas kaip asmenybės pažinimas, t. y. tiesiogiai bendraujant<br />
tampa matomos žmonių teigiamos savybės, kurios skatina tęsti socialinį kontaktą:<br />
„Tai įdomios, apsišvietusios asmenybės. Su jais įdomu bendrauti, iš jų galima pasisemti<br />
daugybę idėjų, naudingų žinių, informacijos.“<br />
1.2. Vertingo vaidmens kūrimas pirminės socialinės sistemos lygmenyje<br />
Pirminės socialinės sistemos lygmenyje (požiūrio į neįgalųjį keitimą) respondentai<br />
kalba apie kintantį neįgalaus asmens paveikslą artimiausioje aplinkoje. Išskirtos dvi<br />
kategorijos: neįgalusis – nuskriaustas negalios (12) ir neįgalusis – slėptinas individas<br />
(15). Respondentai supranta, kad visuomenės požiūris į neįgalųjį kinta, tačiau kartu<br />
akcentuoja, jog labai sudėtinga pakeisti požiūrį į neįgalųjį artimiausioje aplinkoje. Pavyzdžiui,<br />
kai neįgalusis nuolat matomas nuskriaustojo vaidmenyje (12) socialinis kontaktas<br />
tampa ne įprastas, kasdienis, o formalizuotas. Pavyzdžiui, du respondentai pateikia<br />
panašius pavyzdžius: „Nenoras pykti atsiranda dėl negalios, nes visuomenėje<br />
vyrauja nuomonė, kad negalią turintys žmonės yra gyvenimo nuskriausti, tačiau pykti<br />
yra normalu, juk jie yra kaip ir kiti normalūs žmonės.“ Kitas svarbus aspektas – ypatingo<br />
vaidmens „nuskriaustajam“ skyrimas namuose: „Artimieji apsunkina gyvenimą<br />
atlikdami už neįgaliuosius visus darbus. Įgūdžių ugdymas reikalauja kantrybės ir laiko,<br />
per vieną dieną to padaryti neįmanoma.“ Respondentai mini neįgalaus asmens gyvenimo<br />
„normalizavimą“ artimiausioje aplinkoje, kurioje asmuo ne tik vertingai gyventų,<br />
bet ir būtų atsakingas pagal savo galimybes už tam tikras gyvenimo sritis, būtų<br />
mokomas savarankiškumo. Respondentai akcentuoja ir emocinį santykių „normalizavimą“<br />
šeimoje: kalba apie neįgaliųjų emocinį ugdymą šeimoje, leidžiant jiems patirti<br />
teigiamų ir neigiamų emocijų. Pažindamas visą emocijų spektrą neįgalusis skatinamas<br />
įgyti naujos patirties, kurią gali perkelti į santykį su kitomis socialinėmis sistemomis.<br />
76
SOCIALINIO DARBO STUDENTŲ NUOSTATOS KAIP NEĮGALIŲJŲ SOCIALINIO VAIDMENS...<br />
Nuostata, kai neįgalus asmuo suvokiamas kaip slėptinas individas (15) pirminėse<br />
sistemose, respondentų siejama su tuo, kad šeima nesusitaiko su negalios faktu: „Tas<br />
priverstinis reikalavimas pagyrų, lyg apsauga, kad kažkas iš šalies pasakys, jog viskas<br />
gerai, vaikas normalus (...), jausdavausi siaubingai.“ Arba pirminių sistemų akcentuojama<br />
globa ir negalios nepripažinimas, teisinantis visuomenės „kitokių“ individų atmetimo<br />
teorija: „Mergina iš tiesų turi proto negalią, tačiau tėvai siekė, kad ji liktų nediagnozuota.<br />
Tėvai norėjo apsaugoti vaiką nuo visuomenės, jos požiūrio į negalią turinčius<br />
žmones. Norėjo, kad mergina lankytų normalią mokyklą, turėtų draugų ir nebūtų<br />
pajuokos objektu.“<br />
Neįgaliojo kompetencijų didinimo priemonė pirminėse sistemose respondentų dažniausiai<br />
sieta su šiomis kategorijomis: neįgalaus asmens išraiškos galimybės (27) ir<br />
pirminių socialinių sistemų žinios apie neįgalųjį (6). Asmens išraiškos galimybės pateikiamos<br />
kaip galimybė išreikšti save, negalint to padaryti mums įprasta forma – kalba.<br />
Pvz.: „Tarp mūsų bendravimo beveik nebuvo (...) džiaugsmą ji išreiškė šūksniais,<br />
gestais, juoku. Dėl tokių emocijų nieko negaila.“ Artimiausios aplinkos žmonės, pažinę<br />
neįgalųjį, pradeda vertinti asmenį kaip asmenybę, kuri bendrauja ne tik kalba, bet ir<br />
judesiu, šypsena, kitomis emocijomis, kurias lengva perprasti: „Kai prie vaikų pripranti,<br />
jiems nieko nereikia sakyti (...), tu supranti, kad kažkas yra gerai ar blogai.“<br />
Respondentai, minėdami pirminių socialinių sistemų žinias apie neįgalųjį (6), dažniausiai<br />
akcentuodavo asmens poreikį vystytis platesnėse socialinėse sistemose – bendrauti,<br />
turėti draugų, dalyvauti referentinių grupių veikloje. Tačiau pirminių socialinių<br />
sistemų problema – baimės jausmas nežinant apie negalią: „Nuo vaikystės neįgalusis<br />
buvo nupieštas man kaip baubas, nes neturėjau elementarios informacijos apie neįgaliuosius<br />
(...), kiti vaikai nuo neįgalaus Jono bėgdavo neatsigręždami (...), nes visuomenės<br />
buvo vadinamas „nesveiku“, o jis šypsojosi ir bandė dalinti švelnumą kitiems.<br />
(...) O jis buvo sveikas... sveikesnis už mus visus.“ Respondentai mini savo patirtį su<br />
neįgaliaisiais: baimė ir nenoras bendrauti kyla išoriškai vertinant, bijant, kai nieko nežinoma<br />
apie negalią ir konkretų asmenį. Kitų artimiausios aplinkos žmonių neigiama<br />
informacija tik sustiprindavo baimės jausmą, o tai sukeldavo atmetimo reakciją pačiam<br />
neįgaliam parodžius iniciatyvą užmegzti ryšį. Respondentai suvokia, jog asmens<br />
aktyvumo nepakanka, kad būtų priimtas pirminėse sistemose, todėl kalba apie stereotipų<br />
griovimą nuo mažens: „Baimė kyla iš nežinojimo (...), jei vaikai nuo mažens matytų<br />
ir pažintų įvairias negalias, tai suaugę nejaustų baimės.“<br />
1.3. Vertingo vaidmens kūrimas antrinės socialinės sistemos lygmenyje<br />
Antrinių socialinių sistemų lygmenyje požiūrio į neįgalųjį gerinimas visų respondentų<br />
suvokiamas vienareikšmiškai. Išskirta viena kategorija – neįgalaus asmens vertės<br />
funkcijų visuomenėje išplėtimas (31). Visi respondentai akcentavo vis dar nepakankamai<br />
neįgaliųjų socialiniam dalyvavimui ir lygiaverčiam naudojimuisi visuomenės<br />
ištekliais pritaikytą aplinką: „Mokymo įstaigos, restoranai, paplūdimiai, bankai ir<br />
šiandien nėra pritaikyti neįgaliesiems (...). Manau taip yra todėl, kad dažniausiai orientuojamasi<br />
į neįgaliųjų elementarius poreikius (pavalgyti, atsigerti).“ Respondentai mini<br />
ir kitą problemą – pačių neįgaliųjų menką dalyvavimą sprendžiant savo problemas<br />
77
Brigita Kreivinienė, Jolanta Vaičiulienė<br />
dėl neįgaliųjų tapatinimo su vaikais: „Žmones su sutrikimais mes „nurašome“ neleisdami<br />
jiems pabandyti pasiūlyti naujų idėjų ar sprendimo būdų, geresnių nei mūsų.“<br />
Kalbant apie neįgaliojo kompetencijų didinimą išskirtos dvi kategorijos, atsižvelgiant<br />
į respondentų matomą poveikį: neįgaliojo stipriųjų pusių ieškojimas ir pateikimas (10),<br />
darbdavių švietimas (3). Respondentai dažniausiai akcentavo darbų, kuriuos puikiai galėtų<br />
atlikti neįgalieji, įvairiapusiškumą, pvz.: „Foto modeliu dirbanti mergina nebūtinai<br />
turi kalbėti.“ Respondentų manymu, kartais darbą galima atlikti ir namuose: „Negalią<br />
turintys žmonės dažniausiai linkę į menus: nuostabiai piešia, tapo, siuvinėja, drožinėja iš<br />
medžio.“ Darbdavių švietimas (3) sietas su valstybės paramos priemonėmis įdarbinant<br />
neįgaliuosius ir tolerancijos neįgaliesiems ugdymu: „Mažai šviečiami darbdaviai ir visuomenė<br />
apie neįgaliųjų galimybes darbo rinkoje, neugdoma tolerancija jiems.“<br />
1.4. Vertingo vaidmens kūrimas visuomenės lygmenyje<br />
Šioje plačiausioje neįgaliųjų vertingo socialinio vaidmens įtvirtinimo sistemoje pagal<br />
respondentų naratyvus išskirtos dvi požiūrio į neįgalųjį gerinimo kategorijos: inkliuzija<br />
(29) ir visuomenės kompetencijos didinimas (6). Inkliuzija respondentų matoma<br />
kaip lygiavertis neįgaliųjų įtraukimas į „sveikųjų“ visuomenę, pripažįstant kiekvieno<br />
savitumą: „Tikroji integracija įvyks tik tuomet kai neįgalieji ir sveikieji turės<br />
galimybę daugiau bendrauti ir bendradarbiauti tarpusavyje. (...) ypač juos galėtų suartinti<br />
bendra meninė veikla.“ Visuomenės kompetenciją, respondentų nuomone, galima<br />
padidinti įgyjant žinių apie negalią ir mokantis „kitaip“ bendrauti, pvz.: „Manau, būtų<br />
svarbu kiekvienam turėti gestų kalbos pradmenis.“ Taigi „sveiki“ visuomenės nariai,<br />
gebėdami užmegzti kontaktą su neįgaliaisiais, negalią suvoktų kaip visuomenėje egzistuojantį<br />
„normalumą“.<br />
Neįgaliojo kompetencijų didinimas sietas su paties neįgalaus asmens aktyvumu,<br />
negalią matant kaip privalumą (4). Respondentų nuomone, neįgalieji gali daug padėti<br />
„sveikųjų“ visuomenės nariams, pvz.: „Neįgalusis gali atlikti ypatingą vaidmenį visuomenėje.<br />
Jie gali padėti sveikiesiems, stipriesiems suvokti žmogiškąsias vertybes,<br />
išmokyti bendrauti su skirtingais žmonėmis.“<br />
2. Socialinės nuostatos: objektyvizacija, kaip vertingo vaidmens<br />
įtvirtinimo prielaida<br />
Straipsnio autorės objektyvizacijos procesą mato kaip galimybę integruoti naujas žinias<br />
į bendrą visuomenės žinių sistemą. B. Orfali (2002) teigimu, objektyvizacijos procesas<br />
mitą paverčia realybe. D. Jodelet (Orfali, 2002, p. 401) aprašo dvi objektyvizacijos<br />
stadijas: pirma, sukuriamas reikiamas objekto vaizdas, antra, šio vaizdo informacija<br />
įgauna „konceptualaus branduolio“ formą, kuri nebūtinai turi aiškią struktūrą, ji gali būti<br />
ir paslėpta. D. Jodelet (Orfali, 2002) teigimu, siekiant įtvirtinti tam tikras žinias visuomenėje,<br />
būtinos tikslinės grupės, kurias reikia ištyrinėti ir paveikti tinkamiausiu būdu.<br />
Parinkus tinkamą komunikacijos formą, objekto nuostatos realybėje įgauna konkrečią<br />
formą. Tyrimo duomenis iliustruojantys pavyzdžiai pateikti 2 lentelėje.<br />
78
SOCIALINIO DARBO STUDENTŲ NUOSTATOS KAIP NEĮGALIŲJŲ SOCIALINIO VAIDMENS...<br />
2.1. Pavienio individo vertingo vaidmens įtvirtinimo lygmuo<br />
Šiame lygmenyje, remiantis respondentų naratyvais, skiriama viena visuomenės<br />
požiūrio kaitos priemonės kategorija – jau integruoto asmens (8) pateikimas visuomenei<br />
kaip egzistuojančio fakto. Respondentų supratimu, negalią galima suvokti kaip tam<br />
tikrą „konfliktą su gyvenimu“, kuris trunka tik tam tikrą laikotarpį. Dalis respondentų<br />
apie visuomenei pateikiamą negalios inkliuzijos faktą kalbėjo ne kaip apie naują, o jau<br />
egzistavusį, tai leidžia manyti, kad dalis informacijos buvo nuslėpta: „Negalėjau mokytis<br />
Klaipėdoje, nes čia mokyklos buvo skirtos kitiems, „normaliems“ vaikams, o juk<br />
tokie vaikai galėdavo sėdėti pirmuose suoluose kitiems net neįtariant, kad turi regos<br />
negalią.“ Respondentų nuomone, apie tam tikrą individą visuomenei galima pateikti<br />
ne visą informaciją, o inkliuzijos idėjai pavykus – individą pristatyti. Panašius bandymus<br />
apie pirmuosius neįgaliųjų integracijos mėginimus Lietuvoje aprašė P. Evans ir<br />
R. Sabaliauskienė (2010) savo straipsnyje apie pedagogų siekį sulaužyti defektologijos<br />
taisykles ir slapčia kartu su „sveikais“ vaikais ugdomus neįgaliuosius.<br />
Neįgaliojo kompetencijų didinimas išreiškiamas kategorijoje teigiamų ir kompetentingų<br />
atvejų parodymas visuomenei (7), kai negalia nebereikšminga: „Dabar jis turi<br />
savo versliuką, studijuoja nuotoliniu būdu universitete, moka tris užsienio kalbas, važinėja<br />
į keliones, susitikimus su likimo draugais, turi draugų, žaidžia krepšinį, dalyvauja<br />
NVO veikloje.“<br />
2.2. Vertingo vaidmens įtvirtinimas pirminės socialinės sistemos lygmenyje<br />
Respondentai, pateikdami savo nuomones apie požiūrio į neįgaliuosius gerinimą<br />
pirminėse grupėse, įžvelgė didžiausią problemą – nusistovėjusio neigiamo požiūrio į<br />
neįgaliuosius (27) keitimas: „Iš vaikystės likęs auklėjimas, kad gailestį kelia žmonės<br />
su fizine negalia. Psichines negales turinčius žmones artimieji slėpė (...), jų nebuvo<br />
matyti šventėse, susiėjimuose.“ Čia respondentai nepateikė konkrečių pasiūlymų, kaip<br />
būtų galima integruoti kitokį objekto suvokimą į pirminės grupės socialinę realybę.<br />
Tuo tarpu neįgaliojo kompetencijoms didinti skyrė dvi kategorijas: paties neįgalaus<br />
asmens socialinių įgūdžių ugdymas (8) ir iniciacija kuriant santykį su „sveikaisiais“<br />
(4). Respondentų nuomone, medicininis negalios traktavimas apriboja žmonių socialinius<br />
ryšius, be kurių neįmanoma kurti teigiamo „konceptualaus branduolio“: „Neįgaliesiems<br />
labai svarbus bendravimas, nes bendraujant jie įgyja socialinių įgūdžių, todėl<br />
jie tampa labiau savimi pasitikinčiais.“ Iniciatyva kuriant santykį su „sveikaisiais“ matoma<br />
kasdienėse situacijose: „Parduotuvėje mane užkalbino vyrukas, sėdintis vežimėlyje<br />
(...), žavėjausi jo drąsa užkalbinti ir nebijojimo būti atstumtu.“<br />
2.3. Vertingo vaidmens įtvirtinimas antrinės socialinės sistemos lygmenyje<br />
Pateikdami vertingo vaidmens kūrimo idėjas, respondentai plačiausiai pasisakė<br />
apie antrines socialines sistemas. Dėl visuomenės požiūrio į neįgaliuosius keitimo respondentų<br />
nuomonės išsiskyrė: dalis atsižvelgė į jau pakitusį negalios požiūrį visuomenėje<br />
(15), kiti kėlė diskusinius klausimus dėl neįgaliųjų gyvenimo kokybės gerinimo<br />
79
Brigita Kreivinienė, Jolanta Vaičiulienė<br />
(6). Dėl pakitusio negalės požiūrio visuomenėje poveikio respondentai teigė, kad „pažanga<br />
prasideda mokykloje, pasitelkiant naujas, modernias neįgaliųjų ugdymo metodikas“.<br />
Minimos šiuolaikiškos metodikos lėmė realybę, kad „auklėtojos, kurioms<br />
anksčiau atrodė keista dirbti su neįgaliaisiais, šiandien su jais sėkmingai dirba“.<br />
Tuo tarpu kita kategorija, apie kurią kalbėjo respondentų grupė, minėjo nepakankamą<br />
klausimų dėl neįgaliųjų gyvenimo kokybės kėlimą visuomenėje: „Žmogus, gyvenantis<br />
institucijoje, niekada negalės į lovą atsinešti arbatos puodelio, todėl, kad arbata<br />
geriama prie pusryčių stalo. (...) Televizorių žiūrėti galima tik nurodytomis valandomis,<br />
todėl kitu laiku draudžiama.“ Respondentų kritikuoti net teigiamomis visuomenės<br />
praktikomis laikomi dienos centrai: „Dienos užimtumo centrai (...) yra dar<br />
viena patogi priemonė sveikiesiems, kad mes jų nematytume. Tokiose įstaigose žmonės<br />
praranda savo individualumą ir norus, nes vykdoma kolektyvinė veikla.“<br />
Kalbėdami apie neįgaliojo kompetencijų ugdymą respondentai minėjo dviejų tipų<br />
poveikio galimybes, pagal kurias išskirtos šios kategorijos: darbo rinkos priešiškumas<br />
(2) ir visuomenei pateikiamo „kito“, t. y. teigiamo neįgalaus asmens, priemonės (7).<br />
Respondentai nepasiūlė konkrečių metodų, kaip būtų galima sušvelninti darbo rinkos<br />
priešiškumą neįgaliesiems, tik pateikė informacijos, kad įsidarbinti tampa problema ne<br />
tik dėl darbdavių požiūrio, bet ir dėl priešiško kontroliuojančių institucijų požiūrio:<br />
„Mums tokių darbuotojų nereikia, nes prasideda mokesčių inspekcijos tikrinimai, ar<br />
tikrai žmogus dirba tik 3 valandas per dieną, o mes to nenorime.“ Respondentai neįgalaus<br />
asmens, kaip „kito“, pateikimą visuomenei iliustruoja kaip „sveikųjų“ domėjimąsi<br />
neįgaliųjų renginiais vien dėl poreikio pamatyti „kitokius“ žmones. Vis dėlto tokio<br />
pobūdžio teigiamų išgyvenimų praktika rodo, kad „kiti“ yra artimesni „sveikiesiems“,<br />
nei jie įsivaizdavo: „Visi atėjo pažiūrėti į tuos „keistuolius“, tačiau viskas apvirto<br />
aukštyn kojomis, kai pamatė pasitempusius, pasipuošusius, gražius žmones. Išvaizda<br />
daug pasako apie žmogaus vidų, o visi mes linkę bendrauti su panašiais į save.“<br />
2.4. Vertingo vaidmens įtvirtinimas visuomenės lygmenyje<br />
Šiame lygmenyje požiūrio į neįgaliuosius keitimo procese daugiausia neigiamų<br />
„konceptualių branduolių“ respondentai matė žiniasklaidos priemonių (13) kategorijoje.<br />
Respondentų nuomone, „neįgaliuosius dažniausiai matome TV laidoje prašančius<br />
išmaldos. Tokios laidos sukuria užuojautos, gailesčio jausmus“. Net, rodos, teigiami<br />
TV projektai, kuriuose neįgalieji rodomi kaip „gebantys nugalėti fizinius sutrikimus<br />
šokdami“, respondentų nuomone, buvo neįgaliųjų išnaudojimo priemonė, siekiant<br />
aukštesnių TV reitingų.<br />
Kompetencijų ugdymo klausimu respondentų naratyvai priskirti vienai kategorijai, minint<br />
neįgaliųjų lygiavertį dalyvavimą „sveikųjų“ aplinkoje (9) ir aplinkos pritaikymą:<br />
„Šiauliuose teko bendrauti su daug regos negalią turinčių žmonių, kurie gali ne tik pilnai<br />
savimi pasirūpinti, bet ir padėti kitiems, nes aplinka gerai pritaikyta jų poreikiams.“<br />
80
SOCIALINIO DARBO STUDENTŲ NUOSTATOS KAIP NEĮGALIŲJŲ SOCIALINIO VAIDMENS...<br />
Pavienio<br />
individo<br />
lygmuo<br />
Pirminės<br />
socialinės<br />
sistemos<br />
lygmuo<br />
Antrinės<br />
socialinės<br />
sistemos<br />
lygmuo<br />
Visuomenės<br />
lygmuo<br />
Socialinio darbo studentų nuostatos dėl negalios:<br />
vaidmens įtvirtinimo veiklos lygiai<br />
Suvokiamas pirminis poveikis per<br />
visuomenės požiūrio į neįgalųjį<br />
gerinimą<br />
Pradėjus mokytis gestų kalbos manęs<br />
visi klausė, kam man to reikia,<br />
juk pati girdžiu ir galiu kalbėti (...).<br />
Vėliau susidūriau su problema, kad<br />
neturiu kam gestų rodyti, nėra kas<br />
pataiso.<br />
Reikėjo tik mažo artimesnio kontakto,<br />
kad požiūris pasikeistų<br />
Mane baugino ne vaikutis, o mamos<br />
įkyrūs klausinėjimai: ar jos vaikas<br />
gražus, ir noras palyginti su kitais<br />
vaikais<br />
Mokykloje mokytojai mus moko į<br />
neįgaliuosius žiūrėti su užuojauta,<br />
vadinti kitokiais, bijoti su jais susidurti,<br />
tada atrodo, kad tokiems<br />
žmonėms nebegalima padėti<br />
Pradėkime požiūrį neįgaliuosius<br />
keisti nuo savęs.<br />
Visuomenėje yra natūrali tendencija<br />
smerkti kito žmogaus ar grupės<br />
savitumą<br />
Sudaryta straipsnio autorių, remiantis Osburn, 2002, p. 6.<br />
1 lentelė<br />
Suvokiamas pirminis poveikis per<br />
neįgaliojo kompetencijų didinimą<br />
Tada jis buvo mano viltis ir išsigelbėjimas.<br />
(...) Iš manęs veržėsi viskas<br />
– neviltis, rūpestis, baimė (...),<br />
pyktis (...), o jis tai pavaizdavo tik<br />
kaip kasdienio gyvenimo paprastą<br />
situaciją<br />
Mama nubrėžė aiškias ribas, kad<br />
mergaitė neįgali (...), tačiau matydama<br />
linksmus, besišypsančius vaikus<br />
pati norėjo kažką daryti (...),<br />
braukė pirmuosius brūkšnius ant<br />
lapo ir akys nušvito (...), su malonumu<br />
pati pasisaldino arbatą, nes<br />
mama jai to neleisdavo. Mama negalėjo<br />
tuo patikėti (...), ji buvo labai<br />
laiminga<br />
Jis buvo atleistas iš darbo, kai direktorius<br />
sužinojo, kad serga lengva<br />
forma Alzheimerio liga (...). Aplankęs<br />
daug įstaigų susidūrė, kad niekas<br />
jo įdarbinti nenori, o sužinoję,<br />
jog žmogus neįgalus, sakydavo:<br />
„Juo labiau mums tokių nereikia“<br />
„Neįgalumo“ įvertinimo galima<br />
išvengti pritaikius aplinką kitų galimybėms<br />
81
Brigita Kreivinienė, Jolanta Vaičiulienė<br />
Pavienio<br />
individo<br />
lygmuo<br />
Pirminės<br />
socialinės<br />
sistemos<br />
lygmuo<br />
Antrinės<br />
socialinės<br />
sistemos<br />
lygmuo<br />
Visuomenės<br />
lygmuo<br />
Socialinio darbo studentų nuostatos dėl negalios:<br />
vaidmens įtvirtinimo veiklos lygiai<br />
Suvokiamas pirminis poveikis per<br />
visuomenės požiūrio<br />
į neįgalųjį gerinimą<br />
Vaikino savarankiško gyvenimo<br />
įgūdžiai buvo labai menki, dar<br />
menkesni jie tapo grįžus namo,<br />
ištisus mėnesius žiūrint į pasaulį<br />
pro penkto aukšto langą (...), tačiau<br />
vėliau mokytojas jį apmokė<br />
ratelių valdymo technikos. Šiandien<br />
jam vieni juokai užvažiuoti<br />
vežimėliu į penktą aukštą<br />
Tėvai mokė, kaip elgtis su neįgaliaisiais:<br />
švelniai, atsargiai, neužgauti,<br />
neįžeisti<br />
Požiūrį apie neįgaliuosius reikia<br />
formuoti jau mokykloje. Kalbėti apie<br />
neįgaliuosius ne kaip apie gyvenimo<br />
nuskriaustus, gailestingumo reikalaujančius<br />
asmenis, bet kaip apie<br />
lygiaverčius visuomenės narius<br />
Pagrindinės problemos, su kuriomis<br />
susiduria neįgalieji, yra ne<br />
fizinės, o socialinės ir psichologinės.<br />
Manau, svarbiausia organizuoti<br />
neįgalių žmonių užimtumą<br />
Sudaryta autorių, remiantis Osburn, 2002, p. 6.<br />
2 lentelė<br />
Suvokiamas pirminis poveikis per<br />
neįgaliojo kompetencijų ugdymą<br />
Dėl menko pasitikėjimo savimi jie<br />
jaučiasi lengvai pažeidžiami, nuvertina<br />
savo galimybes, todėl sąmoningai<br />
izoliuojasi. Kasdien susidurdami<br />
su kliūtimis ima kelti sau mažesnius<br />
reikalavimus, aspiracijos taip pat<br />
mažėja<br />
Tai asmenybės, norinčios tobulėti ir<br />
bandančios gyventi taip, kaip visi<br />
žmonės, nematant savo negalios, susidraugaujant<br />
su ja<br />
Sėkmingai pasirinkta profesija gali<br />
padėti žmogui atrasti savo stiprybę<br />
Smalsūs ir gailesčio kupini žvilgsniai<br />
neleidžia jiems pamiršti to, kas kitiems<br />
taip matoma ir akivaizdu.<br />
Neįgalus žmogus mūsų visuomenėje<br />
turi būti be galo stipri ir brandi asmenybė,<br />
sugebanti atremti bet kurio<br />
iš mūsų neigiamą požiūrį į jį<br />
Išvados<br />
82<br />
1. Straipsnio teorinėje dalyje atskleistas socialinių nuostatų ryšys su W. Wolfensberger<br />
vertingo socialinio vaidmens visuomenėje įtvirtinimo teorija. Socialinio<br />
darbo praktinė veikla pati savaime remiasi vertybėmis ir nuostatomis<br />
dėl neįgaliųjų. Ypač svarbu tirti socialinio darbo studentų socialines nuostatas,<br />
nes, nepaisant visuomenėje egzistuojančių bendrumų, jos priklauso ir nuo paties<br />
studento turimos patirties su neįgaliaisiais, žinių, auklėjimo, kitų veiksnių.<br />
Šios nuostatos, anot S. Moscovici, pasireiškia kasdienėje veikloje: elgsena,<br />
pagalbos modeliai, bendravimas.<br />
2. Atliktas kokybinis tyrimas atskleidė, kad socialinį darbą studijuojantys studentai<br />
supranta, kaip įtvirtinti teigiamą neįgalaus asmens vaidmenį visuome-
SOCIALINIO DARBO STUDENTŲ NUOSTATOS KAIP NEĮGALIŲJŲ SOCIALINIO VAIDMENS...<br />
nėje. Analizuojant šias nuostatas, remiantis W. Wolfensberger išskirta visuomenės<br />
požiūrio į neįgalųjį keitimo ir asmens kompetencijų ugdymo struktūra,<br />
galima išskirti studentų matomas pokyčių galimybes: išorinių sistemų įtaka ir<br />
paties neįgalaus asmens pateikimas.<br />
3. Šių priemonių skirstymas į poveikio lygius, t. y. individo, pirminės ir antrinės sistemos<br />
bei visuomenės, leidžia modeliuoti socialinį darbą studijuojančių studentų<br />
nuostatų, kaip vertingo neįgaliųjų socialinio vaidmens įtvirtinimo, prielaidas:<br />
a. Socialinį darbą studijuojantys studentai skiria prioritetines problemines<br />
sritis, formuojant teigiamą požiūrį į neįgaliuosius. Tai leidžia teigti, kad<br />
jie turi žinių, kaip įtvirtinti vertingus neįgaliųjų vaidmenis. Tyrimas parodė,<br />
kad šie studentai pateikia įvairių vertingo vaidmens įtvirtinimo strategijų,<br />
kurios gali padėti kurti teigiamą neįgalaus asmens vaidmenį.<br />
b. Socialinį darbą studijuojantys studentai linkę ne tik vadovautis bendrais pasvarstymais<br />
apie poreikį keisti visuomenės požiūrį į neįgaliuosius, bet ir patys<br />
ieško naujų būdų, kaip įtvirtinti vertingą neįgalaus asmens vaidmenį visuomenėje.<br />
Nemažai studentų tyrimo metu pateikė praktinių eksperimentinių<br />
pavyzdžių, kuriais mėgino „supažindinti“ visuomenę su „kitokiu“ neįgaliuoju<br />
– vertingu, panašiu į „sveikuosius“. Tokios idėjos leidžia svarstyti<br />
apie aktyvios, šiuolaikiškų idėjų turinčios profesionalų kartos rengimą.<br />
c. Socialinį darbą studijuojantys studentai supranta neįgalaus asmens vaidmens<br />
kitimą tiek istoriniu, tiek konceptualiu požiūriu. Studentai analizuoja<br />
įsitvirtinusias kliūtis, kurios trukdo neįgaliųjų inkliuzijos procesams visuomenėje.<br />
Tyrimo metu pateiktos teigiamos socialinės nuostatos dėl neįgaliųjų<br />
leidžia manyti, kad būsimieji socialiniai darbuotojai tinkamai<br />
teiks pagalbą įtvirtindami socialiai vertingą neįgalaus asmens vaidmenį<br />
visuomenėje per neįgalaus asmens įgalinimo formas, pirmines, antrines<br />
sistemas ir veikdami socialinę politiką.<br />
Gauta <strong>2011</strong> 02 24<br />
Pasirašyta spaudai <strong>2011</strong> 03 07<br />
Literatūra<br />
Alifanovienė, D., Kepalaitė, A. (2008). Žmogaus aukštųjų psichinių funkcijų formavimosi analizė L. Vygotskio kultūrinės-istorinės<br />
koncepcijos kontekste. Specialusis ugdymas 1 (18): 25–33. Šiauliai.<br />
Baker, D. L., Stahl, E. M. (2004). Case Study of Interagency Coordinating Councils. Journal of Disability Policy Studies.<br />
SAGE publications, vol. 15, no. 3: 168–177.<br />
Banks, S. (2006). Ethics and Values in Social Work. Second edition. Palgrave.<br />
Bowes, J. M., Flanagan, C., Taylor, A. J. (2001). Adolescents’ Ideas about Individual and Social Responsibility in<br />
Relation to Children’s Household work: Some International Comparisons. International Journal of Behavioural<br />
Development 25(1): 60–68. The International Society for the Study of Behavioural Development.<br />
Dominelli, L. (2004). Social Work: Theory and Practice for a Changing Proffesion. Cambridge: Polity Press.<br />
Evans, P., Sabaliauskienė, R. (2010). The Lithuanian Way to Inclusive Education. Specialusis ugdymas 2(23): 167–<br />
176. Šiauliai.<br />
Gergen, M. (1989). Induction and Construction: Teetering between Words. European Journal of Social Psychology 19:<br />
431–437.<br />
Gillespie, A. (2008). Social Representations, Alternative Representations and Semantic Barriers. Journal for the Theory<br />
of Social Behaviour 38(4): 375–391.<br />
83
Brigita Kreivinienė, Jolanta Vaičiulienė<br />
Howson, A. (2009). Disability & Impairment. Research starters 1–5. Great Neck Publishing.<br />
Kalampalikis, N., Haas, V. (2008). More than a Theory: A New Map of Social Thought. Journal for the Theory of<br />
Social Behaviour 38(4): 449–459. Blackwell Publishing Ltd.<br />
Kavaliauskienė, V. (2008). Socialinio darbuotojo asmenybės savybės – santykio su profesija išraiška. SOTER 26(<strong>54</strong>): 87–102.<br />
Kavaliauskienė, V. (2005). Socialinio darbo, kaip pagalbos žmogui profesijos, raidos aspektai. Acta Paedagogica<br />
Vilnensia 15: 230–239.<br />
Kelvin, P. (1979). Social Influence and Social Change. Serge Moscovici, Academic Press. Book Reviews. European<br />
Journal of Social Psychology 9: 441–4<strong>54</strong>.<br />
Kreivinienė, B. (<strong>2011</strong>). The Representations of Social Support from External Resources by Families Raising Children<br />
with Severe Disability in Connection with Dolphin Assisted Therapy. Daktaro disertacija. Acta Universitatis Lapponiensis<br />
198: Rovaniemi.<br />
Leiber, J. (2008). The First Social Psychologist. Journal for the Theory of Social Behaviour 38(4): 489–493. Blackwell<br />
Publishing Ltd.<br />
Orfali, B. (2002). Active Minorities and Social Representations: Two Theories, One Epistemology. Journal of the<br />
Theory of Social Behaviour 32(4): 395–416.<br />
Osburn, J. (2006). An Overview of Social Role Valorization Theory. The Social Role Valorization Journal 1(1): 4–13.<br />
Riessman, C. K., Quinney, L. (2005). Narrative in Social Work. Qualitative Social Work 4(4): 391–412. Sage Publications:<br />
London, Thousand Oaks.<br />
Varažinskienė, L. (2009). The Impact of Legal Regulation on the Formation of a Status of Social Work Profession.<br />
Socialinis darbas 8(1): 124–130.<br />
Vass, A. A. (2005). Social Work Competences. Sage Publications: London, Thousand Oaks, New Delhi.<br />
Viluckienė, J. (2008). Iškūnyta socialinio modelio negalios samprata. Filosofija. Sociologija, t. 19, nr. 4: 45–52. Lietuvos<br />
mokslų akademijos leidykla.<br />
Yates, S., Dyson, S., Hiles, D. (2008). Beyond Normalization and Impairment: Theorizing Subjectivity in Learning.<br />
Disability & Society, vol. 23, no. 3, May: 247–258.<br />
Weezel, L. G., Alkimavičius, K., Aukščiūnienė, G. ir kt. (2010). Mąstyti, veikti, būti. Socialinis darbas organizacijoje.<br />
Lietuvos socialinių darbuotojų asociacija. Kaunas: UAB „Spaudos praktika“.<br />
SOCIAL WORK STUDENTS REPRESENTATIONS AS A<br />
PREREQUISITE OF THE CONSTRUCTION OF SOCIAL ROLE OF<br />
THE DISABLED<br />
Brigita Kreivinienė, Jolanta Vaičiulienė<br />
Summary<br />
Phenomena is analyzed engaging in 1980s W. Wolfensberger’s, reconceptualized normalization<br />
theory – reclassified as social role valorization and S. Moscovici’s, social representations<br />
theories. Social role valorization of the disabled is seen as the use of culturally<br />
valued means in order to enable, establish and/or maintain valued social roles for them<br />
(Yates, et al., 2008, p. 248). Valorized roles for the disabled are possible to create in the<br />
society via creation new valuable roles and presenting this construct for society members<br />
as “new object”. S. Moscovici (Kelvin, 1979, p. 445) writes that the importance of social<br />
representations lies in dependence of an individual or group of individuals on the others.<br />
Therefore, analysis of representations of social work students is highly important. Social<br />
work itself bases on the values and representations towards its clients in everyday practice.<br />
Positive representations of social workers influence the valorized roles in individual level,<br />
primary and secondary systems and society level (Osburn, 2006).<br />
Aim of research – analyze representations of social work students towards the<br />
disabled via structure of social role valorization.<br />
84
SOCIALINIO DARBO STUDENTŲ NUOSTATOS KAIP NEĮGALIŲJŲ SOCIALINIO VAIDMENS...<br />
Research methodology<br />
On the basis of research aim the qualitative research method was applied. 17 fulltime<br />
and 14 part-time social work students of Klaipeda University took part in the research.<br />
The respondents were asked on their free associations write personal understandings<br />
on the disability. In order to avoid the influence on the opinions, the researcher did<br />
not provide any further information on the research. Writings of the respondents lasted<br />
from 1 to 3 hours. The research conducted on April and December in 2010.<br />
Narrative analysis was applied for the research results. The main idea was to avoid<br />
an uncoloured narrative analysis which not always draws the whole picture of the analyzed<br />
phenomena (Baker et al., 2004). Taking into account C. K. Riessman and<br />
L. Quinney’s (2007) criticisms that researchers often try to summarize the content and<br />
put only frequency counts of the text from which the picture of the issue may disappear,<br />
it was decided to put in the broader texts of analyzed phenomena leaving the picture<br />
that had been drawn by the social work students.<br />
Main research results<br />
Theoretical part of article revealed the interconnection between the theories of social<br />
representations and W. Wolfensberger’s, social role valorization. Practice of social<br />
work is implemented on the basis of values and representations towards the disabled.<br />
Despite the collective core of social representations, individual experience with<br />
the disabled, knowledge, education, factors of life must be encountered additionally;<br />
therefore the research on the social representations is essentially valuable. S. Moscovici<br />
describes that these social representations are actualized in everyday practice, behavior,<br />
communication styles, and provided help.<br />
The qualitative research results of the representations of social work students via<br />
the structure of social role valorization revealed the following prerequisites:<br />
Students of social work differentiate spheres of priority in problemacy for constructing<br />
positive social representations towards the disabled. Therefore, it is possible to<br />
state that social work students have knowledge for social role valorization of the disabled.<br />
The research revealed that students of social work introduced various strategies<br />
for anchoring valorized roles that are possible to implement in practice.<br />
Students of social work incline not only to follow the general contemplations<br />
about existing need of change in society’s representations, but also search themselves<br />
for the innovative methods for anchoring valorized social role of the disabled<br />
in society. The respondents gave examples based on the experimental private<br />
practices as attempts for familiarization society with “different” disabled – valued,<br />
similar to “healthy” society members. Such innovative ideas allow to state that the<br />
new active generation of social workers is being qualified.<br />
Students of social work understand the shift of disability paradigms in historical<br />
and conceptual perspectives. Students are capable to analyze the anchored barriers in<br />
society that obstacle inclusion processes. However, the positive social representations<br />
towards the disabled creates assumption that prospective social workers will be ready<br />
to construct support in the light of socially valorized role via empowerment of person<br />
himself, primary, secondary systems and on the influence of social policy.<br />
85
Brigita Kreivinienė, Jolanta Vaičiulienė<br />
86
ISSN 1392-3137. TILTAI, <strong>2011</strong>, 1<br />
MANIFESTATION OF THE NORMS OF SOCIAL PEDAGOGUES’<br />
ETHICS IN THEIR PROFESSIONAL ACTIVITY<br />
Irena Leliūgienė, Lina Paulauskaitė, Raimonda Minkutė-Henrickson<br />
Kaunas University of Technology<br />
Abstract<br />
Referring to methodological approaches of professional ethics the article presents the results of the<br />
research on the expression of ethical norms of a social pedagogue in professional activity; the research<br />
was performed at Kaunas University of Technology in 2010. The population of social pedagogues from<br />
one of the biggest town and region of Lithuania was chosen for the research. The research disclosed<br />
ethical dilemmas and difficulties of their resolution by following the norms of ethics in professional<br />
activity of a social pedagogue. The article reveals the variety, limitation and clear position of their ethical<br />
attitudes, different needs in respect of their clients.<br />
KEYWORDS: social pedagogue, norms of ethics, professional activity, expression of ethical principles.<br />
Anotacija<br />
Šiame straipsnyje autorės pristato socialinio pedagogo etinių normų raiškos profesinėje veikloje tyrimą,<br />
kuris atliktas Kauno technologijos universitete 2010 metais. Respondentai-socialiniai pedagogai atrinkti<br />
iš vieno didžiausių Lietuvos miestų ir regionų. Tyrimas atskleidė etines dilemas ir sprendimus profesinėje<br />
veikloje laikantis etinių normų. Straipsnis rodo socialinių pedagogų etinių požiūrių įvairovę, apribojimus,<br />
pozicijas, skirtingus poreikius pagarbos klientams aspektu.<br />
PAGRINDINIAI ŽODŽIAI: socialinis pedagogas, etinės normos, profesionali veikla, etinių principų raiška.<br />
Introduction<br />
In education system of Lithuania, which develops a new human being of Europe, a<br />
social pedagogue plays the most important role in socialization process. As education<br />
paradigm is gradually changing, the problem of development of social pedagogue’s<br />
ethics as one of the most important human competences becomes especially important.<br />
Norms of social activity as well as pedagogue’s ethics are analysed by<br />
D. Vyšniauskienė, R. Minkutė (2008), I. Leliūgienė (2002), C. E. Watson (1991),<br />
L. Jovaiša (1993), N. Vasiljevienė (2000), A. Žuromskienė (2003) and others. They<br />
reviewed different aspects of pedagogical or professional ethics, impact ways and means;<br />
they indicated general principles of pursuance of ethical norms in relation with a client.<br />
In the context of the article and the research the theoretical statements of N. Linzer<br />
(1999) about resolution of ethical dilemmas in the practice of socio-educational work<br />
are very important. On the basis of the performed researches the authors present the<br />
principles of pursuance of ethical norms in assisting a family and children facing<br />
problems of alcoholism and drug addiction, as well as manifestations of violence in a<br />
family or ethical problems of taking children from an asocial family.<br />
As the most important objective of a social pedagogue is to be a consultant of a<br />
child and a family in solving different issues related to child’s rights and their<br />
violation within a family, as well as to assist a form tutor and a family to individually<br />
work with children of delinquent behaviour or from inharmonious and welfare<br />
receiving families. A social pedagogue gets information from form tutors, teachers<br />
87
Irena Leliūgienė, Lina Paulauskaitė, Raimonda Minkutė-Henrickson<br />
about difficulties of children learning and life as well as they consult their colleagues<br />
how they should help the children. It is very important to follow requirements of<br />
professional ethics for the social pedagogues working both with children and with<br />
adults. The specialists representing the organizations of socio-educational work – the<br />
International Federation of Social Workers, the European Association of Schools of<br />
Social Work, the European Association of Training Centres for Socio-Educational<br />
Care Work – should follow the International Ethics Code of Social Workers. A<br />
modern social pedagogue must also follow the same ethical norms in his / her<br />
professional activity.<br />
When performing the research, on the basis of which the article was prepared, the<br />
following questions were put: what characteristics distinguish professional ethics of a<br />
social pedagogue and how its norms (principles) manifest in the activity of this<br />
specialist.<br />
The aim of the article – is to disclose manifestation of ethical norms in the<br />
professional activity of a social pedagogue.<br />
The research objectives are as follows:<br />
1. To theoretically substantiate manifestation of the norms of social pedagogue’s<br />
ethics in his / her professional activity.<br />
2. To empirically survey manifestation of the norms of social pedagogue’s ethics<br />
in his / her professional activity and to compare the results of the research performed<br />
in Kaunas city and region.<br />
The following methods were applied:<br />
analysis of scientific literature;<br />
analysis of documents;<br />
<br />
<br />
questionnaire-in-written;<br />
statistical analysis of the data was performed by means of the programme of<br />
statistical data processing SSPS (Statistical Package of Social Science).<br />
The significance of the research is as follows:<br />
for the first time the research of such character, which reveals manifestation of<br />
the norms of social pedagogue’s ethics in his / her professional activity has<br />
been performed in Lithuania;<br />
by means of empirical methods the facts of manifestation of the norms of<br />
social pedagogue’s ethics have been accumulated;<br />
the results obtained during the research have complemented the variety of<br />
manifestation of the professional ethics of a social pedagogue at school.<br />
Practical significance of the research shows that:<br />
difficulties and peculiarities of manifestation of the norms of ethics of a social<br />
pedagogue in his / her professional activity have been identified;<br />
the accumulated research data should enable social pedagogues to correct their<br />
professional behaviour and manifestation of ethical norms on everyday<br />
activity.<br />
88
MANIFESTATION OF THE NORMS OF SOCIAL PEDAGOGUES’ ETHICS IN THEIR…<br />
1. The conception of professional ethics<br />
Professional ethics is the basis of all other aspects of professional activity because<br />
professional morality is a component of the public moral; and the moral is one of the<br />
oldest regulators of behaviour and actions, human interrelationship, including a<br />
professional sphere as well. Professional ethics originated earlier than its scientific<br />
theory as professional ethics because professional ethics, first of all emerging as<br />
everyday need, further develops when representatives of a professional group<br />
understand and generalise their practical activity. Professional ethics as ethics in<br />
general is gradually created in the process of everyday corporate activity of people.<br />
Professional ethics systemise the experience acquired through the history, which is<br />
characteristic for certain field of activity, generalises and develops it according to<br />
possibilities of this field. Thus professional ethics can be treated as species of the<br />
general moral, which possesses specific features that are influenced by sorts and<br />
methods of the activity, i.e. as the applied subject of science analysing the moral of a<br />
profession. In addition, it can be treated as applied theory of professional environment<br />
moral (Vyšniauskienė, Minkutė, 2008).<br />
In the practice of everyday activity professional ethics – is the totality of the norms<br />
of specialists’ behaviour. Norms of professional ethics can change if they are<br />
influenced by both external and internal factors. They proximately influence the<br />
behaviour of specialists causing him / her to act properly every time. Main objectives<br />
of professional ethics are to influence specialist’s consciousness in order to attain his /<br />
her development as personality and professional and to help him / her to solve<br />
professional objectives effectively and thoroughly. In general, professional ethics is<br />
purely related to general theoretical norms of activity ethics in the fields of<br />
professional activity.<br />
The object of ethics of socio-educational activity is the professional moral of a<br />
specialist, the ethical relations with clients emerging in the process of activity, as well<br />
as values, pursuance of the norms of ethics by not violating human rights.<br />
The aim of professional ethics of socio-educational activity is to protect and<br />
support a socially benevolent relation and essence of professional activity with a<br />
client; and the objective is to regulate norms of behaviour, relations and actions of<br />
professional groups and their associations, as well as to form proper ethical<br />
consciousness of specialists in social sphere.<br />
Main categories of professional ethics of social activity are professional ethical<br />
relations, ethical consciousness, ethical actions and professional duty of a specialist.<br />
Social activity is carried out in complicated formal and informal situations, into<br />
which an individual has got. In addition, a social worker has to understand that he /<br />
she is ethically responsible against a service consumer, social environment and society<br />
from the beginning of the made decision to the final result. In his / her work he / she<br />
has to follow the principles of professional ethics – general requirements that reflect<br />
the ethical behaviour of a specialist in respect of the relations of one or another<br />
subject, which emerge in the social activity.<br />
89
Irena Leliūgienė, Lina Paulauskaitė, Raimonda Minkutė-Henrickson<br />
Regulation of the norms of social pedagogue’s ethics in professional activity.<br />
A social pedagogue works by following the international documents regulating<br />
children rights and interests, namely: The Convention of the United Nations of<br />
Children Rights (Žin.,1995, No. 60-1501), The Civil Code of the Republic of<br />
Lithuania (Žin., 2000, No. 74), The Law of Child’s Care of the Republic of Lithuania<br />
(Žin., 1998, No. 35-933, 2000 No. 58-1702), The Constitution of the Republic of<br />
Lithuania (Žin., 1992, No. 33-1014, November 30, 1992), Legislation of the Republic<br />
of Lithuania, Acts of the Government of the Republic of Lithuania and other standard<br />
acts, office instructions, principles of ethics (Kvieskienė, 2003), The International<br />
Code of Ethics of Social Workers.<br />
The profession of a social pedagogue – is the activity based on appropriate<br />
knowledge, abilities, capacities and skills giving a possibility for a child to actively<br />
and positively integrate the structures of social life (Kučinskas, 2000).<br />
A social pedagogue refers to individual access, fixation of equal possibilities,<br />
confidentiality, as well as the decision, conferment and responsibility of the child and<br />
his / her competence principles, the standard of professional training and the inventory<br />
of the standard and incumbency (The White Book: Vocational Training).<br />
2. The research results<br />
The research instrument is constructed by referring to the norms and values of<br />
socio-educational work ethics institutionalized internationally. The presented criteria<br />
and indicators mainly reflect manifestation of the norms of social pedagogue’s ethics<br />
in his / her professional activity.<br />
The research subject is manifestation of the norms of social pedagogue’s ethics in<br />
his / her professional activity. in order to perform the research the following<br />
characteristics and criteria were distinguished (see Table 1).<br />
The research sample – consists of the social pedagogues from Kaunas city and<br />
Kaunas region – 22 social pedagogues from Kaunas region (100 percent), as well as<br />
every fourth social pedagogue working for Kaunas city schools (i.e. 13 respondents).<br />
In total 35 social pedagogues from Kaunas city and Kaunas region participated in the<br />
research. 13 social pedagogues from Kaunas city represented the opinions of their<br />
colleagues working for the schools located in their neighbourhoods; thus they were<br />
chosen for the pilot survey.<br />
Demographic data. Only social pedagogues – women participated in the research<br />
because most frequently only women work as social pedagogues. The spectrum of<br />
work experience of the social pedagogues who participated in the survey is rather<br />
wide. The largest part of the respondents consists of the social pedagogues, whose<br />
work experience is 10–14 years (40 percent), another part consists of those, who have<br />
worked at school for 5–9 years; and smallest part – those, whose work experience is<br />
under 5 years (14.3 percent). More than 59.2 percent of the respondents are graduate<br />
social pedagogues. Only a very small part of the respondents have acquired higher<br />
non-university education and they are still studying at university (4.5 percent).<br />
90
MANIFESTATION OF THE NORMS OF SOCIAL PEDAGOGUES’ ETHICS IN THEIR…<br />
Characteristics and criteria of the research on manifestation of the<br />
principles of social pedagogue’s ethics<br />
No. Characteristics Criteria<br />
Table 1<br />
1. Constant professional development<br />
as ethical competence.<br />
2. Norms and principles of ethical<br />
behaviour of a social pedagogue.<br />
3. Ethical obligations of a social<br />
pedagogue in respect of clients<br />
4. Ethical behaviour of a social<br />
pedagogue with his / her colleagues<br />
5. Obligations of a social pedagogue<br />
for an organization’s head<br />
6. Ethical relationship of a social<br />
pedagogue with his / her profession<br />
7. Ethical obligations of a social<br />
pedagogue for society<br />
. possibilities for expansion of<br />
professional competence of a social<br />
pedagogue;<br />
. ethics of learning and research<br />
2.1. manifestation of ethical principles in the<br />
documents of Lithuanian education<br />
regulating the activity of social pedagogues;<br />
2.2. manifestation of ethical principles in the<br />
international code of ethics of social workers<br />
/ social pedagogues<br />
3.1. top priority for clients’ rights and<br />
interests;<br />
3.2. confidentiality and keeping a secret,<br />
non-condemnation;<br />
3.3. honorariums<br />
4.1. respect, culture, honesty;<br />
4.2. ethical relations with the clients of their<br />
colleagues<br />
5.1. observance of the obligations taken for<br />
an organization<br />
6.1. protection of profession’s inviolability;<br />
6.2. work with a community;<br />
6.3. knowledge edification<br />
7.1. a worker of a social – educational<br />
service (a social pedagogue) has to help for<br />
development of society<br />
Variety of clients. In order to deeper cast at manifestation of ethical norms in the<br />
activity of a social pedagogue, the respondents were asked with what clients they<br />
mostly worked. The answers showed that the social pedagogues mostly worked with<br />
pupils (86.4 percent), also more than a half of the respondents worked with teachers<br />
(<strong>54</strong>.5 percent). A smaller part of the social pedagogues think that a family is also their<br />
client (45.5 percent).<br />
The social pedagogues from Kaunas city state that pupils make the largest part of<br />
their clients (84.6 percent), a little less part of the social pedagogues (46.2 percent)<br />
ascribe their colleagues teachers to their clients. The least part of the social<br />
pedagogues consider a family as their clients (30.8 percent).<br />
Understanding of the code of ethics. In order to ascertain the knowledge of the<br />
social pedagogues from Kaunas city and its region about the International Code of<br />
91
Irena Leliūgienė, Lina Paulauskaitė, Raimonda Minkutė-Henrickson<br />
Social Pedagogues’ ethics, the respondents were asked whether they were acquainted<br />
with this code of ethics. 35 social pedagogues (45.5 percent) affirmed that they were<br />
acquainted with this document and followed it in their work. However, 18.2 percent of<br />
the respondents only heard about the code, but they could not outline its content.<br />
27.2 percent of the respondents stated that they had the subject of ethics of social<br />
worker / pedagogue during their studies at university, thus they had general<br />
understanding about the code of ethics.<br />
Observance of ethical norms. The research revealed that more than a half of the<br />
social pedagogues (51.4 percent) violated the code of ethics when they did not have<br />
another choice, and they had to help a child and his / her family immediately.<br />
20 percent of the social pedagogues answered that they violated ethical principles if<br />
they saw that it would beneficial for a pupil. Sometimes it happens so that the social<br />
pedagogues do not understand the limit between ethical and unethical behaviour<br />
(11.4 percent). Only 17.1 percent of the respondents answered that they never violated<br />
the code of ethics, even if their decision seemed to be wrong.<br />
Variety of functions. When analysing the answers of the social pedagogues about<br />
the multi-functionality of their activity, it became evident that the respondents agreed<br />
with the statement. 72.7 percent of the specialists stated that they very often perform<br />
the role of a mediator. The role of a public agent is performed by 50 percent of the<br />
social pedagogues who participated in the research. Most respondents (86.4 percent)<br />
agreed with the statement that they were lawyers of the rights of a child and a family.<br />
In respect of the character of the work being performed 72 percent of the respondents<br />
considered themselves as teachers; and the role of consultant was performed almost by<br />
every respondent, i.e. 100 percent of the respondents. The social pedagogues who<br />
participated in the research absolutely agree or agree with the statement that they are<br />
friends of children (95 percent).<br />
81.8 percent of the social pedagogues consider themselves as experts of the<br />
speciality. Almost 90 percent of the respondents absolutely agree with the statement<br />
that they are informers. Over 90 percent of the social pedagogues consider themselves<br />
as helpmates in the life of a child and a family. 81.8 percent of the social pedagogues<br />
from Kaunas region considered themselves as capacitators. However, only more than a<br />
half of the respondents (<strong>54</strong>.5 percent) identified themselves as managers. It is possible<br />
to draw a premise that a half of the social pedagogues pay too little attention to<br />
management of their activity, especially a case.<br />
Relations with clients. In getting deeper to manifestation of the norms of ethics in<br />
their professional activity, the social pedagogues were given different statements in<br />
order to find out about the relations of the respondents with their clients, ethical<br />
attitudes of a social pedagogue, interface of ethical principles in their activity, ethical<br />
behaviour with their colleagues, as well as ethical behaviour of the social pedagogues<br />
and their ethical attitudes in respect their profession.<br />
In order to identify the assistance rendered by the social pedagogues from Kaunas<br />
region, to ascertain the fields of their work, the questionnaire presented seven fields of<br />
the work. The social pedagogues were asked to indicate how often they rendered their<br />
assistance for a child and of what character it was. The frequency of the answers<br />
92
MANIFESTATION OF THE NORMS OF SOCIAL PEDAGOGUES’ ETHICS IN THEIR…<br />
(in percent) shows that the social pedagogues very often (62.8 percent) and often<br />
(31.8 percent) render services of a consultant. The answers about organization of<br />
researches distributed differently. The social pedagogues who participated in the<br />
research (50.0 percent) seldom organize researches, and 40 percent – often. More than<br />
a half of the social pedagogues (<strong>54</strong>.5percent) very often pay their attention to the<br />
development of social and life skills of children (often – 31.8 percent). The social<br />
pedagogues especially a lot of their professional activity dedicate for the correction of<br />
children’s behaviour (77.3 percent): delinquency, school non-attendance, drug<br />
addiction, violence, and prevention of suicides (very often – 45.5 percent, often –<br />
<strong>54</strong> percent).<br />
The research revealed that the weak aspect of the activity of the social pedagogues<br />
from Kaunas region – is little attention to the search for human resources<br />
concentration in the community of social partners (seldom – 40.9 percent, very<br />
seldom – 9.1 percent, never – 4.5 percent). The social pedagogues from Kaunas region<br />
(81.8 percent) pay a lot of their attention to rendering of social pedagogical assistance.<br />
In order to find out ethical attitudes of the social pedagogues, the questionnaire<br />
contained ten statements. Having presented the respondents the statements about<br />
ethical attitudes of a social pedagogue, most social pedagogues from Kaunas region<br />
agreed that every person is unique, he / she has to be respected and valued<br />
(90.9 percent). The social pedagogues (90.9 percent) agreed with the attitude that<br />
every person has a right to his / her self-realisation and to behave as he / she wishes<br />
but not to violate the rights of other people. Most respondents affirmed that their<br />
professional duty was to create social welfare for their clients. 63.6 percent of the<br />
respondents from Kaunas region approved the opinion that a social pedagogue swore<br />
to social principles of justice. The absolute majority of the social pedagogues from<br />
Kaunas region (86.4 percent) endorse the respect for main rights of a human being.<br />
Relations with colleagues. The research revealed that for more than a half of the<br />
social pedagogues (<strong>54</strong>.5 percent) good-natured relations with other teachers are<br />
important. Tolerance to another person was ascribed to important ethical principles by<br />
59.1 percent of the respondents. 36.4 percent of the respondents think that<br />
demonstration of empathy is also an important ethical principle. 27.3 percent of the<br />
respondents think that jobbery is one of the elements for manifestation of social<br />
pedagogue’s ethics.<br />
Manifestation of ethical principles and norms. When analysing ethical<br />
behaviour of the social pedagogues with their clients, it became evident that<br />
86.4 percent of the respondents only partly succeeded to understand each client in<br />
solving his / her problems. 36.4 percent of the social pedagogues expressed their<br />
opinion that sometimes they felt antagonism to the children addicted to alcohol,<br />
narcotics and other dependence diseases. 72.7 percent of the social pedagogues<br />
indicated that only partly they succeeded in principle to defend their clients. Also<br />
more than a half of the social pedagogues (63.6 percent) said that only partly they<br />
succeeded to keep secrets about social problems of a child and his / her family. More<br />
than a half of the respondents (<strong>54</strong>.5 percent) agreed to the statements that often they<br />
informed a child or his / her family about the professional actions related with the<br />
93
Irena Leliūgienė, Lina Paulauskaitė, Raimonda Minkutė-Henrickson<br />
assistance to him / her. The absolute majority of the social pedagogues (95 percent)<br />
affirmed that they never got proposals to accept clients’ personal things, money and<br />
other presents as reward.<br />
The analysis of the ethical behaviour of the social pedagogues with their colleagues<br />
disclosed that a half of the respondents (50.0 percent) communicated with their<br />
colleagues on the basis of professional interests and beliefs. 45.5 percent of the social<br />
pedagogues are sure for such interests of their communication. Most social<br />
pedagogues (72.7 percent) behave with their colleagues respectfully, politely, by<br />
placing reliance in them. However, only 27.3 percent of the social pedagogues create<br />
situations that induce ethical, professionally competitive relations among their<br />
colleagues. 59.1 percent of the respondents doubt whether they behave that way. Even<br />
50 percent of the social pedagogues only sometimes are high-principled in respect of<br />
their colleagues, they tell the truth to their face, they criticise them for their activity’s<br />
limitations, and 27.3 percent of the social pedagogues doubt in these statements; this<br />
testifies about non-observance of ethical norms of a social pedagogue in his / her<br />
everyday activity. The survey of the social pedagogues disclosed that only 27.3 percent<br />
of the respondents dare to contradict the heads of their organizations; they are sure<br />
that their actions are not right in respect of the activity of the social pedagogues.<br />
Observance of professional activity transparency. 36.4 percent of the<br />
respondents sometimes dare to contradict their colleagues for their unethical<br />
behaviour in respect of the activity of a social pedagogue. A half of the respondents<br />
affirmed that, if a conflict with their colleagues occurs, the social pedagogues invite<br />
external experts. One third of the respondents only sometimes follow this ethical<br />
principle in dealing with an emerged conflict situation.<br />
In analysing the answers of the respondents about their ethical attitudes in respect<br />
of their profession’s prestige (transparency), it became evident that only 13.6 percent<br />
of the respondents were able to refuse the activity not related to their direct duties.<br />
However, 45.5 percent of the respondents do not always succeed in this. 81.8 percent<br />
of the social pedagogues stated that they never concealed cases of violence,<br />
aggression, sneering at their educational institution for their school prestige. More<br />
than a half of the social pedagogues (63.6 percent) do not agree with the opinion it is<br />
necessary to dispose of ‘difficult’ children by shifting them to another school.<br />
Considering the passing of social pedagogue’s ethics, the respondents chose the case<br />
when sometimes they did not contradict principals of their school, that they ignore the<br />
professional instruction of a social pedagogue by imposing them by-works<br />
(18.2 percent). 36.4 percent of the social pedagogues not always behave like this. Only<br />
45.5 percent of the respondents do not agree and oppose a school principal who does<br />
not follow the professional instruction of a social pedagogue confirmed by the Order<br />
of the Minister of Education and Science. 50 percent of social pedagogues think that to<br />
appeal against the form tutors who work imperfectly when they perform their duties<br />
unduly by striving to impose their activity on social pedagogues is the normal<br />
behaviour in respect of ethics. Almost a half of the social pedagogues (45.5 percent)<br />
agree with this and consistently strive that keeping the order of the documents of<br />
pupils’ feeding organization is not the function of the activity of a social pedagogue.<br />
94
MANIFESTATION OF THE NORMS OF SOCIAL PEDAGOGUES’ ETHICS IN THEIR…<br />
Every third social pedagogue (31.8 percent) is of the same opinion that often the<br />
unethical actions of police officers occurring in respect of the children complicate the<br />
professional behaviour of the social pedagogues. 59.1 percent agreed with the ethical<br />
attitude that they should more work with the institutions situated in the territory, a<br />
local community by involving them into rendering the assistance for children.<br />
Professional dignity and respectability. In order to find out the opinion of the<br />
social pedagogues about their viewpoint to their profession, its respectability and<br />
dignity, it became evident that 9.1 percent of the respondents often and 22.7 percent<br />
sometimes felt that incapacity to bravely criticise maladies in their school by fearing<br />
to lose their job harmed the transparency of their professional activity. 31.8 percent of<br />
the respondents sometimes and 31.8 percent of the social pedagogues seldom feel that<br />
pupils’ abuse of their rights and ignorance of their duties, hurting, harassment of a<br />
specialist as well as disrespectful behaviour with him /her harm professional dignity<br />
and respectability of the pedagogues. Every fifth social pedagogue (22.7 percent)<br />
stated that the feeling of ‘a scapegoat’ often oppressed her as if she would be<br />
responsible for all problems occurring at the school. 45.5 percent of the respondents<br />
seldom experience this difficulty.<br />
Tolerance for otherness. The research showed that the answers of the respondents<br />
about such sore subjects of public life as problems of the disabled, national minorities<br />
differed. More than one fourth of the respondents partly agree that a disabled child<br />
should not learn together with healthy children. 31.8 percent of the social pedagogues<br />
absolutely agree with the statement that at school equal attention should be paid to the<br />
pupils who profess not only one but also other religions. More than a half of the social<br />
pedagogues (<strong>54</strong>.5 percent) think that the attention to foreign-born children at school is<br />
sufficient. However even 68.2 percent of the respondents were against that<br />
representatives of sexual minorities would be allowed to foster (to adopt) children.<br />
Only 27.3 percent of the social pedagogues affirmed that a representative of the<br />
Muslim religion had the right to wear headgears in any country. 27.3 percent of the<br />
respondents partly agreed.<br />
More than a half the social pedagogues (68.2 percent) stated that schools would not<br />
be adulated against any political movement or party by using their influence in<br />
striving for some material benefit for a school.<br />
2.1. Comparison of the results of the pilot research on expression of ethical<br />
norms in the professional activity of the social pedagogues from Kaunas<br />
city and Kaunas region<br />
This pilot research was aimed to ascertain whether differences of opinions on<br />
manifestation of ethical norms in their professional activity existed among the social<br />
pedagogues from a city and its region. In comparing the answers of the social<br />
pedagogues from Kaunas city and Kaunas region, which characterise the activity of<br />
the social pedagogues, it is possible to state that the opinions in fact coincided. Most<br />
respondents equally chose the importance of their roles in their professional activity.<br />
The social pedagogues from both Kaunas city and Kaunas region consider the<br />
95
Irena Leliūgienė, Lina Paulauskaitė, Raimonda Minkutė-Henrickson<br />
following roles as the most important ones: of an intermediary and a consultant.<br />
However, their opinions differed when considering the functions of a helpmate,<br />
capacitator and manager. The social pedagogues from Kaunas city think that the most<br />
important roles characterising their activity are as follows: an intermediary<br />
(61.5 percent), an advocate of children and family rights (53.8 percent), a consultant<br />
(76.9 percent), as well as the roles of a manager and an organizer are important as well<br />
(53.8 percent). The specialists from Kaunas region think a bit differently, they<br />
distinguish the role of a helper as very important for them (59.1 percent).<br />
When analysing the rendered assistance of the social pedagogues according to<br />
separate activities, the answers of the respondents from Kaunas city and Kaunas<br />
region differed. The social pedagogues from Kaunas city by a unanimous vote said<br />
that they continually have to render services of consultation. More than a half of the<br />
social pedagogues from Kaunas region (62.8 percent) think that consultation is<br />
important in their activity. The presented results of the research show that the social<br />
pedagogues from Kaunas city (61.5 percent). A half of the respondents from Kaunas<br />
region state that they seldom perform this activity (50.0 percent).<br />
The prevention work against delinquency, non-attendance of school, the use of narcotic<br />
and psychotropic substances, violence, suicides and other negative social phenomena is<br />
equally important for the social pedagogues from Kaunas city and its region.<br />
When comparing the manifestation of ethical norms in the professional activity of<br />
the social pedagogues from Kaunas city and Kaunas region as well as the related<br />
attitudes, the social pedagogues from Kaunas city demonstrated their reserved<br />
viewpoint. Most social pedagogues from Kaunas region absolutely agreed with such<br />
ethical attitudes as respect for human dignity and person’s uniqueness (90.9 percent),<br />
his / her birthright for self-realization, behaving by not violating another person’s<br />
rights (90.9 percent), striving for welfare of their clients (59.1 percent), conviction that<br />
a social pedagogue has to follow principles of justice (63.6 percent), declaration of<br />
respect for human rights (86.4 percent), person’s immunity, confidentiality,<br />
informativeness (72.7 percent), keeping client’s secrets (90.9 percent), rejection of<br />
valuable presents from their clients (81.8 percent), more than 20 percent of the<br />
teachers agree these above-mentioned attitudes only partly or absolutely disapprove.<br />
When comparing observance of ethical principles in the professional activity of the<br />
social pedagogues, it became evident that on the average a half of the social pedagogues of<br />
both geographical locations pointed out that good-natured relations with other teachers<br />
were very important (from Kaunas city – 61.5 percent, from the region – 40.9 percent).<br />
The opinions of the respondents of both groups on the viewpoint to tolerance as a very<br />
important principle in fact were equal (69.2 percent and 59.1 percent). However, 92.3<br />
percent of the social pedagogues from Kaunas city and 63.6 percent – from Kaunas region<br />
considered respect for child’s rights as a very important principle. Both groups of the<br />
respondents almost equally agreed that the principles of confidentiality, justice, empathy,<br />
non-abuse of their official position were very important.<br />
When analysing and comparing the behaviour and relations with their clients of the<br />
social pedagogues from both groups, it became evident that the social pedagogues<br />
from both Kaunas city and Kaunas region only partly succeeded to understand every<br />
96
MANIFESTATION OF THE NORMS OF SOCIAL PEDAGOGUES’ ETHICS IN THEIR…<br />
client and to help him / her to solve his / her problems (Kaunas city – 84.4 percent,<br />
Kaunas region – 86.4 percent of the respondents). The minority of the social<br />
pedagogues (7.7 percent and 9.1 percent) said that they felt hostility for the clients<br />
being ill with dependence diseases; this testifies their developed ethical principle not<br />
to judge, to blame, and not to form preconceived attitude in respect of the clients with<br />
different diseases.<br />
The comparative analysis showed that the social pedagogues from Kaunas city<br />
more succeed in keeping the secrets of their clients (46.2 percent ‘yes’), meanwhile<br />
the answers of the respondents from Kaunas region were ten percent less –<br />
36.4 percent. The premise that in the provinces there is less anonymity in people<br />
relationship as everyone each other is possible.<br />
The research revealed that the social pedagogues from Kaunas region inform their<br />
clients about their professional actions related to support rendering more often than<br />
the specialists from Kaunas city (38.5 and <strong>54</strong>.5 percent). The social pedagogues of<br />
both groups, in fact, do not approve that laws do not foresee the salary for rendered<br />
services; though 4.5 percent of the social pedagogues from Kaunas city and<br />
15.4 percent – from Kaunas region admitted they happened to get offers of illegal<br />
rewards from their clients. The opinion of the social pedagogues from Kaunas city and<br />
Kaunas region that with respect to child’s dignity any charity or other social support<br />
with things, food would not be ostentatiously rendered slightly differed (Kaunas city –<br />
69.2 percent, Kaunas region – 63.6 percent).<br />
In comparing the aspects of the ethical behaviour with their colleagues of both<br />
groups’ respondents, the opinions are similar in most cases. For example, the social<br />
pedagogues from both Kaunas city and the region agreed that they communicate with<br />
their colleagues on the basis of their professional interests and internal beliefs (Kaunas<br />
city – 53.8 percent; Kaunas region – 50 percent); paid their deference to their<br />
colleagues (Kaunas city – 64.2 percent; Kaunas region – 72.7 percent); they created<br />
the situations inducing ethical professional competence actions (Kaunas city –<br />
38.5 percent; Kaunas region – 27.1 percent).<br />
The social pedagogues from Kaunas city and Kaunas region dare to contradict the<br />
principals of their school if they are sure that their actions are wrong in respect of the<br />
activity of a social pedagogue (Kaunas city – 23.1 percent, Kaunas region –<br />
27.3 percent). However twice as many respondents from Kaunas region (50 percent)<br />
stated that if any professional conflicts occurred they searched for experts or<br />
intermediaries to improve such a situation.<br />
Having performed the research, the obtained comparative data on the ethical<br />
behaviour and attitudes of the social pedagogues in defending the transparency and<br />
dignity of their profession showed that only sometimes or not always the social<br />
pedagogues of both groups succeeded to refuse the assignments not related to their<br />
duties (the percentage of the answers correspondingly of Kaunas city sometimes –<br />
53.8 percent and of Kaunas region – 31 percent; of Kaunas city not always<br />
38.5 percent, of Kaunas region – 45.5 percent).<br />
Most social pedagogues do not try to hide manifestations of violence, aggression,<br />
sneering due to their school in the community of both groups.<br />
97
Irena Leliūgienė, Lina Paulauskaitė, Raimonda Minkutė-Henrickson<br />
In summing-up the ethical behaviour and attitudes of the social pedagogues in respect<br />
of their profession, it is possible to state that more than a half of the social pedagogues<br />
from Kaunas region refuse to perform the activity not related to their direct duties<br />
(53.8 percent). The social pedagogues from Kaunas city and Kaunas region violate the<br />
code of ethics as they do not pay any attention to the fact that school principals ignore their<br />
office position instruction and ‘impose’ by-works. The social pedagogues from Kaunas<br />
region (13.6 percent) inform school principals about the form tutors, who work<br />
imperfectly and impose a part of their duties. However the respondents from Kaunas city<br />
said that they do not peach any form tutors (0.0 percent). The specialists from both Kaunas<br />
city and Kaunas region (less than a half) agree and constantly strive that keeping the order<br />
of nutrition documents was not the activity of a social pedagogue (Kaunas city –<br />
38.5 percent, Kaunas region – 45.5 percent). Most social pedagogues from Kaunas region<br />
think that a social pedagogue should more work with the institutions located in the<br />
territorial community by involving them into rendering support fro children (59.1 percent);<br />
however, only one fourth of the specialists from Kaunas city think that they should<br />
collaborate with other institutions (23.1 percent).<br />
In order to find out the opinion of the social pedagogues from Kaunas city and<br />
Kaunas region on their viewpoint to the profession, its respectability and dignity, it<br />
became evident that 9.1 percent of the social pedagogues from Kaunas region often<br />
and 22.7 percent sometimes feel that that the transparency of their professional activity<br />
is impaired by the incapacity to bravely criticize the sores at school for the fear to<br />
loose their job. The specialists of the city (7.7 percent) state that they are scared to<br />
criticize the sores at school. The specialists from Kaunas region state that pupils’<br />
misuse of their rights and defiance of their duties, harassment, and disrespectful<br />
behaviour sometimes (31.8 percent) and seldom (31.8 percent) impair the professional<br />
respectability and dignity of the social pedagogues; and it happens seldom for the<br />
social pedagogues from the city (38.5 percent). Every fifth social pedagogue from<br />
Kaunas region (22.7 percent) pointed out that often they felt oppressed as ‘scapegoat’,<br />
as if they would be responsible for all problems emerging at the school. 45.5 percent<br />
of all respondents seldom experience this feeling.<br />
The research showed that the opinions of the respondents differed on such sore<br />
points of the public life as problems of the disabled and national minorities. More than<br />
one fourth of the respondents partly agree that a disabled child should not learn<br />
together with healthy children.<br />
31.8 percent of the specialists from Kaunas region absolutely agree with the<br />
statement that at school equal attention should be paid to the children professing not<br />
only one but also other religions; however more than a half of the specialists from<br />
Kaunas city (53.8 percent) absolutely agree with this. More than a half of the<br />
respondents from Kaunas region (<strong>54</strong>.5 percent) think that the attention paid to foreignborn<br />
children is sufficient. Less than a half of the social pedagogues from Kaunas city<br />
think the same (46.2 percent). However, even 68.2 percent of the social pedagogues<br />
from Kaunas region disagreed with the statement that representatives of sexual<br />
minorities would be permitted to foster (adopt) children.<br />
98
MANIFESTATION OF THE NORMS OF SOCIAL PEDAGOGUES’ ETHICS IN THEIR…<br />
Only 27.3 percent of the social pedagogues from Kaunas region agreed that a<br />
representative of the Islam religion had the right to wear a headgear in any country;<br />
7.7 percent – from Kaunas city; 27.3 percent of the social pedagogues from Kaunas<br />
region and 7.7 percent – from Kaunas region partly agreed.<br />
More than a half of the social pedagogues from Kaunas region (68.2 percent) stated<br />
that at schools no political movement or party should be adored, their influence should<br />
not be used in order to achieve material benefit for a school: most the specialists from<br />
Kaunas city agreed with the opinion of the social pedagogues from Kaunas region<br />
(76.9 percent).<br />
Conclusions<br />
1. The professional activity of a social pedagogue is multiple and complex; thus a<br />
social pedagogue has to distinguish in his / her appropriate functional competences. In<br />
performing socio-educational work, these competences emerge and can be reasonable<br />
only by adjusting knowledge, values and skills. Having studied scientific literature,<br />
which analyses manifestation of norms of social pedagogue’s ethics in his / her<br />
professional activity, as well as having analysed legislation and standard basis, it<br />
became evident that:<br />
the content and functions of social pedagogue’s activity is very different and<br />
sweeping;<br />
fast orientation in a situation, adaptability to various life changes is<br />
characteristic for a social pedagogue;<br />
professional values and ethics reflect the development of socio-educational<br />
work as profession;<br />
professional ethics is closely related to general ethics; it refers to its theory,<br />
basic categories, and research methods;<br />
social pedagogues must follow requirements of ethics so that less conflict<br />
situations would emerge and they could get along;<br />
professional ethics is the basis of all other aspects of professional activity<br />
because professional morality is a component of the public moral; and the<br />
moral is one of the oldest regulators of behaviour and actions, interaction of<br />
people, including professional sphere as well;<br />
in their practical activity specialists need not only moral guides that regulate<br />
general, main direction of their activity, but also they need rules of everyday<br />
activity, without which it is impossible to implement manifestation of moral<br />
norms. Thus the norms of socio-educational activity ethics reflect main<br />
requirements for social worker / pedagogue as well as criteria of his / her<br />
behaviour and actions, which despite their variety are determined by specific<br />
content and their work content.<br />
The professional activity of a social pedagogue as social pedagogical process<br />
expands and forms possibilities of a child’s choice. When performing functions of<br />
education, the activity of a social pedagogue at an educational institution determines<br />
99
Irena Leliūgienė, Lina Paulauskaitė, Raimonda Minkutė-Henrickson<br />
main directions of social assistance: to render a child social pedagogical assistance, to<br />
creatively convey theoretical knowledge, to prepare programmes and projects, to<br />
assure the variety of leisure activity forms, to coordinate children’s occupation as well<br />
as rendering of social services, to focus their attention on a particular child, as well as<br />
on the solution of his / her individual problem.<br />
2. Having summarised the obtained and statistically processed data of the empirical<br />
research, strong and weak aspects of the manifestation of norms of social pedagogues’<br />
activity ethics were distinguished:<br />
Strong aspects of the activity of the social pedagogues could be their ethical<br />
attitude that everyone has to create greater welfare for their clients, colleagues,<br />
heads of an organization as far as possible; every person is unique, he / she<br />
must be respected and appreciable.<br />
Most social pedagogues succeed to keep secrets about personal life of their<br />
clients, his / her social problems, as well as to maintain respectful relations<br />
with their colleagues by respecting their knowledge and experience.<br />
Weak aspects of the activity of the social pedagogues are indifference, not<br />
always they succeed to high-mindedly defend their clients and to properly<br />
help him / her to solve his / her social problems.<br />
Most social pedagogues not always dare to contradict the heads of their<br />
organization though they are sure that their actions are wrong as they fear to loose<br />
their job. The research showed that an obvious part of the social pedagogues partly<br />
know the code of the ethics of their professional activity. The implementation of ethics<br />
and values as well as attitudes of social pedagogues in practical activity of a specialist<br />
also requires greater competence of the social pedagogues in the field of their<br />
professional ethics; integrity in defending the field of their activity being represented<br />
from non-professional intervention into their activity, and more consistent position of<br />
the moral in maintaining their professional honour and dignity.<br />
Received 2010 10 02<br />
Approved for publishing <strong>2011</strong> 03 07<br />
References<br />
Giedraitienė, E., Leliūgienė, I., Rupšienė, L. (2006). Socialinių darbuotojų / socialinių pedagogų rengimas Lietuvoje.<br />
Pedagogika. Vilnius.<br />
Jankūnienė, L. 2004. Pedagogo etikos principų taikymas kaip moksleivių socializacijos mokykloje prielaida. Magistro<br />
darbas. Kauno technologijos <strong>universitetas</strong>.<br />
Jekentaitė, L. 1993. Etika. Kaunas: Šviesa.<br />
Jovaiša, L. (1993). Edukologijos įvadas. Kaunas: Technologija.<br />
Kvieskienė, G. (2000). Socializacijos pedagogika. Vilnius: VPU.<br />
Kvieskienė, G. (2001). Šeima ir vaikai: socialinės pedagoginės problemos. Narkomanijos prevencija ugdymo<br />
institucijose. Socialinis ugdymas 4.<br />
Kvieskienė, G. (2001). Gatvės vaikai. Problemos ir socialinės reintegracijos ypatumai. Narkomanijos prevencija<br />
ugdymo institucijose. Socialinis ugdymas 4.<br />
Kvieskienė, G. (2003). Socializacija ir vaiko gerovė. Vilnius.<br />
Kvietkienė, G. (2002). Prevencinės pedagogikos metmenys. Socialinis ugdymas, d. 1. Vilnius.<br />
Lietuvos socialinių darbuotojų etikos kodeksas. (1998). Vilnius.<br />
100
MANIFESTATION OF THE NORMS OF SOCIAL PEDAGOGUES’ ETHICS IN THEIR…<br />
Lietuvos Respublikos švietimo ir mokslo ministerija. Baltoji knyga: profesinis rengimas. (1999). Vilnius.<br />
Lietuvos Respublikos švietimo ir mokslo ministerija. Profesinių mokyklų bendrieji nuostatai. (1996). Vilnius.<br />
Leliūgienė, I., Rupšienė, L., Baušytė, A. (2003). Lietuvos socialinių pedagogų profesinio nuovargio priežastys.<br />
Pedagogika 67: 12.<br />
Leliūgienė, I. (2002). Socialinė pedagogika. Kaunas: Technologija.<br />
Leliūgienė, I. (2003). Socialinio pedagogo (darbuotojo) žinynas. Kaunas: Technologija.<br />
Linzer, N. (1999). Resolving etical dilemas in social work practice. Yeskira University. Allyn and Bacom, Printed in<br />
the United States of America.<br />
Socialinio pedagogo kvalifikaciniai reikalavimai. (2001). Patvirtinta LR ŠMM ministro 2001-12-14.<br />
Socialinių pedagogų pareiginė instrukcija. (2001). Patvirtinta LR ŠMM ministro 2001-12-14.<br />
Švietimas ir mokslas / bendras ugdymas ir profesinis rengimas/. (2003). Prieiga internetu: http: // www.smm.lt [žiūrėta<br />
2005-02-15].<br />
Vasiljevienė, N. (2002). Velso etika ir elgesio kodeksai. Kaunas.<br />
Watson, C. E. (1991). Managingwith Integrity. Insight from America’s CEOs. New York.<br />
Vyšniauskienė, D., Minkutė, R. (2008). Socialinės veiklos profesinė etika. Kaunas: Technologija.<br />
Zabieta, A.,Vaicekauskienė, V., Žilienė, A., Tamulevičiūtė, Bagdonas, A. (1998). Socialinių darbuotojų rengimo<br />
bazinės programos matmenys. Nepublikuotas rankraštis.<br />
Žuromskienė, A. (2003). Profesinė etika praktinėje socialinių pedagogų veikloje. Baigiamasis darbas. Utenos kolegija.<br />
Федеренко, Е. Г. (1983). Профессиональная етика. Киев.<br />
Медведева, Г. Н. (2002). Етика социальной работы. Москва: Humanit.<br />
Миренков, В. И. (1982). Профессия и мораль. Ленинград.<br />
Миренков, В. И. (1986). Професиональный диалог. Ленинград.<br />
101
Irena Leliūgienė, Lina Paulauskaitė, Raimonda Minkutė-Henrickson<br />
102
ISSN 1392-3137. TILTAI, <strong>2011</strong>, 1<br />
STUDENTŲ SOCIALINIO DALYVAVIMO AUKŠTOSIOS<br />
MOKYKLOS GYVENIME PROBLEMA: SITUACIJA IR<br />
PERSPEKTYVA<br />
Darius Rekis<br />
Klaipėdos <strong>universitetas</strong><br />
Anotacija<br />
Socialinis dalyvavimas labai svarbus kiekvieno jauno žmogaus gyvenime, nes dalyvaudami visuomeninėje<br />
veikloje studentai ugdosi gebėjimus, įgyja darbinės, organizacinės veiklos patirties, plečia savo socialinį<br />
kapitalą tuo užsitikrindami sėkmingos karjeros galimybes. Aukštosios mokyklos savo veiklą reglamentuojančiuose<br />
dokumentuose numato studentų socialinį dalyvavimą ir viešoje erdvėje deklaruoja siekį tinkamai<br />
parengti savo studentus profesinei karjerai. Todėl studentų socialinio dalyvavimo aukštosios mokyklos<br />
gyvenime situacijos analizė yra aktuali ir naudinga. Šiame straipsnyje socialinis dalyvavimas pristatomas<br />
per pilietiškumo, savanorystės veiklas, analizuojama socialinio kapitalo įtaka projektuojant karjerą, atskleidžiamas<br />
studentų socialinio dalyvavimo Lietuvos aukštosiose mokyklose problemos ištirtumas ir<br />
tokių tyrimų būtinumas.<br />
PAGRINDINIAI ŽODŽIAI: socialinis dalyvavimas, socialinis kapitalas, savanorystė, pilietiškumas.<br />
Abstract<br />
Social participation is very important for each young person’s life, because participating in community<br />
activities students develop their skills, gain working and organizational experience, expand their social<br />
capital while gaining more successful career opportunities. High schools in there Regulating documents<br />
provide students participation in social and public areas to properly prepare students for professional careers.<br />
Therefore, students’ social involvement, in there high school life, situation analysis is relevant and<br />
useful. This article presents the social participation through civic, volunteer activities, analyzes the impact<br />
of social capital while participating in high schools of Lithuania social life.<br />
KEY WORDS: social participation, social capital volunterring, citizenship.<br />
Įvadas<br />
Anksčiau darbinei veiklai būtina kompetencija buvo suprantama kaip dalykinės,<br />
profesinės žinios, įgyjamos formaliai mokantis. Tačiau pastaruoju metu norint įsitvirtinti<br />
ir išlikti darbo rinkoje bei kilti karjeros laiptais vien išsilavinimo, techninių žinių<br />
bei įgūdžių nepakanka. Vis didesnę reikšmę įgauna asmeninės savybės ir socialinė<br />
kompetencija, kuri dažniausiai siejama su socialiniais įgūdžiais (Albrechtas, 2005;<br />
Augienė, 2009; Gruževskis ir kiti, 2007; Kučinskienė, 2003). Socialinių įgūdžių, praktinių<br />
žinių formavimuisi ir raiškai galima pasitelkti socialinį dalyvavimą artimiausioje<br />
aplinkoje. Nors Lietuvos aukštosiose mokyklose deklaruojami siekiai, kad jų absolventai<br />
būtų konkurencingi darbo rinkoje, formaliai studentų socialinis dalyvavimas<br />
studijų metu neakcentuojamas. Paprastai apsiribojama Lietuvos Respublikos Mokslo ir<br />
studijų įstatymo deklaruojama teise studentams dalyvauti aukštosios mokyklos savivaldoje<br />
ir burtis į kitas asociacijas. Aukštųjų mokyklų Statutuose, Studijų nuostatuose<br />
numatytos administracinės priemonės (finansinis paskatinimas) mokslo, sporto ir visuomeninėje<br />
veikloje aktyviems studentams, tačiau šis studentų socialinio dalyvavimo<br />
aukštosios mokyklos gyvenime skatinimas niekaip nesiejamas su ugdymu karjerai.<br />
Tam įtakos gali turėti tai, kad nenustatytos ir išsamiai nenagrinėtos bei metodiškai ne-<br />
103
Darius Rekis<br />
pagrįstos studentų socialinio dalyvavimo aukštosios mokyklos gyvenime ir jų profesinės<br />
karjeros rezultato sąsajos.<br />
Socialinis dalyvavimas rodo, kaip individas yra įsitraukęs į grupės ir bendruomenės<br />
veiklas bei siekius sąmoningai įsipareigodamas. Socialinis dalyvavimas reiškia įvairias<br />
situacijas, kur dalyviai kooperuojasi tam, kad konstruotų, reflektuotų ir siektų<br />
bendrų siekių. Kitaip tariant, socialinis dalyvavimas – tai procesas, kai jo dalyviai skatinami<br />
neformaliai įsipareigoti bendruomenei arba tiesiog kitiems šio proceso dalyviams<br />
siekiant bendros naudos (Ruškus, 2008; Tijūnaitienė 2008). C. Pateman teigimu,<br />
„mes išmokstame dalyvauti dalyvaudami“, todėl dalyvavimui būtinus organizacinius<br />
gebėjimus individai turėtų įgyti, darydami sprendimus ugdymo įstaigose ir darbo<br />
vietose (Imbrasaitė, 2002), tai yra ten, kur jie veikia: dirba, mokosi ar tiesiog gyvena ir<br />
leidžia laisvalaikį. Tačiau 2005 metų Darbo ir socialinių tyrimų instituto (DSTI) atlikto<br />
sisteminio koncerno „Achemos grupė“, kaip gamybinio vieneto, darbo jėgos ir rinkos<br />
poreikių atitikimo tyrimo duomenimis, koncerno įmonėms sociologiniame tyrime<br />
atstovavę vadovaujančiojo personalo darbuotojai bendram universitetiniam išsilavinimui<br />
skyrė tik penktą poziciją. Pirmoje vietoje tyrimo respondentai pažymėjo darbuotojo<br />
asmenines savybes (64,5 %), o bendrą universitetinį išsilavinimą pažymėjo tik<br />
18,7 % respondentų (Gruževskis ir kiti, 2007). Toks darbdavių vertinimas pagrindžia<br />
mokslininkų skatinimą atkreipti dėmesį į studentų asmeninių savybių ugdymą, o tam<br />
reikėtų užtikrinti jų socialinį dalyvavimą bendruomenėje, nes lavinimas veiksmingiausias<br />
praktiškai veikiant, suvokiant, kad ugdymas – tai socializacijos proceso dalis, nusakanti<br />
tikslingą žmogaus vystymosi proceso valdymą, kurio dėka įeinama į įvairias<br />
socialinių santykių visuomenėje, žaidimuose, praktikoje veiklos sritis (Leliūgienė,<br />
2003). Asmens ugdymas – tai visuma būtinų sąlygų individo prigimtyje glūdintiems<br />
gebėjimams kūrybiškai reikštis perimant ir plėtojant kultūrą. Taip apibrėžiamas ugdymas<br />
apima mokymą ir mokymąsi, lavinimą ir lavinimąsi, auklėjimą ir saviauklą<br />
(Lietuvos švietimo koncepcija, 1992).<br />
Visuomenės dalyvavimas įtraukia piliečius į socialinių ir ekonominių sprendimų<br />
priėmimą. Kitaip sakant, dalyvavimas leidžia daryti įtaką sprendimams ir sudaro sąlygas<br />
platesniu mastu dalyvauti ir konfliktams bendruomenėse mažėti. Dabar dalyvavimas<br />
vertinamas kaip svarbiausia bendruomenės vystymosi ašis (Petukienė ir kiti,<br />
2007). 2001 m. priimtas Prahos komunikatas, kuriuo Europos valstybių ministrai patvirtino<br />
savo įsipareigojimus įgyvendinti Bolonijos deklaracijoje užsibrėžtus tikslus ir<br />
praplėtė Bolonijos proceso veiklos krypčių ratą pabrėždami socialinio veiksnio per studentų<br />
dalyvavimą Bolonijos procese svarbą (Aukštojo mokslo kokybės užtikrinimo<br />
nuostatos, 2007). Pastaruoju metu įvairiuose Europos Sąjungos socialiniuosepolitiniuose<br />
dokumentuose piliečių dalyvavimui visuomenės gyvenime ir valstybės<br />
valdyme skiriama ypač daug dėmesio, akcentuojant dalyvavimą, kaip vieną svarbiausių<br />
pilietinės visuomenės kūrimosi ir stiprėjimo garantijų. Vienas veiksnių, skatinančių<br />
visuomeninį jaunimo dalyvavimą ir aktyvaus pilietiškumo ugdymą, yra Europos programos,<br />
kaip Socrates, Leonardo da Vinči ir Jaunimas, kurias įgyvendinant siekiama<br />
remti individų, grupių, organizacijų, asociacijų, universitetų, mokyklų ir t. t. visoje<br />
Europoje bendradarbiavimą, bendravimą, mokymąsi ir dalyvavimą. Europos Komisijos<br />
Baltojoje knygoje formuluojamas vienas pagrindinių siūlymų šalims įtraukti jau-<br />
104
STUDENTŲ SOCIALINIO DALYVAVIMO AUKŠTOSIOS MOKYKLOS GYVENIME PROBLEMA:...<br />
nimą į vietos, valstybės ir Europos bendruomenės gyvenimą ir ugdyti aktyvų jo pilietiškumą<br />
(Zaleskienė, 2006), nes dalyvavimą palankiausia įgyvendinti pilietinės visuomenės<br />
sąlygomis. Tai asmens, kaip bendruomenės nario, arba pačios bendruomenės<br />
dalyvavimas priimant sprendimus visuomenės veiklos srityse (Butkuvienė, 2005).<br />
Kalbėdami apie studijas turime neužmiršti, kad jų tikslas – ugdyti ne tik specialistus,<br />
bet ir asmenybes, ne prisitaikėlius ir vartotojus, o veiklius visuomenės narius (Šernas,<br />
2006). Lietuvos Respublikos Seimo patvirtintoje (2006 m. rugsėjo 19 d. nutarimu<br />
Nr. X-818; Žin., 2006, Nr. 102-3939) Ilgalaikėje pilietinio ir tautinio ugdymo programoje<br />
ir šios programos įgyvendinimo priemonėse, kaip ir anksčiau priimtoje Vaikų ir<br />
jaunimo socializacijos programoje (2004 m. vasario 23 d. nutarimas Nr. 209), Vyriausybė<br />
įsipareigoja ypač remti jaunimo visuomeninį aktyvumą skatinančias programas,<br />
skatinti jaunimo bendruomeniškumą. LR Vyriausybės patvirtintoje Bendrojoje pilietinio<br />
ugdymo programoje akcentuojamas vaikų ir jaunimo pilietinės kultūros ugdymo<br />
skatinimas, pabrėžiama vaikų ir jaunimo organizacijų svarba visuomeniškumo ir pilietiškumo<br />
ugdymui. Be viso to, paties jaunimo, Lietuvos jaunimo organizacijų tarybos<br />
(Lijot) iniciatyva Lietuvos Respublikos Vyriausybė rengia Ilgalaikę jaunimo politikos<br />
2010–2018 m. strategiją, kur vienas tikslų – siekti didelės dalies jaunimo į(si)traukimo<br />
į organizuotą veiklą. Skatintinu besimokančio jaunimo visuomeninio aktyvumo stimulu<br />
vertėtų laikyti ir sociologų atliekamus pilietinės elgsenos diagnozavimo tyrimus,<br />
kuriuose atskleidžiamas menkas pilietinis aktyvumas, nulemtas tokių veiksnių kaip<br />
„socialinio solidarumo bendruomenėje nebuvimas“ ar „socialinis susvetimėjimas“<br />
(Zaleskienė, 2008).<br />
Tyrimo objektas: studentų socialinis dalyvavimas aukštosios mokyklos gyvenime.<br />
Tyrimo tikslas: atskleisti studentų socialinio dalyvavimo aukštosios mokyklos<br />
gyvenime problemą.<br />
Metodai: dokumentų ir mokslinės literatūros analizė; tyrimų duomenų analizė.<br />
Tyrimo objekto operacionalizavimas. Kad apibrėžtumėme tyrimo objektą, reikia<br />
nustatyti socialinį dalyvavimą sudarančius elementus. R. Tijūnaitienė (2008), kalbėdama<br />
apie socialinį dalyvavimą socialinio kapitalo kontekste ir remdamasi kitų mokslininkų<br />
darbais, socialinį dalyvavimą apibūdina kaip tam tikrą socialinio kapitalo modelį<br />
reiškiantį procesą, kurio metu asmenys neoficialiai įsipareigoja kitiems bendruomenės<br />
nariams dėl abipusės gerovės. Šiuo atveju socialinis dalyvavimas gretinamas su<br />
tokiais veiksniais kaip: pilietinis dalyvavimas, įsitraukimas į nevyriausybinių organizacijų<br />
veiklą, savanorystė, glaudūs ryšiai su kitokio pobūdžio organizacijomis, grupėmis,<br />
o dalyvavimo pagrindiniu motyvu įvardijamas socialinis kapitalas ir jo teikiama<br />
nauda (Tijūnaitienė, 2008). Motyvacijos svarbą pabrėžė ir I. Zaleckienė (2006), ji išskyrė<br />
ir išorinius veiksnius, tokius kaip paskatinimas, parama ir apskritai dalyvavimui<br />
palanki aplinka. Taip suprantamas socialinis dalyvavimas gali apimti įvairią veiklą,<br />
todėl tiriant studentų socialinį dalyvavimą aukštosios mokyklos gyvenime reikia apsibrėžti<br />
veiklas, kurios atitinka savanoriško neformalaus įsipareigojimo bendruomenei<br />
siekiant abipusės naudos sąlygą.<br />
Studentų su negale socialinio dalyvavimo galimybes Lietuvos aukštosiose mokyklose<br />
nagrinėjo J. Ruškus, M. Daugėla (2007), G. Mažeikis (2007), socialinio dalyva-<br />
105
Darius Rekis<br />
vimo sąvoką pagrindė S. Ebersold (2002), jis suformulavo apibrėžimą: socialinis dalyvavimas<br />
– tai buvimas aktyviu nariu visuomenės ir bendruomenės gyvenime, o asmens<br />
aktyvumas ir atvira bendruomenė yra pagrindinės socialinio dalyvavimo sąlygos.<br />
Tęsdami S. Ebersold (2002) mintį minėti mokslininkai pateikė savo socialinio dalyvavimo<br />
apibrėžimą, kuriame socialinis dalyvavimas suprantamas kaip asmens aktyvumas<br />
atviroje bendruomenėje, pasireiškiantis kuriant individualų žmogaus projektą pasitelkus<br />
jo paties vidinius ir išorinius aplinkos išteklius (Ruškus, Mažeikis, 2007). Tokiu atveju<br />
akcentuojama ne tik veikla ir jos aplinkybės, bet ir asmens, dalyvaujančio šioje veikloje,<br />
savybės. Todėl galima būtų teigti, kad socialinis dalyvavimas priklauso nuo individų<br />
motyvacijos neformaliai įsipareigoti bendruomenei dėl abipusės naudos, aplinkos<br />
veiksnių, kurie veikia bendruomenę ir jos narių vykdomas bendras veiklas, pačios<br />
bendruomenės pobūdžio ir kiekvieno jos nario asmeninių savybių. J. Ruškus (2008),<br />
socialinį dalyvavimą siedamas su individų asmeninėmis savybėmis, skiria dvi socialinio<br />
dalyvavimo charakteristikas: individuacija ir socializacija. G. Mažeikio (2008)<br />
teigimu, individuacija yra savo asmeninio kelio ieškojimas, nebūtinai išaukštinant individualizmo<br />
vertybę, ir reiškiasi ne tik skatinant kūrybingumą, bet ir pasirenkant socializacijos<br />
formas, atstovaujant bendruomenių interesams. Individuacija numano tokių<br />
asmenybės savybių ugdymą kaip: saviraiška, orumas, pasitikėjimas savimi, lyderystė ir<br />
kitos asmenybės savybės, stiprinančios individo asmens tapatumą. Socializacija numano<br />
tokių asmenybės savybių plėtojimą kaip: kooperatyvumas, konfliktų sprendimas,<br />
veikla komandoje, atsakingumas ir kitos asmenybės savybės, stiprinančios individo<br />
visuomeninį tapatumą.<br />
Operacionalizacijos procedūra siekiama detalizuoti, konkretizuoti tyrimo objektą, jį<br />
struktūruojant atskleisti jo detalųjį turinį, taip pasirengti kurti tyrimo instrumentus ir nagrinėti<br />
duomenis (Ruškus, Daugėla ir kiti, 2007). Remdamiesi čia pateiktų mokslininkų teiginių<br />
analize, galime skirti hipotetines tyrimo objektą atskleidžiančias prielaidas:<br />
1. Studentų aktyvumas:<br />
Pilietiškumas.<br />
Savanorystė.<br />
Socialinis kapitalas.<br />
2. Aukštosios mokyklos bendruomenės charakteristika:<br />
Organizacinė struktūra.<br />
Teisinė bazė.<br />
Dėstytojų ir administracijos aktyvumas.<br />
3. Studentų organizacijų skaičius ir jų charakteristika:<br />
Organizacinė struktūra.<br />
Teisinė bazė.<br />
Veikla ir narių aktyvumas.<br />
4. Studentų asmeninės savybės:<br />
Individuacija.<br />
Socializacija.<br />
106
STUDENTŲ SOCIALINIO DALYVAVIMO AUKŠTOSIOS MOKYKLOS GYVENIME PROBLEMA:...<br />
1. Socialinio dalyvavimo raiška<br />
Analizuojant mokslinę literatūrą (Petukienė ir kiti, 2007; Ruškus, Mažeikis, 2007;<br />
Ruškus, Daugėla ir kiti, 2007; Ruškus, 2008; Tijūnaitienė, 2008; Zaleckienė, 2006)<br />
nustatyta pagrindinė sąlyga individo veiklai, kurią galima būtų priskirti socialiniam<br />
dalyvavimui. Kad kiekvieną individo vykdomą veiklą galėtumėme įvardyti kaip socialinį<br />
dalyvavimą, ji pirmiausiai turi būti savanoriška ir vykdoma konkrečioje bendruomenėje<br />
ar šios bendruomenės vardu ir teikti tai bendruomenei naudą, tačiau ji turi būti<br />
naudinga ir ją vykdančiajam. Šiuo atveju nauda veikiančiajam dažniausiai būna netiesioginė<br />
ir neretai apskritai nėra apčiuopiama ar išreiškiama materialiai. Dažniausiai ši<br />
nauda suvokiama kaip socialinis kapitalas, individo teigiamų asmeninių savybių lavinimasis<br />
ir savirealizacija. Tokiu atveju socialiniu dalyvavimu galime laikyti savanorystę,<br />
pilietiškumą ir kitą bendruomenei naudingą veiklą didinant socialinį kapitalą.<br />
I. Zaleckienė (2006) tyrė jaunimo visuomeninį dalyvavimą ir skyrė 5 jaunimo dalyvavimo<br />
modelius, kuriuos pagrindė dalyvavimo motyvacijos ištakomis:<br />
Kognityvinis (pažinimo) modelis. Vaikai ir jaunuoliai renkasi tam tikrą<br />
veiklą, jeigu turi tos srities žinių ir nori jas praplėsti. Jų veiklos pasirinkimo motyvas<br />
yra pažintinis, o tokios veiklos lūkesčiai susiję su jų intelekto vystymusi.<br />
Racionalaus pasirinkimo modelis. Dažnai jaunimas iš anksto apsisprendžia,<br />
kad dalyvaus tokioje veikloje, iš kurios gali tikėtis naudos. Žodžiu,<br />
jis renkasi racionaliai viską apmąstydamas, kartais net iki smulkmenų.<br />
Savanorystės modelis. Kartais veikla pasirenkama tada, kai turima kokių nors<br />
išteklių (laiko, gebėjimų, pinigų, materialinių ir pan.) ir norima jais pasidalyti.<br />
Teisingumo modelis. Daugeliui vaikų ir jaunuolių, ypač ankstyvame amžiuje,<br />
būdingas teisingumo jausmas. Tokie vaikai renkasi veiklą, kurioje gali<br />
pasirūpinti, kaip geriau patenkinti ekonominius, socialinius, kultūrinius arba<br />
politinius ne tik savo, bet ir draugų, šeimos narių, kaimynų poreikius.<br />
Socialinio kapitalo modelis. Vaikų ir jaunimo, kuriems aktualu užmegzti<br />
ir palaikyti kuo daugiau socialinių ryšių, modelis. Tokie vaikai ir jaunimas<br />
renkasi veiklą, kuri grindžiama tarpusavio supratimu, draugiškumu ir kitomis<br />
bendromis vertybėmis.<br />
Vertindami šiuos modelius socialinio dalyvavimo kontekste pastebime labai svarbų<br />
motyvacijos dalyvauti elementą, be kurio socialinis dalyvavimas yra abejotinas. Galime<br />
daryti įvairias prielaidas, kad teoriškai gali susidaryti tokios aplinkybės, kai veikiama<br />
bendruomenės naudai ir gaunama nauda, tačiau veikiančiojo ta nauda netenkina<br />
arba nemotyvuoja. Tada natūraliai klausiama, kodėl jis tai daro? Viena iš socialinio<br />
dalyvavimo sąlygų – savanoriškumas, savanoriška veikla, todėl dalyvavimas turi būti<br />
ne tik motyvuotas, bet motyvas veikti bendruomenėje turėtų kilti grynai iš vidinių veikiančiojo<br />
paskatų. „Humanizmo teorijoje veiklos sąvoka išreiškia esminį darbo pobūdžio<br />
pakitimą, kai žmogus veikia jau ne priverstinai, ne vartojimui, ne „uždarbiui“, o<br />
laisvam savo kūrybinių galių įkūnijimui“ (Morkūnienė, 1995, p. 88). Visi išoriniai stimulai,<br />
pasireiškiantys kaip prievarta, iš esmės nebesuformuoja socialinio dalyvavimo,<br />
todėl skatinimas veikti, būti aktyviems bendruomenės nariams galimas tik per edukaci-<br />
107
Darius Rekis<br />
ją, kai ugdytiniui formuojamas socialinio dalyvavimo naudos supratimas. Kadangi<br />
tokią naudą sunku pamatuoti, nelengva formuoti ugdytinių teigiamas nuostatas dėl<br />
socialinio dalyvavimo, tačiau kiekvieno jų apsisprendimas stiprinti asmeninius ryšius<br />
(t. y. dalyvauti) su jaunimo, bendruomenės ar visuomenės organizacijomis yra svarbus,<br />
nes leidžia nevienašališkai apžvelgti, apmąstyti ir įvertinti savo vaidmenį visuomenės<br />
gyvenime (Zaleckienė, 2006).<br />
Socialinio dalyvavimo motyvacijos prielaidos slypi kiekvieno viduje, jo asmenyje,<br />
todėl socialinis dalyvavimas kiekvienam gali būti skirtingas, subjektyvus, tačiau ne<br />
savo pamatine prasme, o raiška, pasirenkama vykdyti veikla, vieta. V. Rimskii (2010)<br />
dalyvavimo raišką sieja pirmiausia su asmens tapatumu, jo pažiūromis, nuostatomis,<br />
asmeninėmis savybėmis. Kiekvienas asmuo renkasi, kurioje bendruomenėje jam priimtina<br />
veikti, su kuria jis gali tapatintis, ir priešingai, su kuria jis to negali daryti, nes ji<br />
jam nepriimtina. Tapatumas suformuotas daugelio bendrų asmenybės savybių, kurios<br />
yra biologinės, psichologinės, socialinės ir kultūrinės (Rimskii, 2010).<br />
Nors socialinio dalyvavimo sąlyga remiasi trimis pagrindiniais komponentais: savanoriškumu,<br />
neformaliu abipusiškai naudingu įsipareigojimu ir veikla bendruomenei,<br />
tačiau savo raiška socialinis dalyvavimas yra labai įvairus, jis galimas įvairiose bendruomenėse,<br />
organizacijose, kurių tikslai ir pažiūros ne tik skiriasi, bet ir yra iš esmės<br />
nesuderinami. Kad nepasimestumėme tokioje įvairovėje, socialinį dalyvavimą aptarsime<br />
trimis anksčiau minėtomis socialinio dalyvavimo formomis: kaip savanorystę,<br />
pilietiškumą ir kitą bendruomenei naudingą veiklą didinant socialinį kapitalą.<br />
Savanorystė. Savanoriška veikla visais laikais vaidino svarbų vaidmenį kiekvienoje<br />
civilizacijoje ir visuomenėje. Apibrėžiama kaip pelno nesiekianti, be piniginio atlygio ir<br />
neprofesinė veikla, kurią individai vykdo kaimynų, bendruomenės ar visuomenės labui,<br />
savanoriška veikla turi daugybę formų ir aprėpia tradicinę tarpusavio pagalbą bendruomenėje<br />
krizės atveju, taip pat sprendžiant konfliktus ir mažinant skurdą. Savanoriška<br />
veikla apima vietines ir nacionalines pastangas, taip pat dvišales ar tarptautines programas,<br />
kurios vykdomos nepaisant sienų ribų. Mokslinėje literatūroje randama įvairių savanorio<br />
ir jo veiklos apibrėžimų (Dabartinės lietuvių kalbos žodynas, 2003; Ellis, Noyes,<br />
2005; Kim, 1996; Polukordiene, 1997, Jordanas, Ochman, 1998), kuriuos apibendrino<br />
I. Jonutytė (2007). Savanorį ji apibūdino kaip asmenį, kuris laisva valia aukoja savo<br />
laiką kitų žmonių labui, nesitikėdamas už tai atlyginimo, bet patirdamas dvasinės naudos,<br />
kuria dalijasi su bendruomene, ir prisiimdamas atsakomybę už savo veiklą. Savanoris<br />
savo veikla remia organizaciją, dalį savo laiko skirdamas asmeniniams tikslams<br />
(Praktinis vadovas nevyriausybinėms organizacijoms, 1998). Savo veikla jis remia ne tik<br />
organizaciją, bet ir bendruomenės narius, kuriems teikiamos paslaugos (Eidukevičienė,<br />
2003). Žvelgdami į tokį savanorio apibrėžimą per socialinio dalyvavimo prizmę pastebime,<br />
kad savanorystė iš esmės tenkina visas socialiniam dalyvavimui keliamas sąlygas.<br />
Savanorystė jau savo žodžio reikšmės požiūriu yra savanoriška veikla, o veiklos pobūdis<br />
– altruistinis, bet neslepiama ir gaunama dvasinė nauda.<br />
Nors Vakarų Europoje savanorystė ir jos nauda visuomenei jau seniai pripažinta,<br />
Lietuvoje šis reiškinys vis dar nesulaukia tinkamo Vyriausybės dėmesio.<br />
M. Freemanas (1998), analizuodamas slaugos kaimo bendruomenėje problemas ir<br />
specialistų trūkumą, akcentuoja savanorystės naudą ne kaip alternatyvą specialistams,<br />
108
STUDENTŲ SOCIALINIO DALYVAVIMO AUKŠTOSIOS MOKYKLOS GYVENIME PROBLEMA:...<br />
o kaip pagalbą jiems. Žinoma, savanoriai turi būti atitinkamai parengti ir apmokyti,<br />
todėl savanoriškas darbas neatsiejamas nuo ugdymosi. Štai, kad ir bendruomenę ištikusių<br />
nelaimių atvejais, pavyzdžiui, gaisro, savanoriška pagalba labai svarbi, bet ji turi<br />
būti suteikiama atitinkamai įvertinus situaciją. Neužtenka tik norėti padėti, reikia žinoti,<br />
kaip tai padaryti, juk norėdamas padėti gaisrininkui neturėsi laiko mokytis gaisro metu<br />
(Stittleburg, 2007).<br />
L. Žalimienės (2003) teigimu, pastaruoju dešimtmečiu nevyriausybinių organizacijų<br />
reikšmė socialinių paslaugų srityje padidėjo ir vis didėja, nes siekiant įveikti valstybės garantijų<br />
ir rinkos nepakankamumą socialinių paslaugų srityje, būtina labiau remtis nevyriausybinių<br />
organizacijų teikiamomis galimybėmis. Nevyriausybinių organizacijų sektoriui<br />
priskiriamas naujas vaidmuo sprendžiant kylančias socialinės paramos teikimo problemas.<br />
Nevyriausybiniai centrai daug greičiau reaguoja į šalies socialinius, ekonominius<br />
ir teisinius pokyčius, gali lanksčiau ir profesionaliau organizuoti savo veiklą nei valstybinės<br />
institucijos. Daugelį aktualių socialinių problemų iškelia būtent šie centrai ir dažnai tik<br />
dėl jų aktyvumo valdininkai priversti šias problemas spręsti. Besivystančios demokratijos<br />
sąlygomis svarbus nevyriausybinių centrų tikslas – daryti poveikį valstybės valdžios institucijoms<br />
ir skatinti visuomenę telktis (Sakalauskas, 2000).<br />
Pagal LR įstatymus savanorišką darbą gali organizuoti organizacijos ir institucijos,<br />
turinčios paramos gavėjo statusą, partijos, profesinės organizacijos. Daugiausiai savanoriško<br />
darbo organizuoja nevyriausybinės organizacijos, kurios priima savanorį į savo<br />
globą, suteikia jam priimtiną darbo vietą ir kartu gauna papildomų žmogiškųjų išteklių,<br />
kurie tokiose organizacijose yra svarbiausi. Nevyriausybinė organizacija (NVO) –<br />
tai visuomeninė organizacija, asociacija, labdaros fondas, viešoji įstaiga, kuriai būdingi<br />
šie požymiai: juridinis statusas; prigimtinė nepriklausomybė nuo valdžios ir valdymo<br />
institucijų; nepelno paskirstymo principas; savivalda; savanoriškumas; tarnavimas visuomenės<br />
labui (Diržys, Jakštaitė-Vinkuvienė, 2003; Šimašius, 2007).<br />
NVO gali įnešti nemažą indėlį formuodamos socialinių paslaugų tinklą. „Dažnai<br />
valstybinės institucijos nepajėgia tenkinti visų piliečių interesų ir poreikių, todėl besikuriančios<br />
visuomeninės organizacijos tampa atskirų visuomeninių grupių interesų<br />
reiškėjomis ir šių interesų įgyvendintojomis“ (Zaleckienė, Rutkauskienė, 2003, p. 12).<br />
NVO veikla skirta visuomenės labui, jos stengiasi didinti visuomenės sąmoningumą ir<br />
neabejingumą svarbioms problemoms. Taip NVO mažina visuomenės susipriešinimą<br />
ir didina socialinę integraciją.<br />
Dėl savanoriškos veiklos ir socialinio dalyvavimo sąsajų klausimų nekyla, tačiau<br />
savanoriška veikla nevyriausybinėse organizacijose, kurios yra formalios organizacijos<br />
su tam tikra savivalda, kelia tam tikrų abejonių. R. Tijūnaitienės (2008) suformuluotame<br />
socialinio dalyvavimo apirėžime numatomas neformalus asmens ir bendruomenės<br />
tarpusavio įsipareigojimas abipusės naudos pagrindu, o savanoriška veikla nevyriausybinėje<br />
organizacijoje tampant NVO nariu šį įsipareigojimą tarsi ir formalizuoja. Ar šis<br />
formalizavimas kažką keičia socialinio dalyvavimo aspektu? Dėl to, ar savanoris yra<br />
oficialus organizacijos narys ar ne, jo veikla ir jos rezultatas iš esmės nesikeičia. Net<br />
jei savanoris organizacijos savivaldoje užima tam tikras pareigas, socialinio dalyvavimo<br />
principas išlieka. Savanoris įsipareigoja veikti organizacijos bendruomenės labui<br />
siekdamas organizacijos tikslų, pavyzdžiui, socialinės atskirties visuomenėje mažini-<br />
109
Darius Rekis<br />
mo, ir iš šios veiklos gauna netiesioginę naudą: lavinasi gebėjimus, realizuoja save,<br />
užmezga naujų pažinčių, taip didindamas socialinį kapitalą ir t. t. Tokiu atveju<br />
R. Tijūnaitienės (2008) socialinio dalyvavimo apibrėžime galime įžvelgti spragų, nes<br />
remiantis mokslininkės apibrėžimu iš socialinio dalyvavimo spektro tektų eliminuoti<br />
bet kurią formalią savivaldą, nors savo prasme ir veikla neformali grupė, bendruomenė<br />
nuo formalios skiriasi tik teisiniu statusu. Kita vertus, pati savivaldos sąvoka savo<br />
reikšme nukreipta į savarankiškumą. Ši sąvoka dažnai vartojama kaip terminų autonomija,<br />
nepriklausomybė, suverenumas, tapatumo laisvė, savikontrolė ar atsakomybė už<br />
savo paties gero gyvenimo vizijos įprasminimą sinonimas. Nepriklausomybės būsena<br />
rodo sąlygas, kurioms esant individas ar asociacija nekontroliuojami prieš jų valią, o<br />
jų savirealizacijos koncepcijos kūrybinis procesas didžia dalimi nepriklauso nuo išorinių<br />
racionaliųjų ar savų iracionaliųjų jėgų. Tačiau nepriklausomybė žymi tik potencialias<br />
savivaldos aplinkybes. Kad šios aplinkybės būtų realios, būtinos vidinės normos,<br />
taisyklės ir įstatymai, priklausomybė nuo kurių ir išreiškia tam tikrą savikontrolės<br />
kompetenciją. Taigi savivalda – tai racionalus nepriklausomybės ir saviorganizacijos<br />
procesas (Kraujutytė, 2002). Tokiu atveju minėtas R. Tijūnaitienės (2008) socialinio<br />
dalyvavimo apibrėžimas iš principo nekritikuotinas.<br />
Pilietiškumas. Pilietinės visuomenės teorijos nurodo, kad demokratijoje piliečių saviorganizacija<br />
vyksta per autonomiškas institucijas, kurios iš dalies kontroliuoja valstybės<br />
galią (Putnam, 2001). Kartu pilietinės visuomenės plėtra siejama su efektyviais požiūriais<br />
ir piliečių dalyvavimu demokratiniame valdymo procese (Gibson, 2001). Europos<br />
Komisijos XXII direktorato 1997 m. lapkričio 12 d. pranešime „Į Europą žinių“<br />
(angl. Towards a Europe to knowledge), siekiant nustatyti Europos Sąjungos švietimo,<br />
mokymo ir jaunimo reikalų veiklos gaires, skiriamos trys Europos švietimo erdvės dimensijos:<br />
žinios, pilietiškumas ir kompetencija. Pilietiškumo dimensiją siūloma suvokti<br />
grindžiant ją aktyviu bendrumu ir visapusiu kultūrinės įvairovės, nusakančios Europos<br />
savitumą bei turtingumą, supratimu (Totoraitis, 2000). R. Bražiūnaitė (2005) pilietinę<br />
visuomenę apibūdina remdamasi M. P. Šaulausko straipsnyje „Postkomunistinės revoliucijos<br />
želmenys: į postmodernią Lietuvą“ suformuluotu apibrėžimu, kuriame pilietinė<br />
visuomenė įvardijama kaip savanoriškų, nevyriausybinių ir tiesiogiai nuo valdžios nepriklausomų<br />
formalių ir neformalių piliečių grupių, institucijų ir jų asociacijų visuma bei<br />
normatyvinis tokią visumą reglamentuojančių nuostatų karkasas.<br />
Dar Lietuvos švietimo reformos pradžioje apsispręsta, kad pilietinio ugdymo sistemą<br />
turi sudaryti keletas dalių: pilietinė problematika turi būti integruota į visų mokomųjų<br />
dalykų programas, VII, VIII ir X klasėse įvestas atskiras dalykas – pilietinės visuomenės<br />
pagrindai. Pilietinis ugdymas apima visas su mokinių veikla susijusias formaliojo<br />
ir neformaliojo švietimo sritis (pilietiškumo pagrindų dalyko mokymas, pilietinės problematikos<br />
įtraukimas į visus dalykus), demokratinės mokyklos kultūros plėtojimą,<br />
jaunimo dalyvavimą mokyklos savivaldoje, šalies ir tarptautinėse organizacijose. Lietuvos<br />
Respublikos Seimo 2006 metais priimtoje Ilgalaikėje pilietinio ir tautinio ugdymo<br />
programoje pilietiškumas įvardijamas kaip asmens savo teisių, atsakomybės ir pareigų<br />
demokratinei valstybei suvokimas, veikla visuomenės labui, bendrapiliečių teisių<br />
ir laisvių, demokratijos gynimas, gerovės Lietuvai siekimas. Piliečių dalyvavimas socialinio<br />
dalyvavimo kontekste suprantamas kaip procesas, kurio metu asmenys įsiparei-<br />
110
STUDENTŲ SOCIALINIO DALYVAVIMO AUKŠTOSIOS MOKYKLOS GYVENIME PROBLEMA:...<br />
goja asmeniškai ar kooperatyviai aiškiai remti ar didinti bendruomenės gerovę. Toks<br />
dalyvavimas reiškiasi nevyriausybinių organizacijų veikloje, profesinėse sąjungose,<br />
religinėse ir etninėse organizacijose, asociacijose ir net neformaliose grupėse, pavyzdžiui,<br />
veikla tėvų taryboje. Pilietiškai aktyviais nelaikomi pasyvūs grupių nariai, kurie,<br />
pavyzdžiui, tik moka nario mokestį, bet neskiria savo laiko darbui grupės labui ir neatlieka<br />
jokios praktinės veiklos (Petukienė ir kiti, 2007; Valavičienė. 2009).<br />
I. Zaleckienė (2006) pastebi, kad šiandieninėje literatūroje nėra vienareikšmiško pilietinio<br />
dalyvavimo supratimo, tačiau apibendrintai pilietinį dalyvavimą apibrėžia kaip<br />
tam tikrus veiksmus, kuriais bandoma daryti įtaką socialinei aplinkai, politiniams<br />
sprendimams, arba kaip piliečių veiklą siekiant tam tikrų tikslų. Priklausyti pilietinei<br />
visuomenei visų pirma reiškia aktyviai dalyvauti viešuosiuose reikaluose, tačiau pilietinės<br />
bendruomenės piliečiai neprivalo būti altruistai, o gali vadovautis savanaudiškumo<br />
principu suvokdami savo veiklos bendruomenėje naudą (Seligman, 2004). Kai individai<br />
kooperuojasi su kitais individais, turinčiais panašių įsitikinimų, jie veikia organizuotai<br />
ir kryptingai, taip pat turi daugiau galimybių reikšmingai keisti socialinę tvarką.<br />
Tokiu atveju dalyvavimas pilietinėje bendruomenėje labiau persmelktas visuomeniškumo<br />
dvasios, labiau orientuotas į bendrą naudą. Kaip pastebi R. D. Putnam (2001),<br />
pilietinės bendruomenės nariai, nors ir nėra pasiaukojantys šventieji, viešąją sritį mato<br />
ne tik kaip asmeninių interesų kovos lauką.<br />
Pilietiškumo komponentas užprogramuotas pačioje pilietinės visuomenės idėjoje. Tai<br />
visuomenę sudarančių piliečių kokybinių charakteristikų kompleksas. Kaip pilietiškumo<br />
požymius S. Šiliauskas (2005) nurodo šias piliečių charakteristikas: pasirengimas<br />
dalyvauti kolektyviniuose veiksmuose; „moralumas“ arba susivaržymas siekiant<br />
grupinių interesų; „socialumas“ kaip pasitenkinimas bendraujant su lygiais; pasitikėjimas<br />
grupės vadovybe ir lygiais; tam tikras „altruizmas“ (sąmoningas, kai veikla bendruomenės<br />
labui suvokiama ir kaip veikla veikiančiojo labui) visuomenės atžvilgiu;<br />
pasirengimas atsisakyti asmeninio pobūdžio pranašumų arba atmesti „klientelizmo“<br />
pagundas; savo galios pojūtis; pakankamų organizacinių įgūdžių turėjimas. Pilietinės<br />
bendruomenės normos ir vertybės įkūnytos savitose socialinėse struktūrose ir savitoje<br />
socialinėje praktikoje, jų stiprinamos. Dalyvavimas pilietinių organizacijų veikloje<br />
padeda diegti bendradarbiavimo įgūdžius, skatina prisiimti bendrą atsakomybės už<br />
kolektyvines pastangas jausmą. Tokios pasitikėjimo struktūros lemia galimybę įgyvendinti<br />
visiems bendruomenės nariams naudingas veiklas, ko nepavyktų padaryti nesant<br />
pasitikėjimo tarp individų ar jiems individualiai veikiant (Putnam, 2001).<br />
Paprastai skiriamos konvencinė ir nekonvencinė dalyvavimo formos. Konvencinis<br />
dalyvavimas apima teisėtus, institucionalizuotus dalyvavimo būdus, pvz.: rinkimai,<br />
rinkimų kampanijos, veikla bendruomenėje. Tuo tarpu nekonvencinis dalyvavimas<br />
žymi veiksmus, kurie nesiremia institucinėmis įtakos formomis, pvz.: demonstracijos,<br />
piketai ir kt. (Rekašius, 2004). Tuo tarpu Demokratijos teorija skiria dvi dalyvavimo<br />
kolektyvinių sprendimų priėmimo procese formas: tiesioginę ir atstovaujamąją. Remdamasi<br />
A. Heywoodo mintimis, kurias jis išsakė straipsnyje „Political Ideas and Cancepts“,<br />
L. Kraujutaitytė (2002) tiesioginio dalyvavimo formą apibrėžia kaip visuotinio<br />
susirinkimo valdžios formą, kai kiekvienas konkrečios asociacijos narys turi teisę jame<br />
tiesiogiai dalyvauti, rinkti lyderius, būti renkamas į valdžią, kelti problemas, pa-<br />
111
Darius Rekis<br />
reikšti šių problemų sprendimo alternatyvas, balsavimu pritarti pasirinktiems sprendimams.<br />
Tuo tarpu atstovavimas – tai veikla kitų labui: vieni mokslininkai pripažįsta atstovų<br />
nepriklausomybę, kuri suteikia lyderiams teisę savarankiškai kelti bendruomenei<br />
aktualias problemas ir priimti atitinkamus sprendimus; kitiems atstovo legalumas yra<br />
per rinkimus gautas mandatas ir jį atitinkantys konkretūs įsipareigojimai; dar kiti mokslininkai<br />
mano, kad atstovai privalo išreikšti jų atstovaujamos grupės tapatumą, kartu ir<br />
interesus (Kraujutaitytė, 2002).<br />
Remdamiesi mokslinės literatūros analize galime teigti, kad pilietinis dalyvavimas<br />
iš esmės atitinka socialinį dalyvavimą, kai individai tokių pat ar panašių idėjų skatinami<br />
susitelkia draugėn vardan bendrų tikslų ir veikia išvien, siekdami paveikti valdžios<br />
institucijų sprendimus, sukuria formalią ar neformalią savivaldą, kurios tikslas –<br />
bendruomenės gerovė, yra aktyvūs visuomenės nariai. Kaip ir savanoriška veikla, pilietiškumas<br />
neretai reiškiasi įvairiose nevyriausybinėse organizacijose, tik pilietinės<br />
veiklos atveju į šią veiklą įsitraukiantieji nuo savanorių skiriasi altruizmo visuomenės<br />
labui kitoniškumu. Pilietinėje veikloje pagalba bendruomenei pirmiausia suvokiama<br />
kaip pagalba sau.<br />
Socialinis kapitalas. Kalbant apie dalyvavimą svarbi yra socialinio kapitalo sąvoka.<br />
Socialinis kapitalas yra ypatinga kapitalo rūšis, nes naudojamas ne nyksta, o didėja.<br />
N. Valavičienės (2009) teigimu, socialinis kapitalas – tai ne rezultatas, o greičiau<br />
prielaida, motyvas, galintis skatinti dalyvavimą ir susidarantis tik kolektyviai veikiant.<br />
„Socialinis kapitalas aptinkamas bet kuriuose socialiniuose santykiuose, suteikiančiuose<br />
išteklius veiksmo atlikimui. Socialinis kapitalas nėra individų normos ir vertybės,<br />
tai – konkretaus socialinio konteksto normos ir vertybės, galimos kaip ištekliai<br />
konkretiems individams, kurie dalijasi priėjimu prie šio socialinio konteksto“ (Imbrasaitė,<br />
2004, p. 40). Tačiau kalbant apie socialinį kapitalą reikėtų pastebėti ir tai, ką<br />
akcentavo J. Coleman (1988), kad iš esmės pats socialinis kapitalas nėra nei geras, nei<br />
blogas, jis tik naudingas jo dalyviams ir tai tik tiek, kiek jie geba juo pasinaudoti. Kitaip<br />
tariant, individai, bendruomenės, visuomenė gali gauti naudos iš reliatyviai turtingesnės<br />
socialinės aplinkos, kurioje galimas socialinis kapitalas, bet jis visuomenėje<br />
gali būti netolygiai paskirstytas ir naudojimasis juo gali būti asocialus, antisocialus ar<br />
prosocialus. Tuo tarpu R. D. Putnam (2001) socialinio kapitalo reiškiniui per tinklus ir<br />
pilietinę veiklą organizacijose suformuoja moralinę ir etinę vertę akcentuodamas pasitikėjimo<br />
vieni kitais svarbą ir elgesio normas organizacijoje. Jo teigimu, socialinis kapitalas<br />
„reiškia socialinių organizacijų ypatybes, kurios gali padidinti visuomenės produktyvumą<br />
ir palengvinti koordinuotus veiksmus“ (Putnam, 2001, p. 219). Kad geriau<br />
suvoktumėme R. D. Putnam (2001) socialinio kapitalo apibrėžtį, reikėtų paaiškinti ir<br />
socialinio tinklo sąvoką. Socialinį tinklą būtų galima paaiškinti kaip žmonių (grupių)<br />
socialinių santykių ar ryšių (jų pobūdžio) struktūrą. Socialiniai ryšiai tinkle gali būti<br />
labai įvairūs. Kiekvienas asmuo (grupė) turi tik jam būdingą, individualų socialinį tinklą<br />
(Antinienė ir kiti, 2004).<br />
Terminas socialinis kapitalas vartojamas daugiau kaip 80 metų. Aiškindamas bendruomenės<br />
dalyvavimo svarbą, didinant mokyklos galią, L. J. Hanifan dar 1916 metais<br />
rėmėsi socialinio kapitalo koncepcija. Vėlesni tyrimai apie pilietinį dalyvavimą ir organizacijų<br />
veiklą įkvėpė daugeliui dabartinių darbų, kurių tematiką E. Petukienė (2007)<br />
112
STUDENTŲ SOCIALINIO DALYVAVIMO AUKŠTOSIOS MOKYKLOS GYVENIME PROBLEMA:...<br />
siūlo grupuoti į devynias pagrindines grupes: šeimų ir jaunimo elgesys; mokyklinis lavinimas<br />
ir ugdymas; bendruomenės gyvenimas (faktinis ir pilietinis); darbas ir organizacijos;<br />
demokratija ir valdžia; kolektyviniai veiksmai; visuomeninė sveikata ir aplinka; nusikaltimas<br />
ir smurtas; ekonomikos vystymasis. Tuo tarpu I. Imbrasaitė (2004a) aiškindama<br />
socialinio kapitalo reiškinį remiasi mokslininkų D. Narayan ir M. F. Cassidy 2001<br />
metais išspausdintame straipsnyje „A Dimensional Approach to Measuring Social Capital:<br />
Development and Validation of a Social Capital Inventory“ išskirtomis socialinio<br />
kapitalo dimensijomis. Jie skyrė 7 socialinio kapitalo dimensijas: grupės charakteristikos<br />
(narysčių skaičius, piniginiai įnašai, dalyvavimo dažnumas, grupės finansavimo šaltinis),<br />
bendros normos (grupės siekis padėti vieni kitiems, žmonių patikimumas, žmonių<br />
dorumas), buvimas kartu (kaip žmonės sutaria vieni su kitais, būrimasis arba buvimas<br />
kartu), kasdienis socialumas, kaimynystės ryšiai (kaimyno prašymas pasirūpinti sergančiu<br />
vaiku, pagalbos prašymas, susirgus), savanoriška veikla (ar dirbo savanoriu, savanoriškos<br />
veiklos lūkesčiai, kritika nedalyvaujančiųjų savanoriškoje veikloje atžvilgiu, asmeninis<br />
indėlis į vietinės bendruomenės veiklą, ar padėjai kam nors), pasitikėjimas<br />
(šeima, kaimynystėje gyvenančiais žmonėmis, žmonėmis iš kitų grupių, verslininkais,<br />
valdžios institucijomis, teisėjais / teismais /, policija, vietinės valdžios atstovais). Taigi<br />
socialinio kapitalo teorija aiškinama daugeliu aspektų, kurių jungiamoji grandis yra dalyvavimas,<br />
skatinantis kolektyviai siekti bendro gėrio. Socialinis kapitalas ir individualiame,<br />
ir grupiniame lygyje skatina bendradarbiavimą, kooperaciją ir koordinavimą (Petukienė,<br />
2007). Analizuodama socialinio kapitalo ir dalyvavimo santykį R. Tijūnaitienė<br />
(2008) remiasi N. Uphoff 1999 metais socialinio kapitalo tyrimuose pateiktu skirstymu į<br />
struktūrinį ir kognityvinį kapitalus:<br />
struktūrinis siejamas su įvairiomis socialinės organizacijos formomis, ypač<br />
taisyklėmis, papročiais, vaidmenimis, tinklais – visa, kas daro įtaką kooperacijai<br />
ir abipusiškai naudingiems kolektyviniams veiksmams;<br />
kognityvinis labiau kyla iš psichinių procesų su išplaukiančiomis idėjomis, kurias<br />
sustiprina kultūra ir ideologija (tai normos, vertybės, požiūriai, nuostatos,<br />
kurie daro įtaką kooperacijai ir abipusiškai naudingiems kolektyviniams<br />
veiksmams).<br />
Vertinant tokį N. Uphoff socialinio kapitalo skirstymą galima teigti, kad struktūrinis<br />
socialinis kapitalas apriori laikomas asociacijų, grupių duotybe, o kognityvinis kapitalas<br />
(nuostatos, požiūriai, normos) – dalyvauti skatinanti platforma (Tijūnaitienė,<br />
2008). Organizacijos nariai, bendradarbiaudami vieni su kitais, kuria socialinį kapitalą.<br />
Pačios organizacijos skatinami dalyvauti plačiosios visuomenės veikloje, remiantis<br />
anksčiau išsakyta socialinio kapitalo bei visuomenės dalyvavimo ryšio logika, jie turėtų<br />
aktyviai domėtis visuomeniniais reikalais, tačiau taip nėra – apsiribojama veikla savoje<br />
organizacijoje. Taigi socialinis kapitalas pats savaime nelemia visuomeninio dalyvavimo<br />
aktyvumo, nėra pakankama pilietinio dalyvavimo atsiradimo sąlyga (Valavičienė,<br />
2009).<br />
Remdamiesi tuo, kas pasakyta apie socialinį kapitalą, galime teigti, kad pats socialinis<br />
dalyvavimas jau lemia socialinį kapitalą, kur pastarasis iš esmės suvokiamas ne<br />
kaip socialinio dalyvavimo pasekmė, bet labiau racionalus motyvas jam atsirasti, nes<br />
113
Darius Rekis<br />
socialinis kapitalas gali būti naudingas visiems socialinio dalyvavimo veikėjams. Tačiau<br />
kalbėdami apie socialinį kapitalą kaip socialinio dalyvavimo motyvą turime pastebėti,<br />
kad šis motyvas nėra pagrindinis, todėl faktas, kad socialinis kapitalas yra naudingas,<br />
dar neužtikrina aktyvaus socialinio dalyvavimo visuomenėje. Todėl socialinis<br />
kapitalas nėra įpareigojančio tipo sąlyga socialiniam dalyvavimui, tai yra socialinis<br />
dalyvavimas galimas jo dalyviams nesuvokiant ar net nevertinant tokio dalyvavimo<br />
metu atsirandančio socialinio kapitalo, tačiau pats socialinis dalyvavimas iš esmės visada<br />
formuoja socialinį kapitalą.<br />
2. Studentų socialinio dalyvavimo aukštojoje mokykloje pagrindimas ir<br />
ištirtumas<br />
Kalbėdami apie studentų socialinį dalyvavimą aukštosios mokyklos gyvenime turėtumėme<br />
apžvelgti sąlygas, kuriomis jis vyksta ar turi galimybę vykti. Aukštoji mokykla<br />
visų pirma yra švietimo institucija, kurios nariai (dėstytojai, studentai, administracija ir<br />
net aptarnaujantis personalas) sukuria tam tikrą bendruomenę, kurią ši institucija ir<br />
jungia. L. Kraujutaitytė (2002) aukštąjį mokslą aiškina kaip vieną iš socialinių institucijų,<br />
ji pabrėžia, kad tai visų pirma profesinis organizacinis sambūris, kuriame dalyvaujančius<br />
žmones vienija bendri tikslai, panašūs planai ir sistemiška veiklos struktūra. Šį<br />
aukštojo mokslo statusą visuomenėje apibendriname akademinės profesijos arba dar<br />
populiaresniu akademinės bendruomenės terminu, kurio sampratos esmę galime nusakyti<br />
bendruomeninės akademinės ideologijos ir kultūros idėjomis.<br />
Kadangi kiekviena aukštoji mokykla pirmiausia yra ugdymo institucija, ji savo<br />
prasmę turėtų grįsti ugdymo tikslais. Įvertinusios Lietuvos ir tarptautinius aukštąjį<br />
mokslą reglamentuojančius dokumentus V. Zuzevičiūtė ir M. Teresevičienė (2007) pastebi,<br />
kad šiuolaikiniam universitetui tiek Lietuvos valstybės, tiek tarptautiniuose dokumentuose<br />
keliami aukšti reikalavimai, kurie dažnai įvertinami konkrečių universitetų<br />
skelbiamose misijose. Minėtos autorės, remdamosi šių dokumentų analize, pateikia<br />
tokius šiuolaikinio universiteto bendruomenės siekinius:<br />
Skatinti tobulinti mokymąsi, pabrėžiant bendruosius įgūdžius, tokius kaip gebėjimas<br />
bendradarbiauti, mokėjimas mokytis, kritiškai mąstyti; tai yra esminės<br />
tolesnio mokymosi ir sėkmingos karjeros prielaidos.<br />
Skatinti žmones didinti savo galimybes ir padėti jiems tai daryti visą gyvenimą<br />
intelektualiai tobulinantis, rengiantis darbui, prisidedant prie visuomeninių procesų<br />
ir realizuojant save.<br />
Padėti studijuojantiesiems kuo daugiau sužinoti ir suprasti savo ir visuomenės<br />
labui bei ekonomikos naudai.<br />
Prisidėti prie demokratiškos, civilizuotos, lygiateisės visuomenės kūrimo.<br />
Šie aukštosios mokyklos tikslai savaime nukreipti į studentų socialinio dalyvavimo<br />
skatinimą dėl socialinio dalyvavimo bendruomeniškumo ir abipusės naudos principo, be<br />
to, pats dalyvavimas formuoja šio proceso veikėjų asmeninę patirtį, kuri yra pažinimo,<br />
gebėjimų lavinimosi, saviugdos prielaida ir sąlyga. Dėl šių priežasčių skatintini sociali-<br />
114
STUDENTŲ SOCIALINIO DALYVAVIMO AUKŠTOSIOS MOKYKLOS GYVENIME PROBLEMA:...<br />
nis dalyvavimas ir kiekviena aktyvi veikla, nes aukštosios mokyklos tikslas – ne tik suteikti<br />
studentui žinių, bet ir parengti jį profesijai, profesinei karjerai. Vykstant techninei<br />
ir technologinei pažangai, darbuotojų kvalifikacijos struktūroje vis didesnę reikšmę<br />
įgauna universalūs, bendrieji mokėjimai ir įgūdžiai (bendrosios kvalifikacijos). Kaip<br />
pažymima „Mokymosi visą gyvenimą memorandume“, visuomeniniai įgūdžiai, pasitikėjimas<br />
savimi, kryptingumas, nebijojimas rizikuoti taip pat tampa vis svarbesni, nes iš<br />
žmonių tikimasi daug autonomiškesnio elgesio nei anksčiau (Aukštųjų mokyklų absolventų<br />
konkurencingumas darbo rinkoje darbo jėgos pasiūlos ir paklausos kontekste,<br />
2004). Sąmoningo, aktyvaus rengimosi profesijai aukštojoje mokykloje principų taikymo<br />
taisykles suformulavo V. Šernas (2006), iš jų išskirtume šias: nuolat skatinti sąmoningą<br />
studentų aktyvumą, stengtis žinias paversti įsitikinimais, vidine savastimi, o tam<br />
reikia kritiškai vertinti savo profesinės veiklos rezultatus; skatinti studentų pastangas<br />
susiformuoti savo pasaulėžiūrą, pasaulėjautą, gyvenimiškąją poziciją (dorinę, gamybinę,<br />
estetinę, tautinę ir kt.); kryptingai ugdyti savo charakterį, savąjį „aš“; sistemingai spręsti<br />
problemines, profesijai aktualias situacijas.<br />
Teigti, kad Lietuvos aukštosiose mokyklose studentų socialinis dalyvavimas skatinamas,<br />
galime remdamiesi 2009 metais Lietuvos Respublikos Seimo priimtu Mokslo ir studijų<br />
įstatymu, kuriame nurodoma, kad aukštosios mokyklos savivaldoje turi būti studentų<br />
atstovų, taip pat įstatyme studentams numatyta teisė laisvai reikšti savo mintis ir pažiūras,<br />
rinkti Studentų atstovybę ir būti išrinkti į ją, laisvai burtis į kitas asociacijas, apibrėžiama<br />
studentų savivalda aukštojoje mokykloje, kuri įvardijama kaip Studentų atstovybė, ir aukštoji<br />
mokykla jos Tarybos nustatyta tvarka įpareigojama ją bei kitas studentų organizacijas<br />
remti, skirti patalpas ir lėšų jų veiklai finansuoti, taip pat skirti lėšų studentų kultūros, sporto<br />
ir visuomeninei veiklai. Šis įstatymas neapsiriboja tik studentų socialinio dalyvavimo<br />
aukštosios mokyklos gyvenime galimybių įtvirtinimu teisiniu pagrindu. Jame numatoma<br />
ne tik studentų, bet ir dėstytojų, mokslininkų, tyrėjų teisė Asociacijų įstatymo nustatyta<br />
tvarka burtis į sąjungas ir kitas asociacijas, galimybė šioms organizacijoms, jeigu jų vykdoma<br />
veikla susijusi su mokslo ir studijų sistemai keliamais tikslais, gauti valstybės biudžeto<br />
lėšų Lietuvos mokslo tarybos nustatyta tvarka.<br />
Kaip matome iš Mokslo ir studijų įstatymo analizės, studentams Lietuvos aukštosiose<br />
mokyklose numatytos aktyvaus socialinio dalyvavimo galimybės, o aukštosios<br />
mokyklos, kaip ugdymo institucijos, šias galimybes turėtų siekti užtikrinti ir skatinti<br />
studentus aktyviai veikti. Žinoma tai neretai priklauso nuo aukštosios mokyklos administracijos<br />
požiūrio į studentą ir studentų socialinio dalyvavimo aukštosios mokyklos<br />
gyvenime naudos supratimą. Bet kuriuo atveju Mokslo ir studijų įstatymas aukštųjų<br />
mokyklų administraciją įpareigoja, jei ir neskatinti, tai bent jau netrukdyti studentų<br />
aktyviai veiklai, todėl susidaro įspūdis, kad studentai aukštosiose mokyklose turėtų<br />
būti socialiai aktyvūs. Nors Lietuvoje neatlikta jokių studentų socialinio dalyvavimo tik<br />
jų aukštosios mokyklos areale tyrimų, bendro studentų aktyvumo visuomenėje tyrimai,<br />
deja, tokio studentų aktyvumo, kokio galėtumėme tikėtis, nerodo.<br />
D. Verbylaitė (2006) tyrė dvasingumo ugdymo galimybes universitete ir nustatė, kad<br />
net pusė būsimų religijos švietėjų nedalyvauja jokioje papildomoje veikloje nei aukštojoje<br />
mokykloje, nei už jos ribų. Tuo tarpu M. Barkauskaitės (2006) tyrimo duomenimis,<br />
studentai universitete pasigenda savivaldos, prasmingo laisvalaikio leidimo, arti-<br />
115
Darius Rekis<br />
mesnio bendravimo su dėstytojais. Studentų socialinio dalyvavimo lygį Lietuvoje galime<br />
įvertinti analizuodami LR švietimo ministerijos užsakytų tyrimų, kuriems vadovavo<br />
I. Zaleskienė, duomenis. Nors tyrimai, atlikti 2006 ir 2008 m., ir buvo nukreipti ne<br />
tik į studentų socialinio dalyvavimo ištirtumą, vertindami jų duomenis galime susidaryti<br />
gana aiškų studentų aktyvumo vaizdą. 2006 m. atliktame tyrime nustatyta, kad net<br />
73 % studentų nedalyvauja jokios visuomeninės organizacijos veikloje, 18 % negali<br />
įvardyti jokios savivaldos savo aukštojoje mokykloje, o 75,9 % studentų nedalyvauja<br />
ir jokioje neformaliojoje veikloje, tačiau tik 52,3 % studentų nėra dalyvavę nei vienoje<br />
pilietinėje akcijoje (Zaleskienė ir kiti, 2006). Toks žemas studentų aktyvumas užfiksuotas<br />
ir 2008 m. tyrime, kur nustatyta, kad tik 30 % 19–24 metų amžiaus jaunimo dalyvauja<br />
bent vienoje visuomeninėje organizacijoje ir tik 42 procentai respondentų nė<br />
karto nedalyvavo pilietinėse akcijose (Zaleskienė ir kiti, 2008).<br />
Analizuodami studentų socialinio dalyvavimo tyrimus Lietuvoje turime pastebėti, kad<br />
labiausiai ištirtas neįgalių studentų socialinis dalyvavimas. Šioje srityje tyrimus atlieka<br />
J. Ruškus, G. Mažeikis, M. Daugėla. Neįgalių studentų socialinį dalyvavimą minėti autoriai<br />
apibrėžia kaip asmens aktyvumą atviroje bendruomenėje, pasireiškiantį kuriant individualų<br />
neįgalaus žmogaus gyvenimo visuomenėje, karjeros kelią, tam pasitelkiant vidinius,<br />
jo paties, ir išorinius, jo aplinkos, išteklius. Taip apibrėžtas socialinis dalyvavimas remiasi<br />
realių problemų sprendimu „čia ir dabar“, pasitelkus paties neįgaliojo ir jo socialinės aplinkos<br />
išteklius bei didinant visų bendruomenės narių refleksyvumą ir savarankiškumą<br />
(Ruškus, Daugėla ir kiti, 2007; Ruškus, Mažeikis, 2007). Atliktais neįgalių Lietuvos aukštųjų<br />
mokyklų studentų socialinio dalyvavimo tyrimais nustatyta, kad neįgalūs studentai<br />
savo įsitraukimą į aukštosios mokyklos gyvenimą vertina santykinai palankiai. 25 % neįgalių<br />
studentų nuolat dalyvauja neįgaliųjų nevyriausybinių organizacijų veikloje ir tik 15<br />
% nuolat lankosi aukštosios mokyklos renginiuose. Tik 13 % neįgalių studentų yra įsitraukę<br />
į studentų atstovybės, klubų, projektinę veiklą ar renginių organizavimą, 15 % – į meninę,<br />
sporto ar mokslinę veiklą (Ruškus, Daugėla ir kiti, 2007). Lygindami tyrimus matome,<br />
kad neįgalių studentų socialinio dalyvavimo aukštosios mokyklos gyvenime rodikliai<br />
yra prastesni, tačiau tai galima būtų paaiškinti jų negale, kuri gali trukdyti aktyviau integruotis<br />
į bendruomenę ir užmegzti lygiaverčius socialinius tinklus su negalės neturinčiaisiais.<br />
Iš esmės galime įžvelgti studentų socialinio dalyvavimo Lietuvos aukštosiose mokyklose<br />
atliktų tyrimų rezultatų tendenciją, kuri nedžiugina, nes studentų socialinio dalyvavimo<br />
lygis gana žemas – neviršija 30 %.<br />
Akivaizdu, kad studentų visuomeninio aktyvumo ir socialinio dalyvavimo lygis<br />
aukštojoje mokykloje nėra toks, kokio galėtų tikėtis aukštosios mokyklos, todėl šį<br />
reiškinį reikėtų išsamiau tirti. Nors 2006 m. tyrime studentai neigiamai vertina ir dėstytojų<br />
socialinio dalyvavimo skatinimą, 35,4 % tyrime dalyvavusių studentų nurodė,<br />
kad aukštosios mokyklos pedagogai pirmiausiai akcentuoja mokymąsi, o aktyviam dalyvavimui<br />
dėmesio skiria kur kas mažiau; net 13,9% studentų mano, kad jų aukštosios<br />
mokyklos dėstytojams studentų socialinis dalyvavimas visiškai nerūpi (Zaleskienė ir<br />
kiti, 2006), bet nepaaiškina tokio žemo studentų aktyvumo. Aktualu ištirti ir nustatyti<br />
tokio menko studentų socialinio dalyvavimo priežastis, kad aukštosios mokyklos, pasitelkusios<br />
atitinkamas priemones, galėtų užtikrinti visapusišką studentų tobulėjimą ir<br />
tinkamą pasirengimą profesinei karjerai.<br />
116
STUDENTŲ SOCIALINIO DALYVAVIMO AUKŠTOSIOS MOKYKLOS GYVENIME PROBLEMA:...<br />
Išvados<br />
Studentų socialinis dalyvavimas aukštojoje mokykloje yra abipusiai naudingas, tai<br />
yra naudingas ir studentams, nes didina jų socialinį kapitalą, suteikia galimybę saviraiškai,<br />
gilina praktines žinias, lavina jų gebėjimus, ir aukštajai mokyklai kaip bendruomenei<br />
bei kaip švietimo institucijai, nes leidžia nuosekliai ir kokybiškai įgyvendinti<br />
pagrindinį jos tikslą – studentus parengti jų profesinei karjerai.<br />
Socialinis dalyvavimas reiškiasi aktyvia veikla įvairiose bendruomenėse, neformaliose<br />
grupėse ir organizacijose, kur socialinio dalyvavimo veikėjai dėl vidinių paskatų<br />
savanoriškai įsipareigoja bendruomenei abipusės naudos pagrindu. Ši nauda nemateriali<br />
tiesiogine prasme ir paprastai reiškiasi dvasiniu pasitenkinimu savanoriškos veiklos<br />
atveju, savirealizacijos ir savo asmeninių gebėjimų lavinimo galimybėmis, socialiniu<br />
kapitalu ar galimybe daryti įtaką valdžios institucijų sprendimų priėmimui pilietinės<br />
veiklos kontekste.<br />
Atlikti tyrimai ir dokumentai studentų socialinio dalyvavimo lygį Lietuvos aukštosiose<br />
mokyklose leidžia vertinti kaip žemą, o šio reiškinio ištirtumą – kaip nepakankamą.<br />
Išsamiai netirtos socialinio dalyvavimo priežastys, o dokumentų bazė nevisiškai<br />
atitinka socialinį dalyvavimą. Neįgalių studentų socialinis dalyvavimas Lietuvos aukštosiose<br />
mokyklose ištirtas išsamiau nei neturinčiųjų negalės, todėl aktualu ištirti studentų<br />
socialinį dalyvavimą ir parengti rekomendacijas, kaip veiksmingai būtų galima<br />
įtraukti studentus į socialinį dalyvavimą jų aukštojoje mokykloje.<br />
Gauta <strong>2011</strong> 01 24<br />
Pasirašyta spaudai <strong>2011</strong> 03 07<br />
Literatūra<br />
Albrechtas, J. (2005). Asmenybė ir karjera. Vilnius: Klaipėdos socialinių mokslų kolegija.<br />
Antinienė, D. ir kiti (2004). Lietuvos studentų socialiniai ryšiai: diagnostinis tyrimas naudojant socialinio tinklo matricą.<br />
Psichologija 30.<br />
Augienė, D. (2009). Karjera: nuo profesijos iki profesinės veiklos organizacijoje. Šiauliai: ŠU.<br />
Aukštųjų mokyklų absolventų konkurencingumas darbo rinkoje darbo jėgos pasiūlos ir paklausos kontekste (darbdavių<br />
ir absolventų apklausos duomenimis). (2005). Vilnius: Darbo ir socialinių tyrimų institutas.<br />
Aukštojo mokslo kokybės užtikrinimo nuostatos. (2007). Kaunas: Technologija.<br />
Barkauskaitė, M. (2006). Studentų aktyvinimas pedagoginiame procese. Lietuvos mokslas. Akademinė edukologija II.<br />
Vilnius: Mokslotyros institutas.<br />
Bendroji pilietinio ugdymo programa. (2004). Parvirtinta Lietuvos Respublikos švietimo ir mokslo ministro 2004 m.<br />
liepos 5 d. įsakymu Nr. ISAK-1086. Prieiga internetu: http://www.pedagogika.lt/puslapis/Pilietinis.pdf.<br />
Bražiūnaitė, R. (2005). Piliečių dalyvavimo restitucijos procese tyrimo teorinės prielaidos ir perspektyvos. Filosofija.<br />
Sociologija 2: 20–25.<br />
Butkuvienė, E. (2005). Dalyvavimas savanoriškoje veikloje: situacija ir perspektyvos Lietuvoje po 1990. Sociologija.<br />
Mintis ir veiksmas 2. Prieiga internetu: http://www.ku.lt/sociologiia/riles/2005 nr.02.86-99.pdf.<br />
Coleman, J. (1988). Social Capital in the Creation of Human Capital. American Journal of Sociology: 94–120.<br />
Dabartinės lietuvių kalbos žodynas. (2003). Vilnius: Lietuvių kalbos institutas.<br />
Diržys, R., Jakštaitė-Vinkuvienė, A. (2003). NVO ir socialinių nepelno partnerių vadybos kokybės standartas. Vilnius:<br />
Friskas.<br />
Duoblienė, L. (2006). Šiuolaikinė ugdymo filosofija: refleksijos ir dialogo link. Vilnius: Tyto alba.<br />
Ebersold, S. (2002). Le champ du handicap, ses enjeux et ses mutations: du désavantage à la participation sociale.<br />
Handicap – revue de sciences humaines et sociales, p. 94–95, 149–164.<br />
Eidukevičienė, J. (2003). Savanoris „Carito“ programoje „pagalba neįgaliesiems“. Socialiniai neįgalumo aspektai:<br />
žmogui reikia žmogaus. Kaunas: VDU.<br />
117
Darius Rekis<br />
Ellis, J. S., Noyes, K. H. (2005). By the people a history of Americans as volunteers. Website:<br />
http://www.energizeine.com/).<br />
Freeman, M. (1998). Rural palliative care volunteer education and support program. Rural health, p. 150–155.<br />
Gibson, J. L. (2001). Social Networks, Civil Society, and the Prospects for Consolidating Russia’s Democratic Transition.<br />
American Journal of Political Science 45(1): 51–69.<br />
Gruževskis, B., Zabarauskaitė, R., Martinaitis, Ž. ir kiti. (2007). Sėkmingos karjeros darbo rinkoje veiksniai. Vilnius:<br />
VIA RECTA.<br />
Ilgalaikė pilietinio ir tautinio ugdymo programa. (2006). Patvirtinta 2006 m. rugsėjo 19 d. nutarimu Nr. X-818. Valstybės<br />
žinios 102-3939.<br />
Ilgalaikė jaunimo politikos 2010–2018 m. strategija. Prieiga internetu:<br />
hltn://www.liiot.lt/Files/Documents/633912150726214753.pdf.<br />
Imbrasaitė, J. (2002). Politinis dalyvavimas ir socialinė aplinka Lietuvoje. Sociologija. Mintis ir veiksmas 1: 41–49.<br />
Prieiga internetu: http://www.ku.lt/sociologija/files/2002 nr.02.81-89.pdf.<br />
Imbrasaitė, J. (2004). Socialinis kapitalas ir politinis dalyvavimas Lietuvoje. Sociologija. Mintis ir veiksmas 1: 38–50.<br />
Prieiga internetu: http://www.fsf.vu.lt/users/indgaj/pub/2004_nr.01.pdf.<br />
Imbrasaitė, J. (2004a). Dalyvavimas bendruomenėje: individualūs resursai, motyvacija ir socialinis kapitalas. Socialinė<br />
ekonomika: vietos bendruomenės poreikiai ir galimybės. Tyrimo ataskaita. Kaunas: Atviros Lietuvos fondas.<br />
Johnsonas, Ch. (1998). Bendruomenė – jėga. Tarptautinio bendruomeninio judėjimo apžvalga. Kaunas.<br />
Jonutytė, I. (2007). Savanorystė socialinio ugdymo sistemoje. Klaipėda: KU.<br />
Jordanas, P., Ochman, M. (1998). Savanorių vadybos nevyriausybinėse organizacijose pagrindai. Vilnius: Savanorių<br />
centras.<br />
Kim, J. (1996). NVO vaidmuo visuomeniniame gyvenime. Trečias sektorius, kovo 29: 7–11.<br />
Kraujutaitytė, L. (2002) Aukštojo mokslo demokratiškumo pagrindai. Vilnius: MRU.<br />
Kučinskienė, R. (2003). Ugdymo karjerai metodologija. Klaipėda: KU.<br />
Leliūgienė, I. (2003). Socialinė pedagogika. Kaunas: Technologija.<br />
Lietuvos Respublikos Mokslo ir studijų įstatymas. (2009). 2009 m. balandžio 30 d. Nr. XI-242. Vilnius. Prieiga internetu:<br />
http://www.smm.lt/ti/docs/istatymai/MSI.pdf.<br />
Lietuvos švietimo koncepcija. (1992). Vilnius: Leidybos centras.<br />
Matonytė, I. (2004). Socialinis kapitalas: nuo mokslinių tyrimo perspektyvų prie empirinių pastebėjimų. Gero valdymo<br />
klausimas. Sociologija. Mintis ir veiksmas 1: 22-37. Prieiga internetu:<br />
http://www.fsf.vu.lt/users/indgaj/pub/2004_nr.01.pdf.<br />
Mažeikis, G. (2008). Visuomenės subkultūralizacija ir alternatyvaus pilietiškumo raida. Filosofija. Sociologija, t. 19,<br />
nr. 1, p. 35–43.<br />
Morkūnienė, J. (1995). Humanizmas. Filosofinės teorijos metmenys. Vilnius: Baltic ECO.<br />
Petukienė, E., Tijūnaitienė, R., Raipa, A. (2007). Visuomenės dalyvavimas: socialinio kapitalo, demokratijos ir racionalaus<br />
pasirinkimo teorijų apžvalga. Viešoji politika ir administravimas 27: 87–95.<br />
Praktinis vadovas nevyriausybinėms organizacijoms. (1998). Vilnius: Nevyriausybinių organizacijų informacijos ir<br />
paramos centras.<br />
Polukordienė, K. O. (1997). Savarankiškas darbas: naujas visuomeninės veiklos ir santykių modelis mūsų visuomenėje.<br />
IV NVO forumas: forumo pranešimų medžiaga. Vilnius, p. 1–3.<br />
Putnam, R. D. (2001). Kad demokratija veiktų: pilietinės tradicijos šiuolaikinėje Italijoje. Vilnius: Margi raštai.<br />
Ramanauskaitė, E. (2002). Šiuolaikinės kultūros fenomenų tyrinėjimai. Metodinė mokymo priemonė. Kaunas: VDU.<br />
Rimskii, V. (2010). The Influence of the Internet on Active Social Involvement and the Formation and Development of<br />
Identitics. Russian Education and Society, vol. 52, no. 8.<br />
Ruškus, J. (2008). Mokiniai, dalyvaujantys neformaliajame švietime. Tyrimo ataskaita. Kaunas. Prieiga internetu:<br />
http://www.smm.il/svietimobuklt/docs'tvnmai/sb.'MOKlNIAl DALYVAUJANTYS NLrORMALIAJA-<br />
ME_SVirTIME 200S odH.<br />
Ruškus, J., Daugėla, M. ir kiti (2007). Aukštasis mokslas ir studentai, turintys negalę. Būklės ir galimybių tyrimas. Šiauliai:<br />
Šiaulių universiteto leidykla.<br />
Ruškus, J., Mažeikis, G. (2007). Neįgalumas ir socialinis dalyvavimas. Kritinė patirties ir galimybių refleksija. Šiauliai:<br />
Šiaulių universiteto leidykla.<br />
Sakalauskas, G.(2000). Vaiko teisių apsauga Lietuvoje. Vilnius: Vaiko teisių informacijos centras.<br />
Seligman, A. B. (2004). Pilietinės visuomenės idėja. Vilnius: Lietuvos rašytojų sąjungos leidykla.<br />
Stittleburg, P. (2007). Maintenance is voluntary for volunteers. Fire chief, p. 22–28.<br />
Šernas, V. (2006) Akademinės didaktikos dalykas ir problematika. Lietuvos mokslas. Akademinė edukologija II. Vilnius:<br />
Mokslotyros institutas.<br />
Šiliauskas, S. (2005). Pilietinės visuomenės ir pilietiškumo diskursai modernioje demokratijos refleksijoje. Viešoji<br />
politika ir administravimas 11.<br />
Šimašius, R. (2007). Ne pelno organizacijos. Prigimtis ir reglamentavimas. Vilnius.<br />
Tijūnaitienė, R. (2008). Socialinio kapitalo koncertas: dalyvavimo kontekstas. Ekonomika ir vadyba: aktualijos ir<br />
perspektyvos 1 (10): 186–192.<br />
118
STUDENTŲ SOCIALINIO DALYVAVIMO AUKŠTOSIOS MOKYKLOS GYVENIME PROBLEMA:...<br />
Totoraitis, R. (2000). Švietimo ir mokslo ministerijos pilietinio ugdymo politika 1988–1999 m.: patirtis, problemos,<br />
perspektyvos. Pilietinis ugdymas naujo tūkstantmečio išvakarėse: patirtis, praktika, perspektyva: tarptautinis seminaras.<br />
[Vilnius, I999 m. rugpjūčio 20–21 d.]. Straipsnių rinkinys. Vilnius, p. 25–32.<br />
Vaikų ir jaunimo socializacijos programa. (2004). Lietuvos Respublikos Vyriausybės 2004 m. vasario 23 d. nutarimas<br />
Nr. 209. Prieiga internetu: Iittp://www3.lrs.lt/pls/inter3/dokpaieska.showdoc l?p id=296403&p querv=&p tr2=.<br />
Valavičienė, N. (2009). Aktyvūs imigrantai: pilietinio dalyvavimo veiksniai Europos Sąjungoje. Socialinių mokslų<br />
studijos 3(3): 165–182.<br />
Verbylaitė, D. (2006). Dvasingumas ir jo ugdymo galimybės Lietuvos universitete. Šiauliai: ŠU.<br />
Zaleskienė, I. (2008). Visuomeniškai aktyvūs 16–24 metų asmenys. Tyrimo ataskaita. Vilnius. Prieiga internetu:<br />
http://vvww.siTim.il/svielimo bukle/docs/tvrimai/sb/Visuomeniskai aktyvus asm 2009 03 10.pdf.<br />
Zaleskienė, I. (2006). 16–24 m. amžiaus jaunimo visuomeninis dalyvavimas. Tyrimo ataskaita. Vilnius. Prieiga internetu:<br />
http://www.smm.lt/svietimo_bukle/docs/tyrimai716-24_amzJaun_visuom_dalyv.pdf.<br />
Zaleckienė, I., Rutkauskienė, L. (2003). Nevyriausybinių organizacijų vaidmuo teikiant socialines paslaugas. Socialinis<br />
darbas 1(3): 87–96.<br />
Zuzevičiūtė, V., Teresevičienė, M. (2007). Universitetinės studijos mokymosi visą gyvenimą perspektyvoje. Kaunas:<br />
VDU.<br />
Žalimienė, L. (2003). Socialinės paslaugos. Vilnius: VU Specialiosios psichologijos laboratorija.<br />
STUDENTS AND PROBLEMS, RELATED TO SOCIAL<br />
PARTICIPATION IN ACADEMIC LIFE: SITUATION AND PROSPECTS<br />
Darius Rekis<br />
Summary<br />
Social participation in closest environment could be employed for shaping of social<br />
skills as well as formation and expression of practical knowledge. Though officially<br />
higher schools of Lithuania declare that their graduates are going to be competitive in<br />
labour market, still social participation of students in the process of studies remains to<br />
be insufficiently emphasized. Usually students’ right to participate in self-government<br />
of higher school and activities of different associations is limited by declaration in national<br />
Science and Study law. However, when speaking about studies we have to remember<br />
that studies aim at upbringing of both practitioners and personalities, active<br />
members of society rasther than conformists and consumers. Different governmentally<br />
and parliamentary approved documents, related to education of young people, oblige to<br />
particularly support programmes, stimulating their social activity, to encourage stimulation<br />
of sociality among young people, emphasizing stimulation of civic spirit among<br />
children and young people, highlighting significance of children and young people<br />
related organizations in development of their sociality and civic spirit.<br />
Social participation includes different situations, when participants cooperate for<br />
construction, reflection and implementation of joint aspirations. In order to treat any<br />
individual activity as a social participation, we need to admit that above activity is to<br />
be voluntary and implemented within specific society or in the name of that society,<br />
remaining useful to this society. At the same time this activity useful to those implementing<br />
it. In that sense participants indirectly benefit from that activity and it is very<br />
often invisible and material. This benefit is mostly realized in the form of social capital<br />
or as development and self-realization of positive individual features. In that case<br />
volunteering, civic spirit and other social activities, increasing social capital, could be<br />
119
Darius Rekis<br />
treated as social participation. Though precondition, defining social participation, is<br />
resting on three basic components (volunteering, non-formal mutually profitable obligations<br />
and social activity), social participation still remains to be very miscellaneous<br />
and it is available in different communities and institutions, whose aims and positions<br />
are different or even incompatible.<br />
Any external stimulus, expressing itself as coercion, fails to form social participation<br />
and encouragement for actions, for becoming an active member of society is possible<br />
only by means of education, when those educated are introduced to understanding<br />
of social participation related benefits, though above benefit can be hardly evaluated<br />
and it is not easy at all to shape positive approach of those educated towards social participation.<br />
Assumptions for motivation of social participation lie inside of each individual,<br />
accordingly, social participation is perceived differently, subjectively, though not<br />
in its fundamental sense, but in its expression, chosen activity, place and form. Expression<br />
of participation is related to personal identity, approach and features. Each person<br />
makes his choice of society, acceptable for his activities and contributing to his identity<br />
or, on the contrary, which is not acceptable and takes his activities to a halt. Identity is<br />
shaped by many general personal properties, which are biological, psychological, social<br />
and cultural. Due to this we refer to activity, defined by volunteering and civic spirit,<br />
when speaking about social participation as a phenomenon. Social participation expresses<br />
itself best in the context of above activity.<br />
Voluntary activity always used to play an important role in each civilization and society.<br />
Defined as non-profit, free from monetary reward and non-vocational activity,<br />
implemented by individuals to satisfy the interests of neighbors, community or society,<br />
voluntary activity has many forms and includes traditional mutual assistance within<br />
community in times of crises and when resoving conflicts or reducing poverty. Voluntary<br />
activity includes local and national endeavors, bilateral or international programmes,<br />
which are implemented despite borders and limitations. Scientific literature defines<br />
volunteer as a person, freely offering his time for the benefit of other people, expecting<br />
no reward for that and enriching his spiritual life, which he shares with community<br />
and takes full responsibility for his activity. While evaluating this definition of a volunteer<br />
from the viewpoint of social participation, we notice that volunteering satisfies all<br />
conditions, necessary for social participation. It is a voluntary activity, its character is<br />
altruistic, it is spiritually beneficial, which points to all factors, necessary for social participation.<br />
In that case voluntary activity creates conditions for progress of social participation<br />
as a phenomenon, though, on the other hand, it is an assumption of voluntary<br />
activity and volunteering itself, since it rises from interal stimulus for activity in society,<br />
together with it for one’s own benefit and that of a society.<br />
Theories of civic society maintain that democratic self- organization of citizens takes<br />
place via autonomic institutions, partly controlling the power of government and<br />
state. In other words, civic society is a totality of voluntary, formal and non-formal<br />
groups of people, institutions and their associations, only indirectly depending on government.<br />
It is also a normative frame of provisions, regulating above totality. Social<br />
participation of people in this context is understood as a process, in which individuals<br />
obligate themselves to personally and cooperativelly support communal welfare or en-<br />
120
STUDENTŲ SOCIALINIO DALYVAVIMO AUKŠTOSIOS MOKYKLOS GYVENIME PROBLEMA:...<br />
large it. Such participation is expressed in activity of non-governmental institutions,<br />
trade unions, confessional and ethnic organizations, associations and even non-formal<br />
groups, for example, activity in parents’ boards. Passive members of groups are not<br />
treated as civic active, as they are able to pay membership fee only, spending no time in<br />
group activities and performing no practical assignments. Civic participation is defined<br />
as certain actions, with the help of which attempts are made to make influence on social<br />
environment and political decisions. It is also treated as activity of people, aiming at<br />
achievement of specific goals. Belonging to civic society is firstly an active participation<br />
in public affairs, though persons belonging to it are not necessarily to remain altruistic,<br />
following the principles of selfishness and realizing benefits of their activities<br />
in community. When individuals cooperate with other ones that are of similar beliefs,<br />
their actions become organized and purposeful. They have more opportunities for implementation<br />
of significant changes in social order. In that case participation in civic<br />
society becomes more socialized and more orientated towards general benefits.<br />
The notion of social capital is important, when speaking about participation. The theory<br />
of social capital is employed in explanation of many aspects, whose joining element<br />
is participation, which enables people to strive for common welfare. Social capital on<br />
individual and group level stimulates cooperation and coordination, being itself not a<br />
result, but an assumption, a motif, stimulating participation and appearing only in joint<br />
activity. Potentially social capital itself is not either good or bad. It is useful for its participants,<br />
but only to a certain level, on which they are able to make use of it. In other<br />
words, individuals, communities and society can benefit from a relatively richer environment,<br />
where social capital is available, though access to this capital can be distributed<br />
uneven in society and its employment can be anti social or even pro social. Distribution<br />
of social capital into structural and cognitive (Uphoff, 1999) enables to maintain that<br />
structural social capital a priori is treated as a phenomenon, related to associations and<br />
groups, whereas cognitive capital (attitudes, approaches, standards) are understood as a<br />
platform for development of stimulus for participation. However, social capital itself<br />
does not predetermine activeness of social participation and is not a sufficient precondition<br />
for civic participation or appearance of voluntary activity. It exists as a rational motif<br />
for appearance of these phenomena in society, as social capital is potentialy good for<br />
all members of social participation. When speaking about social capital as a motif of<br />
social participation, we have to note that it is not essential and does not grant active social<br />
participation. It is not a precondition of obligatory type, i.e. It can run without participants’<br />
understanding or evaluation of social capital, appearing during that participation,<br />
though social participation itself always forms social capital.<br />
When speaking about participation of students in social life of higher school, we<br />
have to pay attention to conditions, under which it is running. Higher school is firstly<br />
an education institution, whose members (lecturers, students, administration and personnel)<br />
found a certain community, united by this institution. Demands for modern<br />
universities in national and international documents are high and they are often assessed<br />
during missions, announced by other universities. On the basis of these documents<br />
and their analysis following goals of modern academic community have been distinguished:<br />
121
Darius Rekis<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
To promote improvement of learning, emphasizing general skills, like ability<br />
to cooperate, to learn and think critically; these are major assumptions for further<br />
learning and successful career.<br />
To encourage people for development of their opportunities and assist them in<br />
doing that, taking part in lifelong intellectual perfection, preparing for working<br />
and contributing to social processes and self- realization.<br />
To assist learners in gaining knowledge for their own benefit, that of society<br />
and economics.<br />
To contribute to development of democratic and civilized society.<br />
Evaluation of chosen goals leads to assumption that it would be rational to include<br />
elements of academic social participation into implementation of these goals. Social<br />
participation of students and lecturers should be promoted by offering favourable conditions<br />
for that. Analysis of national Science and Study Law, adopted by the parliament<br />
in 2009, proves that social participation of students in higher schools is encouraged.<br />
Above law states that self-government of higher schools should include representatives<br />
of students, granting them free expression of ideas and position, securing their<br />
right to elect representative Board of students and their right to be elected, to join freely<br />
other associations. It also defines self-government of students in higher school,<br />
which is entitled as Representation. It defines students’ self-government in higher<br />
schools and entitles it as representation, it also obligates higher schools to support it as<br />
well as other organizations of students, providing them with facilities and funds for<br />
their cultural, sporting and social activities. This law does not deal with securing of<br />
opportunities for participation in academic life on legal basis only. It also anticipates<br />
the right of students, lecturers and researchers to join any unions and associations, to<br />
receive budget funding, if their activities are related to aims and objectives of scientific<br />
and study system.<br />
Social participation of Lithuanian students is not yet properly and profoundly explored<br />
and accomplished researches are basically focused on social participation of disabled<br />
students, however, analysis of performed researches enable to maintain that the level<br />
of social participation among students is rather low. Although preconditions and<br />
tools for active involvement of students into academic life do exist, students still pay<br />
little attention to social participation related activities and they remain to be passive<br />
members of their own academic community.<br />
122
ISSN 1392-3137. TILTAI, <strong>2011</strong>, 1<br />
CHARACTERISTICS OF THE DEVELOPMENT OF JUNIOR PUPILS’<br />
COMMUNICATIVE COMPETENCE AT PRIMARY SCHOOL<br />
Giedrė Strakšienė<br />
Klaipėda University<br />
Abstract<br />
The article discloses the conception of the communicative competence, presents the attributes of its<br />
expression, and analyzes the methods of development of junior pupils' communicative competence. On<br />
the basis of the data of the research with the participation of 250 primary school teachers, the character of<br />
the development of junior pupils’ communicative competence is discussed and the results of the lessons<br />
observed in the context of the building of the communicative competence are analyzed. The research was<br />
conducted in different educational institutions in various regions of Lithuania. The outcomes of the<br />
survey of primary school teachers and the results of the lesson observation were juxtaposed.<br />
KEY WORDS: communicative competence, communicative skills, primary school, junior pupils.<br />
Anotacija<br />
Straipsnyje atskleidžiama komunikacinės kompetencijos samprata, pristatomi komunikacinės<br />
kompetencijos raiškos požymiai ir analizuojami jaunesniojo mokyklinio amžiaus vaikų komunikacinės<br />
kompetencijos ugdymo metodai. Remiantis tyrimo, kuriame dalyvavo 250 Lietuvos pradžios mokyklos<br />
mokytojų, duomenimis, aptariamas jaunesniojo mokyklinio amžiaus vaikų komunikacinės kompetencijos<br />
ugdymo pobūdis ir analizuojami pamokų stebėjimo komunikacinės kompetencijos ugdymo aspektu<br />
rezultatai. Tyrimas atliktas įvairiose ugdymo institucijose skirtinguose Lietuvos regionuose. Pradinių<br />
klasių mokytojų apklausos duomenys gretinami su pamokų stebėjimo rezultatais.<br />
PAGRINDINIAI ŽODŽIAI: komunikacinė kompetencija, komunikaciniai gebėjimai, pradinė mokykla,<br />
jaunesniojo mokyklinio amžiaus vaikai.<br />
Introduction<br />
In the process of the formation of multicultural information society, the role of<br />
human cognitive and creative powers and of special and general competences has been<br />
achieving increasingly greater significance.<br />
The European Commission issued an education document common for all EU<br />
member countries: recommendations on building the key competences mandatory for<br />
each person (2002). In the document, the competences were defined as the totality of<br />
the knowledge in certain fields, abilities, and attitudes necessary for an individual to<br />
assure their personal development, improvement, and social integration.<br />
The EC identified eight fields of principal competences: communication in the<br />
native language; numeracy and principal competences in the field of natural sciences<br />
and technologies; communication in a foreign language; ICT abilities; learning to<br />
learn; interpersonal and civic abilities ; enterprising; and cultural competence. All the<br />
said fields of competences harmonize and can be transferred to numerous different<br />
contexts of education: comprehensive compulsory education, adult education and<br />
competence improvement, and special education. The EC working group noted that<br />
the principal competences ought to make up a European model to be included in all<br />
the national general programmes.<br />
123
Giedrė Strakšienė<br />
The communicative competence (the ability to communicate in the native<br />
language), numeracy, and ICT competence are identified in the European education<br />
documents as foundation or hard key skills, supplemented by soft key skills, such as<br />
problem solution, the ability to learn, and team work. In the opinion of the OECD<br />
(Organisation for Economic and Social Cooperation and Development) experts, the<br />
most valuable abilities are related to the fundamental literacy and numeracy skills,<br />
communication and information competences, the skills of critical thinking and<br />
problem solution, and the ability to learn and work in a team. The above named<br />
abilities are supplemented by social abilities (Education Policy Analysis, 2001).<br />
To date, the communicative competence is a priority in European states, as it serves as<br />
a foundation for the acquisition of other competences. The communicative competence,<br />
one of the most important competences for an individual, accounts for successful<br />
construction, transmission, reception, and interpreting of information related to people's<br />
interrelationships. Therefore, the content and the topicality of the development of the said<br />
competence presently attract the attention of Lithuanian educators.<br />
Lithuanian national documents – the Programme of Implementation of the<br />
Provisions of Education Strategies for 2003–2012 (2003) and general programmes of<br />
primary and basic education (2008) – state that one of the most topical intended<br />
outcomes of the contemporary pedagogy is the education of an active, creative, and<br />
responsible citizen who shall possess the competences indispensable for successful<br />
social integration and life-long learning. Education programmes have set the aim of<br />
providing each person with the general competences (such as learning to learn,<br />
cognitive, social, initiative-related, creative, personal, and communicative) by the end<br />
of the period of their compulsory education. However, Lithuanian national documents<br />
tend to define the concept of competence in a very narrow and abstract way, and thus<br />
raise a number of questions: what are the components of the communicative<br />
competence? How is the communicative competence to be achieved?<br />
Researchers into the communicative competence look into the concept from their<br />
individual points of view; depending on the field of research they represent, they also<br />
choose a respective aspect of analysis. The existence of different viewpoints provide a<br />
possibility for them to supplement one another and to extend the conception of the<br />
communicative competence.<br />
One of the first to use the term of communicative competence was American sociolinguist<br />
Dell H. Hymes (1972). As stated by him, the communicative competence<br />
meant communicative knowledge, skills, and the ability to understand and speak more<br />
than one language. J. A. Van Ek (1986), M. Byram (1997) identified integral parts of<br />
the communicative competence, or its sub-competences: linguistic, socio-linguistic,<br />
discourse, strategic, social, and socio-cultural; the system has been used by numerous<br />
researchers into the process of communication up to the present.<br />
Some researchers (Maslow, 1970; Bruner, 1975; Adler, Town, 1987; Verdeber &<br />
Verdeber, 1987; Robbins, Jones, 1989; Hamer, 1983; Pearson, Nelson, 1998; Adler,<br />
Proctor 2006; Myers, 2008) tended to provide a very general definition of the<br />
communicative competence. The communicative competence had been defined as an<br />
ability to successfully process (encode, transmit, receive, and decode) information or<br />
124
CHARACTERISTICS OF THE DEVELOPMENT OF JUNIOR PUPILS’ COMMUNICATIVE…<br />
to exchange information by using non-written verbal and non-verbal codes. The<br />
success of the information exchange depended on identical understanding of the<br />
meaning of the same signs – words, mimic, gestures, or movements – by the<br />
information transmitting person and its recepient. Such a conception emphasized the<br />
necessity of a common code to assure the fluency of communication. The common<br />
code enabled the transmitting person to encode the information in such a way that, on<br />
decoding it, the recepient would get precise information as it had been transmitted.<br />
Other authors (Canale & Swain, 1980; Rogers, Noblit, Ferrell, 1990; Lehman,<br />
1993; Sheils, 1995; Karaliūnas, 1997; Kramsch, 1998; Nauckūnaitė, 1998, 2001;<br />
Bielinienė, 2000; Brown 2000, Piaget, 2002, Chreptavičienė, 2004) emphasized the<br />
linguistic aspects of the communicative competence and stated that the latter could not<br />
be acquired without certain linguistic competences, i.e. the minimum knowledge of<br />
the structure of the language, its vocabulary, pronunciation, and the skills of the<br />
application of the said knowledge. To quote linguist S. Karaliūnas (1997), the<br />
communicative competence consisted of the knowledge of the linguistic code and the<br />
social rules of language use. “Evidently, man’s world outlook depends on the<br />
communicative competence: man sees the world through the prism of the native<br />
language” (Karaliūnas, 1997, p. 331).<br />
Still other authors (Nedwidek, Rubinstein, 1970; Jemeljanov, (1985, pgl.<br />
Lekavičiene, 2001); Zinober, and Martlew, 1986; Ruben, 1988; Lock, 1997; Večkienė,<br />
Grebliauskienė, Sokolovienė, Chreptavičienė, 1998; Stasiulevičiūtė, 1998;<br />
Jucevičienė, Leipaitė, 2000; Down, 2001; Lekavičienė 2001; Grebliauskienė,<br />
Večkienė, 2004; Grebliauskienė 2006; Cesevičiūtė, 2003, 2004; Baršauskienė,<br />
Janulevičiūtė-Ivaškevičienė 2005) presented a broader explanation of the definition of<br />
the communicatice competence and emphasized not only the knowledge, skills, and<br />
experience, but also attitudes and values. They highlighted an individual’s<br />
preparedness to communicate in different situations of life by means of assessing the<br />
socio-cultural context and circumstances of each situation and selecting the<br />
appropriate verbal and non-verbal means. According to the authors, the<br />
communicative competence was not just the ability to apply the language rules in<br />
order to produce grammatically correct sentences, but also the knowledge of when and<br />
where, and in talking to whom, the sentences were to be said.<br />
In the contemporary scientific and methodological literature, quite a few works<br />
were devoted to the development of the communicative competence. However, no<br />
systemic discussion on the communicative competence of junior pupils in the<br />
linguistic, socio-linguistic, discourse, strategic, social, and socio-cultural aspects has<br />
been found. Therefore, in the present research, a theoretical-empirical model of the<br />
development of junior pupils’ communicative competence has been worked out: on<br />
the basis of works of the authors who have dealt with the issue of the communicative<br />
competence, the essential communicative abilities have been established.<br />
Most frequently, research works identified the following essential communicative<br />
abilities: correct speech (Nauckūnaitė, 1998, 2001); rich vocabulary (Nauckūnaitė,<br />
1998, 2001); understandable and fluent expression (Grebliauskienė, Večkienė, 2004;<br />
Grebliauskienė 2006); tactful expression of one's opinion and clear pronunciation<br />
125
Giedrė Strakšienė<br />
(Nauckūnaitė, 1998, 2001); appropriate intonations and regulation of loudness and<br />
pace (Nauckūnaitė, 1998, 2001; Kundrotas, 2004, 2009); pauses in speech<br />
(Nauckūnaitė, 1998, 2001; Kundrotas, 2004, 2009); the use of correct standard<br />
language (Stasiulevičiūtė, 1998; Nauckūnaitė, 1998; 2001, Kundrotas, 2004, 2009);<br />
the use of facial expression and body language (Zinober & Martlew, 1986; Lock,<br />
1978, 1997; Stasiulevičiūtė, 1998 Brėdikytė, 2001); attentive listening (Kramsch,<br />
1998; Down, 2001); eye contact with an interlocutor (Kazragytė, 2000;<br />
Grebliauskienė, Večkienė, 2004), and attentive and tactful attitude in the process of<br />
communication. Theatre pedagogue A. Bulatova (2001) (А. С. Булатова) identified<br />
six factors of succesful verbal communication: the ability to pursuade (logical,<br />
consistent, and clear speech); the ability to use vocal techniques (trained breething,<br />
diction, and voice); the dynamics and expressiveness of speech (intonation, logical<br />
stresses, pauses, and timbre); the ability to employ non-verbal means of speech (mime,<br />
pantomime, gesture, movement, and carriage); and the ability to discuss, or ethicalpsychological<br />
activity of the speaker and listener, the ability of perception related to<br />
the listener’s response, and the ability to use visual aids.<br />
To acquire the communicative competence, listening to teacher’s explanation or<br />
watching demonstration alone will not suffice. Pupil has to get involved in the<br />
learning activity: to study, to purposefully accumulate information, to complete<br />
practical creative assignments, and to present their outcomes to others. Therefore, it is<br />
necessary to start developing pupils’ communicative competence from primary school,<br />
i.e. to strive for a constructive dialogue by means of the responsible use of language,<br />
of understanding and transmitting messages of different type, by taking into account<br />
the purpose, the addressee, and the situation in the process of communication, and by<br />
critical assessment and generalization of information in all the process of education.To<br />
attain the aim, it will not suffice to elaborate programmes or textbooks aimed at the<br />
development of the communicative competence. A necessary condition for the<br />
building of the communicative competence is the use of interactive learning methods<br />
during the lesson that would encourage pupils to analyze situations and to identify<br />
problems and teach them to make decisions and act in a responsible way. For the<br />
changes in the system of education to be effective, teacher’s preparedness –<br />
professionalism, competences, and attitudes – are of great importance.<br />
The latest research witness that the building of the communicative competence of<br />
junior pupils remains problematic. Irrespective of some positive trends in the education of<br />
the communicative competence of junior pupils, the textbooks do not present sufficient<br />
assignments for the purpose, the teachers’ communicative competence is insufficient, and<br />
the education is not always based on the data of the latest research.<br />
The research into the development of the communicative competence at primary school<br />
is still at the initial stage: the outcomes are presented in individual scientific publications.<br />
Therefore, it is important to analyze the attributes of the expression of junior pupils’<br />
communicative competence and to identify and justify the methods to be applied in the<br />
development of junior pupils’ communicative competence. The outcomes of the research<br />
will contribute to the better understanding of the analyzed phenomenon and, therefore, to the<br />
theory and practice of the development of the communicative competence.<br />
126
CHARACTERISTICS OF THE DEVELOPMENT OF JUNIOR PUPILS’ COMMUNICATIVE…<br />
The object of the research is the development of the communicative<br />
competence of junior pupils. The object is topical and based on the need for the skills<br />
of effective communication in the context of contemporary life.<br />
The aim of the research is to reveal the characteristics of the building of<br />
junior pupils’ communicative competence in Lithuania.<br />
The tasks of the research:<br />
1. To find out how frequently primary school teachers devoted their attention to<br />
the development of the communicative competence of their pupils.<br />
2. To find out how frequently the methods of the development of junior pupils'<br />
communicative competence were employed in lessons.<br />
3. To establish the factors that influenced the communicative competence of<br />
junior pupils.<br />
Research methods: analysis of scientific literature and education documents; a<br />
questionnaire survey of primary school teachers and talks with them; standardized<br />
lesson observation.<br />
1. Research methodology<br />
To disclose the specificity of the development of junior pupils’ communicative<br />
competence, research was conducted with the participation of 250 respondents –<br />
Lithuanian primary school teachers.<br />
On the basis of the works devoted to the development of the communicative<br />
competence (cf. Jemeljanov, 1985, Fiske, 1998; Kramsch, 1998; Večkienė,<br />
Grebliauskienė, Sokolovienė, Nauckūnaitė, 1998, 2001; Cesevičiūtė, 2003, 2004;<br />
Chreptavičienė, 2004; Grebliauskienė, Večkienė, 2004; Baršauskienė, Janulevičiūtė-<br />
Ivaškevičienė, 2005; Podgorecki, 2005; Adler, Proctor, 2006; Grebliauskienė, 2006), a<br />
theoretical model of junior pupils' communicative competence was worked out. The<br />
model consisted of: the encoding of information (clear expression of ideas, regular<br />
speech, and rich vocabulary); transmitting of information (clear pronunciation,<br />
loudness, pace, pauses, and the use of non-verbal means of expression); reception of<br />
information (attentive listening, the ability to interfere in the conversation, and the use<br />
of non-verbal means of expression); decoding of information (understanding the heard<br />
text and decoding of the non-verbal means of expression); and the values-based<br />
attitudes of the transmitting person/recipient (an open and sincere manner of speaking,<br />
empathy, tolerance, and respect for the speaker or listener).<br />
On the basis of the theoretical model of junior pupils’ communicative competence,<br />
a questionnaire was made for primary school teachers. They were asked to indicate<br />
how much time of the lesson they devoted to the development of the pupils'<br />
communicative competence. To establish the frequency of the use of the components<br />
of the communicative competence, the following versions of answers were proposed:<br />
very frequently (considerable attention and time was devoted to it in each lesson),<br />
127
Giedrė Strakšienė<br />
frequently (each lesson, attention was paid to the issue, hovewer, not much time was<br />
devoted), sometimes (teacher responded and paid attention to it depending on the<br />
situation), very seldom (teacher responded seldom, in case of major communication or<br />
language mistakes), and never (when no time was devoted to the development of the<br />
ability). No respondent chose the last version.<br />
With the aim to assess the methods of the development of the pupils' communicative<br />
competence, teachers were presented with the description of the development. They were<br />
asked to mark how frequently they used one or another method for the development of the<br />
pupils' communicative competence. The versions were the following: very frequently<br />
(each lesson); frequently (every 2 or 3 lessons); sometimes (depending on the situation or<br />
the subject of the lesson); very seldom (in cases of conflicts or when preparing<br />
presentations, etc.), and never (never before the survey).<br />
To establish which factors (the preferred leisure time occupations, family<br />
environment, etc.) affected the communicative competence of junior pupils, the<br />
description of the factors was made. teachers were asked to assess the significance of<br />
the factors and mark each one with the following conclusion: extremely significant,<br />
partly significant, insignificant, and totally insignificant.<br />
In order to obtain maximum exhaustive information, by means of the standardized<br />
observation method, the type of the development of junior pupils’ communicative<br />
competence was researched. For that purpose, a lesson observation protocol was made.<br />
On the basis of the theoretical model of the communicative competence, the time and<br />
attention devoted to the development of the components of communicative expression in<br />
the lesson were recorded: 4 – great attention was paid, things were explained, and<br />
sufficient time and effort was devoted; 3 – some attention was paid, teacher expained or<br />
drew attention to certain things, however, not much time was devoted; 2 – some<br />
attention was paid; 1 – no attention was paid. The obtained data were compared with the<br />
results of the questionnaire survey of the primary school teachers.<br />
Supplementary and more specific information about the development of junior pupils'<br />
communicative competence was obtained in the talks with the primary school teachers.<br />
2. The frequency of the development of junior pupils’ communicative<br />
competence in the lesson<br />
As it has already been mentioned, by means of the questionnaire for primary school<br />
teachers we sought to establish how frequently teachers paid attention to the<br />
development of their pupils’ comunicative competence. The summary of the outcomes<br />
of the survey witnessed that the greatest attention was paid to pupils’ verbal<br />
expression and attentive listening (see Table 1).<br />
As can be noticed, teachers paid major attention to the pupils’ verbal expression:<br />
pupils were regularly taught to speak in a correct way (67 % of the respondents<br />
indicated doing it very frequently, and 33 % frequently); to clear and fluent expression<br />
(47,0 % and 53,0 %, respectively); to clear pronunciation (40,0 % and 50,0 %,<br />
respectively),and to attentive listening (55,0 % and 45,0 %, respectively). The rest of the<br />
components (loudness, intonations, pauses, etc.) were paid less attention. However,<br />
128
CHARACTERISTICS OF THE DEVELOPMENT OF JUNIOR PUPILS’ COMMUNICATIVE…<br />
researchers (Geniušas, 1968; Nedwidek, & Rubinstein, 1970; Nauckūnaitė, 1998, 2001;<br />
Brėdikytė, 2001; Grebliauskienė, Večkienė, 2004; 2004; Kundrotas, 2004, 2009)<br />
indicated that the coomunicative competence meant much more than merely clear and<br />
correct way of speaking. An especially significant role was played by intonations,<br />
logical pauses, and the pace of speech. When children are taught reading, teacher ought<br />
to pay attention not merely to the reading techniques (correct pronunciation, sound<br />
combining, etc.), but also to the expression in reading. The act of reading means<br />
conveying the information encoded in the written text in a verbal form; to be able to<br />
master and convey all the information of the text, one has not only to perceive the<br />
content but also to feel the correct intonation of the text. To quote J. Geniušas (1968),<br />
“the trained emotionality of the reader and their vivid creative imagination are an<br />
indispensable precondition for expressive, emotional, and beautiful reading. Reader can<br />
have acquired the best reading techniques and have beautiful timbre, however, if he<br />
recites a work of poetry and does not feel it, if the work does not evoke any images in<br />
his consciousness, the listener can not be expected to get the necessary impression from<br />
such reading” (p. 175). Consequently, the development of pupils' reading intonations has<br />
to take place simultaneously with the training of their imagination.<br />
Table 1<br />
Frequency of the development of the components of expression of junior<br />
pupils’ communicative competence in a lesson (%)<br />
Components of<br />
Very Frequently Sometimes Very Never<br />
communicative competence frequently<br />
seldom<br />
Correct speech 67 33 0 0 0<br />
Clear and fluent expression 47 53 0 0 0<br />
Rich vocabulary 27 40 33 0 0<br />
Clear pronunciation 40 50 10 0 0<br />
Intonations 20 40 37 3 0<br />
Loudness 20 33 40 7 0<br />
Pauses 10 37 27 26 0<br />
Pace of speech 13 47 33 7 0<br />
Facial expression 9 17 39 26 9<br />
Body language 8 16 40 28 8<br />
Attentive listening 55 45 0 0 0<br />
Ability to interfere in the<br />
conversation<br />
20 47 33 0 0<br />
The survey witnessed that the least attention was paid to the development of nonverbal<br />
expression. Only 10 % of the teacher respondents indicated they paid attention<br />
to the pupils’ non-verbal communication very frequently. Researchers (Brėdikytė,<br />
2001; Kazragytė, 2003) noticed that the pupils’ reading or speaking intonations<br />
frequently lacked vitality, naturalness, and dynamics; however, the said characteristics<br />
did not depend on the reading techniques. In frequent cases, the pupils who read or<br />
spoke fluently did it too fast; the reading was monotonous; and the thought lacked<br />
non-verbal expression. When training pupils’ ability to reveal the mood of a literary<br />
129
Giedrė Strakšienė<br />
work and to convey its message, their imagination should be trained simultaneously.<br />
Only when child imagines what he is talking about he will be able to appropriately<br />
convey the idea by intonation, facial expression, and body language.<br />
The survey of the teachers on the subject of how frequently they paid attention to<br />
the values-based attitudes towards junior pupils’ communicative competence produced<br />
the following results (see Table 2).<br />
Table 2<br />
Frequency of the development of the values-based attitudes towards junior<br />
pupils’ communicative competence in a lesson (%)<br />
Values-based attitudes<br />
towards the communicative<br />
competence<br />
Very<br />
frequently<br />
Frequently Sometimes Very<br />
seldom<br />
Openness and sincerity 15 43 25 17 0<br />
Empathy 12 33 31 11 0<br />
Politeness 29 56 15 0 0<br />
Tolerance 15 34 36 15 0<br />
Respect for speaker or 16 32 37 15 0<br />
listener<br />
Self-respect 13 40 28 19 0<br />
Never<br />
The survey proved that the teachers did not pay sufficient attention to the valuesbased<br />
attitudes (openness and sincerity, empathy, tolerance, respect, and self-respect).<br />
Only about 1/6th of the teachers paid attention to them very frequently. An<br />
exceptional component was politeness; the teacher respondents paid the greatest<br />
attention to it: 29 % did it very frequently, and 56 %, frequently.<br />
The analysis of the acquired information on the methods of the development of the<br />
junior pupils' communicative competence and the frequency of their employment<br />
proved that the teachers used both information and practical operational methods,<br />
however, because of the curriculum requirements and a shortage of time in the lesson,<br />
such methods as poem reciting, role reading of the text, or creating of a text were used<br />
less frequently (see Table 3).<br />
The discussion of the methods applied by the respondents proved that practical<br />
operational methods (reading the text, answering to the questions, reciting, etc) were<br />
employed more frequently Thus, e.g., as many as 60.0 % of the teachers used the<br />
method of answering to the questions, and did it very frequently, while 33% did it<br />
frequently; 53.0% of the respondents taught their pupils to read aloud very frequently,<br />
and 40 %, frequently. In the field of information methods, 33.0 % of the respondents<br />
explained the rules of communication very frequently and 40.0 %, frequently.<br />
Teachers shared their own experience sometimes (53.0 %) and very seldom (17.0 %).<br />
130
CHARACTERISTICS OF THE DEVELOPMENT OF JUNIOR PUPILS’ COMMUNICATIVE…<br />
Frequency of employment of the methods of the development of junior<br />
pupils’ communicative competence in a lesson (%)<br />
Methods of education<br />
Very<br />
frequently<br />
Frequently Sometimes Very<br />
seldom<br />
Information methods<br />
Explanation<br />
of 33 40 27 0 0<br />
communication rules<br />
Talk, discussion 7 40 53 0 0<br />
Teacher’s sharing their 0 9 73 17 0<br />
experience<br />
Practical operational methods<br />
Reading the text aloud 53 40 7 0 0<br />
Answering to the 60 33 7 0 0<br />
textbook/ peer/ teacher's<br />
questions<br />
Poetry reciting 20 27 53 0 0<br />
Role reading of a text 20 20 60 0 0<br />
Retelling the text in one’s 13 40 47 0 0<br />
own words<br />
Creating the beginning/<br />
middle/ end of the text<br />
0 20 73 0 0<br />
Table 3<br />
Never<br />
As proved by the survey results, the primary school teachers preferred traditional<br />
methods (such as reading or answering to the questions) to creative assignments (role<br />
reading of a text, creating a text, retelling in one’s own words, and other). Meanwhile,<br />
researchers emphasized the child's creative potential at a junior school age. As stated<br />
by J. Piaget (2002), a junior pupil was characterized by discoveries, creativity, vivid<br />
thinking, imagination, and modeling of one’s own world, as well as self-expression in<br />
verbal and non-verbal ways. The significance of the cognitive creative activeness (the<br />
understanding and imagination of the object of discussion) as an indispensable<br />
prerequisite for the formation of pupils' communicative abilities was emphasized both<br />
by researchers and educators.<br />
The content of the primary school pupils’ speech development were short poems or<br />
prose texts which were read, retold, and understood. Role-play during the lessons of<br />
Lithuanian undoubtedly deepened the understanding of the beauty and value of the<br />
prose and poetry texts and helped children to better memorize the vivid speech of the<br />
heroes and to convey their dialogues, character, and mood.<br />
The list of the factors affecting the development of junior pupils’ communicative<br />
competence in the order of their importance is presented in the following table:<br />
131
Giedrė Strakšienė<br />
Factors that influence the development of junior pupils’<br />
communicative competence (%)<br />
Factors that influence the<br />
development of junior pupils'<br />
communicative competence<br />
Curriculum and textbooks<br />
Guidelines and references to<br />
the development of the<br />
communicative competences in<br />
education documents<br />
Systematic development of the<br />
communicative education in<br />
the lessons of all subjects<br />
The abundance and diversity of<br />
the communicative assignments<br />
in textbooks and work books<br />
Lesson environment<br />
Teacher’s personal example of<br />
communication<br />
Creating the environment for<br />
pupils to speak and express<br />
their opinion during the lessons<br />
Creating the environment for<br />
pupils to speak publicly during<br />
events, projects, or class<br />
discussions<br />
Very<br />
frequently<br />
Frequently Sometimes Very<br />
seldom<br />
27 47 20 6 0<br />
57 37 6 0 0<br />
37 50 13 0 0<br />
80 20 0 0 0<br />
80 20 0 0 0<br />
67 33 0 0 0<br />
Family environment<br />
Child‘s birth order (1,2,3..) 0 27 40 20 13<br />
Family communication 67 33 0 0 0<br />
traditions<br />
Parent’s education and social 40 53 7 0 0<br />
status<br />
Parent’s wealth 7 13 60 13 7<br />
The number of family members 0 13 67 7 13<br />
The age of family members 0 7 73 13 7<br />
Leasure time activities<br />
Book reading at home 80 20 0 0 0<br />
Communication by mobile 1 0 65 27 7<br />
phone<br />
Communication on the Internet 7 7 67 13 7<br />
Watching TV 7 13 67 7 7<br />
Listening to the radio 7 13 67 9 7<br />
Friends’ habits of 33 40 27 0 0<br />
communication<br />
Environment outside home 40 40 20 0 0<br />
Attending of clubs and circles 53 40 7 0 0<br />
132<br />
Table 4<br />
Never
CHARACTERISTICS OF THE DEVELOPMENT OF JUNIOR PUPILS’ COMMUNICATIVE…<br />
As established by the survey, all four groups of factors – curricula, lessons, family<br />
environment, and leasure occupations – made a greater or lesser impact on the<br />
communicative competence of junior pupils. The respondents (80.0 %) indicated that a<br />
personal example of teacher was a very important factor, as well as enabling pupils to<br />
express their opinion during the lessons (80,0 %) and book reading (80.0 %). Slightly<br />
lower percentage of the respondents named the creating of the environment for pupils to<br />
speak publicly during events (67.0 %) and family communication traditions (67.0 %). The<br />
child’s birth order (13.0 %), the parents' wealth, and the age of the family members (7 %<br />
each), communication on the Internet and mobile phone, watching TV and listening to the<br />
radio (7 % each) were indicated as totally insignificant factors.<br />
3. Discussion of the observed lessons<br />
In order to obtain the maximum exhaustive information, the character of the development<br />
of junior pupils' communicative competence was studied by means of the standardized<br />
observation method. During April 2010, in Klaipeda primary and basic schools, 50 lessons<br />
were observed (including 10 lessons in the 1st, 10 in the 2nd, 15 in the 3rd, and 15 in the 4th<br />
forms) that were given by teachers having 10 years of teaching experience (including 1<br />
teacher-expert, 6 teachers – methodologists, and 3 senior teachers). Over the period of 4<br />
weeks, 5 lessons of each teacher were observed (in each case, 5 lessons in the same form).<br />
During the observed lessons, a protocol was filled in, to record the attention paid by the<br />
teacher to the development of junior pupils' communicative competence. On the basis of the<br />
theoretical model of communicative competence, the attention paid to the development of its<br />
components was recorded: 4 – great attention was paid, things were explained, and sufficient<br />
time and effort were devoted; 3 – some attention was paid, teacher explained or drew<br />
attention to certain things, however, not much time was devoted; 2 – some attention was<br />
paid; 1 – no attention was paid. The obtained data were compared with the results of the<br />
questionnaire survey of the primary school teachers.<br />
The attention paid by the primary school teachers to the development of junior<br />
pupils’ communicative competence was recorded in the lessons of the Native<br />
Language, Mathematics, and World Studies.<br />
The observation witnessed the predomination of the reproductive methods in a<br />
lesson: pupils were oriented towards memorization of information and its reproduction,<br />
the content, and reading techniques. The expression of conveying the information (clear<br />
pronunciation, intonation, timbre, logical pauses, the pace of speech, the facial<br />
expression, or body language) was paid little or no attention (see Fig. 1).<br />
The discussion of the observed lessons allowed to establish that the greatest attention to<br />
the development of language abilities of junior pupils’ communicative competence<br />
(correct speech, clear formulation of thoughts, and rich vocabulary) was paid in the lessons<br />
of the Native Language. Sometimes language abilities were developed during the World<br />
Studies lessons, and very seldom, in the lessons of Mathematics. Moreover, equal<br />
attention to attentive listening and the ability to interfere in the conversation was paid in all<br />
three types of lessons. Most frequently the said elements were paid attention to in case of<br />
discipline problems, conflict situations, or similar cases<br />
133
Giedrė Strakšienė<br />
Fig. 1. Most frequent attention paid to the development of pupils’ communicative competence<br />
In the education of values in the lessons of the Native Language, Mathematics, and<br />
World Studies, the teachers of primary school emphasized the component of politeness<br />
and paid the greatest attention to it. In the teachers’ opinion, junior pupils had to be able to<br />
behave (to greet, to bid farewell, and to thank other people in a nice and polite way, to<br />
show respect for the elder, etc.). In accordance with the teachers, the concept of politeness<br />
included respect, tolerance, self-respect, and empathy. Politeness was most frequently<br />
trained in the lessons of World Studies, less frequently in the lessons of the Native<br />
Language, and still less frequently, in the lessons of Mathematics.<br />
134<br />
Fig. 2. Most frequently paid attention to the development of pupils’ values-based attitudes
CHARACTERISTICS OF THE DEVELOPMENT OF JUNIOR PUPILS’ COMMUNICATIVE…<br />
The talks with the primary schol teachers revealed that they found language skills<br />
(reading of the text, its comprehension, and retelling) to be of great importance for the<br />
development of the pupils’ communicative competence. The textbooks of the native<br />
language for primary school contained numerous folk fairy tales and small forms of<br />
verbal folklore. With full understanding of the significance of intonations in reading<br />
and retelling, the primary school teachers sought to employ different means of<br />
exciting imagination, such as holding fairy tales afternoons or evenings, encouraging<br />
children to choose fairy tales and the ways of telling them, making dialogues, or role<br />
playing some pieces of fairy tales. In accordance with the surveyed teachers, primary<br />
school pupils liked to put on different costumes, create hairdos for their characters,<br />
and to change their looks in an unrecognizable way; all that contributed to the<br />
understanding of the character and encouraged empathy in communication.<br />
It was noted that lessons became more interesting and useful when the elements of play<br />
were employed, as the wish to present the life impressions in a vivid and expressive way was<br />
an innate characteristic of children. The textbooks or the subjects of the World Studies<br />
provided children with abundant information about their family, their nature, and could<br />
immediately create role play situations related to the subject. Ocassionally dialogues were<br />
created and situations were enacted that contributed to the quality of the assignments of<br />
mathematics. Thus, e.g., a tourist agency was enacted: the children divided into groups,<br />
made flyers with the prices of trips indicated, made money, bought the trips, communicated<br />
and discussed. In another case, a situation in a polyclinic was role-played: a team of doctors<br />
“arrived” at a classroom and measured the children’s height, the length of the feet and the<br />
palm, the size of their heads, etc.<br />
As mentioned above, it was found out that insufficient attention was paid to the<br />
development of the children’s communicative competence in the lessons of the World<br />
Studies and Mathematics. Most frequently, the attention was focused on the<br />
memorizing and reproduction of the knowledge; the reproductive skills were trained.<br />
On the average, one third of the time of the lesson was devoted to the teaching<br />
material and the monitoring of its mastering, with the predomination of the<br />
information-centred teaching methods and questions and assignments of the<br />
convergent type, demanding precision and a single correct answer. The data of the<br />
observation did not fully correspond to the teachers’ responses in the questionnaire.<br />
In almost all structural parts of the observed lessons (the Native Language, World<br />
Studies, and Mathematics), teachers tended to predominate. the majority of pupils<br />
were doing the assignments and providing laconic answers to the teacher's questions<br />
mainly related to the cognition and theoretical knowledge.<br />
Final Remarks<br />
European documents on education define comunicative competence as a<br />
combination of communicative knowledge, abilities, and attitudes, and consider it to<br />
be one of the principal competences indispensable for successful life. Fast changes in<br />
different fields of life put a demand on the system of education to build competences<br />
in compliance with the needs of the contemporary society.<br />
135
Giedrė Strakšienė<br />
Given the works of the authors who studied children’s comunicative competence, a<br />
theoretical – empirical model of the development of junior schoolchildren’s<br />
communicative competence was designed. The essential communicative abilities were<br />
identified: correct speech, rich vocabulary, clear and fluent expression, clear<br />
pronunciation, appropriate intonation, loudness and pace of speech, the use of pauses<br />
and logical stress, emotional facial expression and body language, attentive listening,<br />
and attention and tact during communication.<br />
The data of the teachers’ questionnaire witnessed, and the results of lesson<br />
observation confirmed, that during the lessons junior schoolchildren’s verbal<br />
expression-related communicative abilities were mainly developed: correct speech,<br />
fluent expression, and clear pronunciation. Attention was also paid to the training of<br />
attentive listening. However, the rest of the communicative abilities, such as intonations,<br />
loudness, pauses, and non-verbal expression were paid much less attention. The research<br />
also proved that the education of values-based attitudes (openness, sincerity, empathy,<br />
tolerance, respect, and self-respect) were paid insufficient attention (except for<br />
politeness that was paid greater attention by the teachers).<br />
In the lessons, the teachers mainly employed practical – operational methods, such<br />
as text reading, answering to the teacher or textbook/ student book questions, and<br />
reciting. The method of answering to the questions was very frequently used by 60 %,<br />
and teaching to read texts aloud, by 53 % of the teacher respondents. From among<br />
informational methods, explanation of the rules of communication was employed most<br />
frequently (33 %), and sharing one's personal experience, the least frequently (17 %).<br />
As proved by the survey results, the teachers tended to opt for traditional methods<br />
(such as reading and answering to the questions), while creative tasks (such as role<br />
reading, creating of the text, or retelling in one's own words) were extremely rare.<br />
During the studies of the impact made on the junior schoolchildren's<br />
communicative competence by syllabi, textbooks, lessons, family environment, and<br />
leisure occupations, the principal factors were identified: teacher’s personal example<br />
(80 %), creating conditions for schoolchildren to speak and express their opinion<br />
during the lesson (80 %), and book reading (80 %). Significant impact ws also made<br />
by public speaking during events (67 %), as well as comunication traditions in the<br />
family (67 %).<br />
Lesson observation proved the predomination of reproductive trends, i.e.orientation<br />
towards memorization, reproduction, and content of information and reading<br />
teachniques. Communicative expression (clear pronunciation, intonation, timbre,<br />
logical pauses, pace of speeech, facial expression and body language) were paid little<br />
attention or ignored. The greatest attention to communicative competences was paid in<br />
the lessons of the native language, and the least, in mathematics.<br />
Received <strong>2011</strong> 01 03<br />
Approved for publishing <strong>2011</strong> 03 07<br />
136
References<br />
CHARACTERISTICS OF THE DEVELOPMENT OF JUNIOR PUPILS’ COMMUNICATIVE…<br />
Adler, R. B., Proctor, R. F. (2006). Looking Out. Looking In. Wadsworth Publishing: 12 edition.<br />
Adler, R. B., Towne N. (1987). Looking Out. Looking In. New York: Holt, Rinehart and Winston, Inc.<br />
Baršauskienė, V., Janulevičiūtė-Ivaškevičienė, B. (2005). Komunikacija: teorija ir praktika. Kaunas: Technologija.<br />
Bendrosios programos ir išsilavinimo standartai: priešmokyklinis, pradinis ir pagrindinis ugdymas. (2008). Vilnius.<br />
Bitinas, B. (1998). Ugdymo tyrimų metodologija. Vilnius: Jošara.<br />
Byram, M. (1997). Teaching and assessing intercultural communicative competence. Clevedon, UK: Multilingual<br />
Matters.<br />
Byram, M., Fleming, M. (1998). Language learning in intercultural percpective: Approaches throught drama and<br />
ethnography. Cambridge, UK: Cambridge University Press.<br />
Bielinienė, J. (2000). Iškalbos menas. Vilnius: Dailės akademijos leidykla.<br />
Brėdikytė, M. (2001). Dialogical Drama with Puppets (DDP) as a Means of Fostering Children’s Verbal Creativity.<br />
Doctoral Dissertation at Vilnius Pedagogical University, Lithuania.<br />
Brown, H. D. (2000). Principles of language learning and teaching. Fourth edition. New York: Longman.<br />
Bruner, J. S. (1975). From communication to language: A psychological perspective. Cognition 3.<br />
Canale, M., Swain, M. (1980). Theoretical bases of communicative approaches to second language teaching and<br />
testing. Prieiga internetu: https://segue.atlas.uiuc.edu/uploads/nppm/CanaleSwain.80.pdf [žr. 2010-06-15].<br />
Cesevičiūtė, I. (2003). Studentų komunikacinės kompetencijos ugdymas tikslinėje edukacinėje aplinkoje. Daktaro<br />
disertacija. VDU.<br />
Cesevičiūtė, I. (2004). Specific Aspects of a Targeted Educational Environment for the Development of Students<br />
Communicative Competence at University: their Manifestations in hte Dimensions of Context and Background.<br />
Socialiniai mokslai 2 (44). Kaunas: Technologija.<br />
Chreptavičienė, V. (2004). The scift of communication competence model in the context of information and multiculrel<br />
society. Kaunas: Technologija.<br />
Down, S. (2001). Social Competence. New Jersey.<br />
Education policy analysis. 2001. Paris: OECD.<br />
Fiske, J. (1998). Įvadas į komunikacijos studijas. Vilnius: Baltos lankos.<br />
Geniušas, J. (1968). Rinktiniai pedagoginiai raštai. Vilnius.<br />
Grebliauskienė, B. (2006). Komunikacinių mokėjimų struktūra ir turinys. Prieiga internetu: http://www.leidykla.vu.lt<br />
[žr. 2010-07-07].<br />
Grebliauskienė, B., Večkienė, N. (2004). Komunikacinė kompetencija. Komunikabilumo ugdymas. Vilnius: Žara.<br />
Hammer, J. (1983). Practice of English Language Teaching. London: Longman.<br />
Hymes, D. (1972). Models of the interaction of language and social life. In: J. J. Gumpertz, D. Hymes (eds.).<br />
Directions in Sociolinguistics: the Ethnography of Communication. New York: Holt, Rinehart & Winston.<br />
Hymes, H. (1972). On communicative competence. In: B. Pride, R. Holmes (eds.). Sociolinguistics. London.<br />
Jucevičienė, P., Leipaitė, D. (2000). Kompetencijos sampratos erdvė. Socialiniai mokslai 1(22).<br />
Karaliūnas, S. (1997). Kalba ir visuomenė. Vilnius: Vaga.<br />
Kazragytė, V. (2000). Vyresniojo ikimokyklinio amžiaus vaikų komunikavimo vaidybos priemonėmis ypatumai.<br />
Pedagogika. Mokslo darbai 42.<br />
Kazragytė, V. (2002). Komunikacinis priešmokyklinio amžiaus vaikų vaidybos gebėjimų ugdymo modelis.<br />
Pedagogika. Mokslo darbai 62.<br />
Kramsch, C. (1998). Contex and culture in language teaching. Oxford, UK: Oxford University Press.<br />
Kundrotas, G. (2004). Lietuvių kalbos intonacija: teorija ir praktika. Žmogus ir žodis. Mokslo darbai: Didaktinė<br />
lingvistika, t. 6, nr. 1. Vilnius.<br />
Kundrotas, G. (2009). Intonacijos raiška grožinės literatūros tekste. Vilnius: Vilniaus pedagoginio universiteto<br />
leidykla.<br />
Lekavičienė, R. (2001). Socialinės kompetencijos psichologiniai kriterijai ir vertinimas. Kaunas: Vytauto Didžiojo<br />
<strong>universitetas</strong>.<br />
Lock, A. (Ed.) (1978). Action, gesture and symbol: The emergence of language. London: Academic Press.<br />
Lock, A. (1997). The role of gesture in the establishment of symbolic abilities: Continuities and discontinuities in early<br />
language development. Evolution of Communication, vol. 1, no. 1.<br />
Maslow, A. (1970). Motivation and Personality. New York: Harper & Row.<br />
Myers, D. G. (2008). Socialinė psichologija. Kaunas: Poligrafija ir informatika.<br />
Nauckūnaitė, Z. (1998, 2001). Iškalbos mokymas: vadovėlis. Kaunas: Šviesa.<br />
Nedwidek, R. A., Rubinstein, D. J. (1970). Voice and Communication in Student Teaching. Education 90(4).<br />
Pearson, J. C., Nelson, P. E. (1998).Understanding and Sharing: An Introduction to Speech Communication. Dubuque:<br />
Wn. C. Brown.<br />
Piaget, J. (2002). Vaiko kalba ir mąstymas. Vilnius: Aidai.<br />
Podgorecki, J. (2005). Socialinė komunikacija mokytojams. Vilnius: VPU.<br />
137
Giedrė Strakšienė<br />
Robbins, J. G., Jones, B. S. (1989). Effective Communication for Today’s Manager. New York: Chain Store Publishing<br />
Corp.<br />
Rogers, D. L., Noblit, G. W., Ferrell, P. (1990). Action Research as an Agent for Developing Teachers Communicative<br />
Competence. Theory into Practice 29(3).<br />
Ruben, B. D. (1988). Communication and Human Behavior. New York: Mc Millan.<br />
Sheils, J. (1995). Komunikacija kalbos pamokoje. Kalbų mokymas ir mokymasis bendrauti. Vilnius: Leidybos centras.<br />
Stasiulevičiūtė, V. (1998). Vaidybos elementai mokant užsienio kalbų. Mokykla ir teatras. Kaunas: Šviesa.<br />
The future Objectives for Education and Training Systems in Europe. Key Competences in the Knowledge. (2003).<br />
Based Society. EK švietimo DGB ataskaitos projektas.<br />
The key competencies in a knowledgebased economy: A first step towards selection, definition and description.<br />
(2002). Concept document of the Commission on ,,Key competencies“ European Commission.<br />
Valstybinės švietimo strategijos 2003–2012 metų nuostatos. (2003). Valstybės žinios 71.<br />
Van Ek, J. A. (1986). Objectives for foreign language learning, vol. 1. Scope. Strasbourg: Council of Europe.<br />
Večkienė, N., Grebliauskienė, B., Sokolovienė, D., Chreptavičienė, V. (1998). Komunikacija ir bendravimas: sampratų<br />
santykio problema. Kn.: P. Jucevičienė ir kt. (atsak. red. ir sudaryt.). Edukologijos idėjos Lietuvos švietimo sistemos<br />
modernizavimui. Kaunas: Technologija.<br />
Verdeber, R. F., Verdeber, R. S. (1987). Inter-Act Using Interpersonal Communication. London: Scott and Foresman.<br />
Zinober, B., Martlew, M. (1986). The development of communicative gestures. In: M. D. Barrett (ed.). Children’s<br />
single-word speech. Chichester: Wiley.<br />
Булатова, А. С. (2001). Педагогический артистизм. Москва: Академия.<br />
138
ISSN 1392-3137. TILTAI, <strong>2011</strong>, 1<br />
ADULT LEARNING ORGANIZATION (andragogical rating)<br />
Kęstutis Trakšelys<br />
Klaipėda University<br />
Abstract<br />
The article discusses in detail the concept of a learning organization, different scientists approach to adult<br />
learning, issue of learning the form and methods. The paper analyzes the characteristics of a learning<br />
organization and how the organization is different from stopped-learning organizations. Learning organizations<br />
discussed the advantages of the free market against other organizations. Analyzing how the organization and the<br />
employee benefit from learning how it affects the organization’s efficiency, quality of work. Analyzed learning<br />
environment, as well as discuss and adult education and training characteristics and methods. Presents an<br />
empirical study, which surveyed 60 respondents. It examines the attitude of respondents to continuing training,<br />
what forms of learning and useful choice. Also it is delivered to respondent's approach to learning opportunities<br />
and the employers’ approach to training for staff.<br />
KEY WORDS: learning organization, andragogist, andragogy, socialization and constant learning.<br />
Anotacija<br />
Straipsnyje analizuojami besimokančios organizacijos bruožai, kuo ji skiriasi nuo nesimokančios<br />
organizacijos. Aptariami besimokančios organizacijos pranašumai laisvosios rinkos sąlygomis, lyginant<br />
su kitomis organizacijomis. Nagrinėjama, kokia nauda organizacijai ir darbuotojui iš mokymosi, kiek tai<br />
atsiliepia organizacijos veiklos veiksmingumui, darbo kokybei. Nagrinėjamas mokymosi aplinkos<br />
kūrimas, aptariami suaugusiųjų ugdymo ir mokymo ypatumai bei metodai. Pristatomas empirinis tyrimas,<br />
kurio metu apklausta 60 respondentų. Nagrinėjamas andragogų požiūris į nuolatinį mokymąsi, kokios<br />
mokymosi formos naudingiausios ir priimtiniausios. Pristatomas respondentų požiūris į mokymosi<br />
galimybes ir darbdavių požiūris į besimokančius darbuotojus. Straipsnyje apibendrinama teorija ir<br />
empiriniai duomenys, kurie leidžia teoriškai besimokančiai organizacijai priskiriamus bruožus įvertinti<br />
juos taikant praktiškai.<br />
PAGRINDINIAI ŽODŽIAI: andragogas, andragogika, besimokanti organizacija, nuolatinis mokymasis,<br />
socializacija.<br />
Introduction<br />
In modern society, knowledge is becoming one of the conditions for increasingly<br />
valued and personal realization. This is particularly evident in recent decades, significant<br />
changes in management emphasizes the quality of management, organizational behavior<br />
and culture, work efficiency, technological and competitive rates. Rapid changes in global,<br />
technology and the type of work constitutes a natural need for people to learn. The<br />
organizers of various countries and business set themselves the tasks for more effective<br />
development of opportunity network of learning throughout all the modern human’s<br />
environment surrounding at all stages of his life.<br />
The scientific literature on adult learning and learning organization examined and<br />
dealt by many Lithuanian and foreign authors, such as: D. Beresnevičienė (1992, 2000),<br />
G. Bogard (1991), L. Broom (1992), E. Normantas (1998), J. Vaitkevicius (1995),<br />
J. Vveinhardt (2009), D. Bukantaitė, D. Remeikienė (2007), J. Kvedaravičius, I. Dagytė<br />
(2006), J. Schuh (2000, 2002), B. Simonaitienė (2003), J. Bersėnaitė, G. Šaparnis,<br />
D. Šaparnienė (2006), R. M. Andriekienė, B. Anužienė (2006), V. Tubutienė,<br />
R. Poškutė (2007) and others. According to these scientists, learning a fundamental<br />
139
Kęstutis Trakšelys<br />
individual’s career success becomes a survival factor for the organization and the<br />
successful development and adaptation the possibility to the facing challenges of this<br />
time.<br />
Lack of scientific observation – not enough examined by how much in the<br />
literature of adult learning and learning organization characteristics and advantages<br />
truly useful for the organization, its staff, and operational efficiency.<br />
Article object – effectiveness of adult learning.<br />
Article Goal – analyze the adulthood learning and learning organization in<br />
andragogical terms.<br />
Methods: in order to assess the effectiveness of learning and application of<br />
knowledge in professional activities and the scientific literature, a systematic method<br />
of analysis, respondents’ views on learning motivation, appropriateness and<br />
effectiveness-it used the survey.<br />
Methods of Analysis: 60 questionnaires obtained from students’ learning<br />
andragogy specialty at the Klaipeda University Continuing Studies Institute. General<br />
population consists of 169, which is 35.5 percent of interviewed respondents.<br />
Participated in the survey respondents selected at random sampling. The test error is<br />
+/-5 percent, with a sample larger than 5,000 people – in order to be interviewed it has<br />
to be 400 respondents. These figures are presented by Ch. Nachmias, D. Nachmias<br />
(1985). They point out that the population of 10,000 workers, to meet the 5 percent<br />
error, it can be interviewed the 385 respondents. So we assume that the survey 35.5<br />
per cent of them, as one institution, it can be stated of significant survey and analysis<br />
error does not exceed more than 5 percent.<br />
Respondents’ demographic table (in percent)<br />
Data Man Woman<br />
Sex 45 55<br />
Age<br />
18–25 27 21<br />
25–35 43 40<br />
35–45 25 30<br />
Over 45 5 9<br />
Education<br />
Higher 3 7<br />
Higher non-unviersity education 18 25<br />
Professional 35 21<br />
Secondary 44 47<br />
Employed 71 63<br />
Unemployed 28 30<br />
Paretnal Leave 1 7<br />
Table 1<br />
140
1. Main features of a learning organization<br />
ADULT LEARNING ORGANIZATION (andragogical rating)<br />
Definitions of a learning organization literature can accept by many; each author<br />
describes this concept in different ways. The first idea of a learning organization and<br />
management model was introduced in 1990 by P. Sengel (Bukantienė, 2007), so this<br />
concept is already not so old, so there is not settled and well established definition.<br />
Summarizing the scientific literature (Simonaitienė, 2003; Bersėnaitė, Šaparnis,<br />
Šaparnienė, 2006; Report, 2002, 2006, etc.) can distinguish the following characteristics of<br />
a learning organization: knowledge creation and continuous pursuit of information<br />
dissemination, promoting change, innovation, critical understanding of regeneration<br />
aspirations; strategy as a learning process. Involvement of the organization’s policymaking<br />
is part of it as well as common vision and mission development and<br />
implementation of learning environments; opportunities for development, investments into<br />
employee training and education; systematic thinking, personal mastery, team learning.<br />
Of course, the inherent characteristics of a learning organization can be found<br />
more, but we find them and we will find by studying the other scientists and their<br />
views on the studied subject.<br />
B. Simonaitienė (2003) defines a learning organization as an organization where<br />
people continually expand their competencies to achieve the desired results, which<br />
also developed new models of thinking and open and free development of collective<br />
aspirations. L. Stoll and D. Fink (1998) argues that a learning organization, which is<br />
constantly encourage others to develop professionally. It is an organization that learns<br />
and encourages learning.<br />
J. Kvedaravičius and I. Dagytė (2006) presents the learning organization as a<br />
science and business partnerships in the result. According to the author, it is a new<br />
partnership in management, but also the essential and necessary matter.<br />
A. Pundzienė (2002) argues that the organization is not just a group of people who<br />
pursue a common goal, but their teams, systems, processes and experiences.<br />
According to the author, any organization going through a cycle of ontogenesis and<br />
phylogenesis, inherent to all organizations, as well as an individual, the organization<br />
has only endemic cycle of dependence on the times, geography, and other events. In<br />
this way, it has led to new forms and types of organizations, which is one of them are<br />
constantly learning organizations.<br />
Should be addressed to the learning organization, personnel, involved in the<br />
organization, actively participate in it. Employee participation in management of the<br />
organization is organized as a learning process (Simonaitienė, 2003). A learning<br />
organization is flexible and open, which means that it is itself a network, alliances,<br />
projects with external partners or becomes a member of most of these networks.<br />
Learning organization refers to the process of translating the data received in<br />
knowledge, relevant organizations with the essential objectives and available to all<br />
members of the organization. Should be addressed, that these processes take place at<br />
all organizational levels: individual, groups and organizations, all organization’s<br />
concerns, well-both managers and highly skilled professionals, and supporting lowskilled<br />
workers in fields of activity (Simonaitienė, 2003; Bukantaitė, 2007).<br />
141
Kęstutis Trakšelys<br />
By S. Robbins (2003) training can include everything from staff training to read<br />
and to complex management courses. R. M. Andrikienė and B. Anužienė (2006)<br />
extends the concept of training a lot more, according to the authors, it is a professional<br />
organization in the field of professional competence, training, corporate training and<br />
competence of improving relations (Vveinhardt, 2009; bers 2001, 2002; Шейн, 2002;<br />
Гринберг, Бэйрон, 2004;Vanagas, Abramavicius, 1998).<br />
In the scientific literature (Daft, 2002; Kvedaravičius, 2002, 2006; Simonaitienė,<br />
2003, Sakalas, 1996; Stoner, 1999) identifies the following teaching methods on a job<br />
training and education at workplace. The most popular method of training is to be<br />
trained by the teaching staff or head of an experienced worker. It is also used practical<br />
internship – a structured learning process by which people become skilled workers,<br />
participating in workshops and classroom learning in workplace.<br />
According to A. Sakalas (1996), analysing training needs, it is necessary to adapt<br />
the most appropriate training method. Assessing current situation, it is believed that<br />
the focus should be addressed to stabilize the market, so we should be sufficient to<br />
focus on high-skilled professionals and their preparation and professional<br />
development. Since the training of personnel is an expensive, we should be able to<br />
retain good professionals in an assessment of their acquired skills and competencies.<br />
2. Andragogs approach to staff development and education<br />
During the study it was aimed to clarify the andragogy approach to studying<br />
students' education and development programs. The chosen andragogy year students<br />
prepare themselves to become teachers for adults; and most of the students who work<br />
have already been involved in various educational and training programs.<br />
To clarify the approach to a learning organization and their motives to learn,<br />
respondents were given nine questions (Table 2).<br />
Respondents questionaire<br />
Table 2<br />
No. Instrumentation issues<br />
1. Did you have to participate in training or other staff development programs?<br />
2. What benefits you get from training and development programs?<br />
3. Do you apply directly acquired knowledge and competences at work?<br />
4. What encourages you to participate in courses, seminars and training sessions?<br />
5. What training / courses do you think is most useful?<br />
6. How do you choose what courses / training involved?<br />
7. What prompted you to study the Institute of Continuing Studies?<br />
8. How and in what way your employer take your efforts to study?<br />
9. Do you associate with the education gained in the career plans?<br />
Observing the review of demographic data, we notice that the study and acquire a<br />
profession tend to both sexes. Most tend to study 25–35 year olds, with the majority of<br />
142
ADULT LEARNING ORGANIZATION (andragogical rating)<br />
secondary education. It makes perfect sense, because such people may have formed<br />
their own life plans, but the secondary education may hinder their implementation. It<br />
should also be noted that the majority of people studying andragogy work. It is the<br />
objective factor, because the studies of Continuing Studies at the University are pay,<br />
so before joining to university, people evaluate their options. While in college, it<br />
facilitates to keep a job during economic hardship time.<br />
It was found that 25 per cent of respondents participated in refresher courses, 28<br />
per cent – participated in professional training, 12 per cent participated in retraining<br />
courses. In other training courses 35 percent of respondents attended. Should be<br />
addressed, most of the respondents participated in computer literacy courses as many<br />
as 75 percent (66 per cent of women and 34 per cent of men). It should be noted that<br />
46 per cent of respondents participated in a number of times in various educational<br />
and training programs. Thus, it is likely that the respondents’ answers about the<br />
benefits of training courses and performance are reliable, because the respondents<br />
have experience in training and understands the purpose of the interview and topics.<br />
53 percent of respondents indicated that training courses benefits may be beneficial<br />
and can be used at their work. 22 percent of respondents believe of the benefits of low<br />
and 25 per cent of them consider of no any benefit.<br />
Respondents’ opinion of training tends to be personal development and selfknowledge:<br />
26 percent of them lean towards communication skills, 15 percent –<br />
conflict resolution, 21 percent – art talks, 18 percent – case management, 13 percent –<br />
image development (organization and individual) and only 7 per cent mentioned the<br />
benefits of targeted professional training. In a survey conducted showed that the<br />
acquired knowledge in their work and adapt the competencies adjusted by only 35<br />
percent respondents, 26 percent did so partially, and 39 per cent of them say they<br />
didn’t see usefulness in their work at all. In conclusion, the training and courses to<br />
organizations and individuals that are expensive is not always helpful or appropriate to<br />
be selected.<br />
The 36 percent of respondents think the leaders encourage participating in various<br />
courses, seminars and training sessions, 15 percent see a lack of competence, 17<br />
percent – career opportunities, 21 percent think of obligation to improve according to<br />
their type of work, 11 percent point at a personal desire to excel. As you can see from<br />
responses to training of staff motivation is low because employers decide on majority<br />
issues what kind training fits, so it can be assumed that employers “and employees”<br />
point of view of the situation, relevance of topics, goals are not always consistent.<br />
Continuing Studies Institute of the respondents started to learn because: 49 percent<br />
of them wanted to change profession (as noted in 68 percent of respondents with<br />
vocational training, of which 87 per cent of men). 41 percent began to study at the<br />
Continuing Studies Institute for saving job opportunities because of the for college<br />
university degree requirement (61 per cent of them – women). The remainder of<br />
respondents (10 percent) says willing to improve and acquire knowledge. It can be<br />
concluded that education as an important factor in preserving jobs. I would also like to<br />
stress that a student employee acquires the knowledge and allows himself as a person<br />
143
Kęstutis Trakšelys<br />
to be better developed, realized; it gives confidence in the way self-esteem.<br />
Individuals feel more comfortable in social environment.<br />
Student employee seeks his employer’s support and motivation. So it was interesting<br />
to see how employers evaluate workers’ efforts to improve their qualifications. 47<br />
percents of respondents replied that they see positively. 21 percent of them argue that<br />
employers do not pay attention to staff training and they are not interested. 32 percent of<br />
respondents believe that employers build barriers to study, etc.<br />
There are various ways to assess the employee student by employers: 31 percent of<br />
employers promoted, 43 percent made it possible to study, 23 percent support morally<br />
for studying, and 3 per cent is that the employer pays for the education.<br />
21 percent of respondents participated in the study believe that the completion of<br />
their andragogy studies would help adapt to the requirements. Another 21 percent<br />
expect to find a better paid job, while 11 per cent of respondents believe that nothing<br />
will change, and 15 percent hope to get raise in the career.<br />
From the study it became clear that the respondents who entered the university had<br />
a variety of reasons, but associated learning to their career prospects, better pay. More<br />
men focused on career opportunities, 67 percent, meanwhile, 11 percent believed that<br />
nothing would change. 7 percent of the respondents were women. After school 65<br />
percent of men and 35 per cent of women hope for a better job.<br />
After graduation the respondents of 35 to 45 years old (61 per cent) expected<br />
learning benefits and greater perspectives; the 18–25 years old respondents<br />
highlighted adapts to the times (36 percent), meanwhile, the people over the 45-yearold<br />
pointed out of no change. Younger respondents than older link their education and<br />
lifelong learning to a greater career and a social position. It is assumed that the older<br />
respondents aged in 45 think they have the satisfaction of the social situation and<br />
work, or makes no significant impact on education, which could improve the situation.<br />
To sum up the results, we can say that managers of organizations should take more<br />
into account of workers’ needs and wishes of the choice of themes and training<br />
methods. Since the training courses and seminars are usually expensive it is advisable<br />
to prepare personnel who will be able to apply knowledge in their professional field<br />
and the organization’s effectiveness.<br />
Conclusion<br />
After the analysis of scientific literature it suggests that a learning organization is<br />
better than the others. In learning organization it dominates a favorable microclimate,<br />
which allows employees to feel good in organization and successfully participate in<br />
the management of the organization. Employees in such organization can make<br />
independent decisions, have more responsibility. In learning organization there is<br />
more effective communication between employees and employers, thus it helps<br />
improve faster and more efficient decision-making. Learning takes place at all levels<br />
of the organization, and combining the entire organization to achieve a common goal,<br />
creating and improving organizational culture.<br />
144
ADULT LEARNING ORGANIZATION (andragogical rating)<br />
Discussed in theory and the assigned features to a learning organization is not fully<br />
applicable in practice. The survey revealed that many organizations do not meet the<br />
requirements of a learning organization and goals. Training is not conducted at all<br />
levels of training; employees cannot make decisions independently; there is no<br />
effective communication, which would ensure appropriate decisions.<br />
The study found that many respondents are linked to a better education and job career<br />
opportunities. Interviewd respondents have been in some certain form of training. Most of<br />
as much as 46 percent of respondents attended computer literacy courses.<br />
As is evident from the study, various training and development programs are not<br />
effective, because many organizations leaders choose their own trainning programs (36<br />
percent of respondents). So we can assume that the respondents acquired knowledge<br />
through training is not an effective and is adaptable a little in their direct work that<br />
applies the knowledge, and 35 percent of respondents noted they had used in their direct<br />
work. The study showed that respondents use the most of both the personal<br />
development, personal skills training and educational courses. Only 7 per cent of<br />
respondents cited it as the most effective professional training. Also, the study showed<br />
that not all employers are learning and encourage their staff-training, the respondents as<br />
many as 23 percent think employers show displeasure that employees wants to study.<br />
Received 2010 10 07<br />
Approved for publishing <strong>2011</strong> 03 07<br />
References<br />
Andriekienė, M., Anužienė, B. (2006). Andragogų kompetencijų tobulinimo aspektai tęstiniame profesiniame mokyme.<br />
Klaipėda: Klaipėdos universiteto leidykla.<br />
Beresnevičienė, D. (1992). Nuolatinis mokymasis Lietuvoje. Kaunas: VDU.<br />
Beresnevičienė, D. (2000). Suaugusiųjų švietimo psichologiniai aspektai. Suaugusiųjų švietimas dabarčiai ar ateičiai.<br />
Kaunas: VDU.<br />
Bogard, G. (1991). For a socializing type of adult education. Strasbuorg: Cuuncil of Europe.<br />
Broom, L., Bonjean, C. M., Broom, D. H. (1992). Sociologija. Kaunas: Littera Universitatis Vytauti Magni.<br />
Bukantaitė, D., Remeikienė, D. (2007). Tinklinės besimokančios organizacijos ateitis ir problemos. Organizacijų<br />
vadyba: sisteminiai tyrimai 43. Kaunas: Vytauto Didžiojo <strong>universitetas</strong>.<br />
Bersėnaitė, J., Šaparni, G., Šaparnienė, D. (2006). Pokyčių valdymas besimokančioje organizacijoje: darbuotojų<br />
nuomonių raiška. Ekonomika ir vadyba: aktualijos ir perspektyvos 7. Šiauliai: Šiaulių <strong>universitetas</strong>.<br />
Daft, R. (2002). Management. Thomson. Sounth Western.<br />
Kvedaravičius, J., Dagytė, I. (2006). Partnerystės poreikio tarp valstybinių mokslo institucijų ir verslo organizacijų<br />
identifikavimo bei proceso valdymo instrumentai. Šiuolaikinės tarporganizacinės sąveikos formos viešajame<br />
sektoriuje. Mokslo darbai. Vilnius: Mykolo Romerio <strong>universitetas</strong>.<br />
Kvedaravičius, J. (2000). Valdymo samprata sisteminės minties metodologijos koncepcijoje. Organizacijų vadyba:<br />
sisteminiai tyrimai 13. Kaunas: Vytauto Didžiojo <strong>universitetas</strong>.<br />
Kardelis, K. (2007). Mokslinių tyrimų metodologija ir metodai. Kaunas: Technologija.<br />
Lukasova, R. (2005). Organizacinė kultūra Čekijos gamybos kompanijoje. Organizacijų vadyba: sisteminiai tyrimai<br />
36. Kaunas: VDU.<br />
Nachmias, Ch., Nachmias, D. (1985). Research Methods in the Social Sciences. London: St. Martins Press.<br />
Normantas, E. (1998). Antrasis pasaulio tvanas, skubantis laikas ir informacinė visuomenė. Kultūros barai 6. Vilnius.<br />
Pedler, M., Burgoyne, J., Boydell, T. (1991). The learning company: a strategy for sustainable developmen. London:<br />
McGraw-Hill book company.<br />
Pranckūnienė, E., Vildžiūnaitė, M. (1998). Mokyklos kaita-tai kelionė. Mokykla 3. Vilnius.<br />
Pundzienė, A. (2002). Kaitos veiksnių modeliavimas organizacijoje. Disertacija. Kaunas: VDU.<br />
Robbins, S. (2003). Organizacinės elgsenos pagrindai. Vilnius: Poligrafija ir informatika.<br />
Sakalas, A. (1996). Personalo ugdymo kiekybiniai ir kokybiniai aspektai. Kaunas: Technologija.<br />
145
Kęstutis Trakšelys<br />
Simonaitienė, B. (2001). Besimokančios organizacijos veiklos bruožų raiška gimnazijoje. Disertacija. Kaunas: KTU.<br />
Simonaitienė, B. (2003). Mokykla – besimokanti organizacija. Kaunas: Technologija.<br />
Stool, L., Fink, D. (1998). Keičiame mokyklą. Vilnius: Margi raštai.<br />
Stoner, J., Freeman, E., Gilbert, D. (1999). Vadyba. Kaunas: Poligrafija ir informatika.<br />
Šimanskienė, L. (2001). Organizacinės kultūros keitimas: problemos, pokyčių vykdymo mechanizamas. Tiltai 1(14).<br />
Klaipėda: Klaipėdos <strong>universitetas</strong>.<br />
Šimanskienė, L. (2002). Organizacinės kultūros formavimas. Klaipėda: Klaipėdos <strong>universitetas</strong>.<br />
Tubutienė, V., Poškutė, R. (2007). Organizacinį mokymąsi skatinančios aplinkos bruožai besimokančioje<br />
organizacijoje: Mažeikių pavasario ir Ventos vidurinių mokyklų mokytojų nuomonių tyrimas. Ekonomika ir<br />
vadyba: aktualijos ir perspektyvos 9. Šiauliai: Šiaulių <strong>universitetas</strong>.<br />
Vanagas, P., Abramavičius, Š. (1998). Organizacijos kultūros tyrimo metodologija. Ekonomika ir vadyba 98: 434–438.<br />
Kaunas: Technologija.<br />
Vasiliauskas, A. (2002). Strateginis valdymas. Enciklopedija. Vilnius.<br />
Vaitkevičius, J. (1995). Socialinės pedagogikos pagrindai. Vilnius.<br />
VVeinhardt, J. (2009). Mobingo kaip diskriminacijos darbuotojų santykiuose diagnozavimo siekiant gerinti Lietuvos<br />
organizacijų klimatą. Disertacija. Kaunas: VDU.<br />
Zakarevičius, P. (2004). Organizacijos kultūra kaip pokyčių priežastys ir pasekmės. Organizacijų vadyba: sisteminiai<br />
tyrimai 30. Kaunas: VDU.<br />
Шейн, Э. (2002). Организационная култура и лидерство. Санкт-Петрбург: Питер.<br />
Гринберг, Д., Бэйрон, Р. (2004). Организационное поведение: от теории к практике. Москва: Вершина.<br />
146
ISSN 1392-3137. TILTAI, <strong>2011</strong>, 1<br />
MOKSLINIAI PRANEŠIMAI<br />
QUANTITATIVE AND QUALITATIVE RESULTS OF<br />
PRIVATIZATION IN LATVIA<br />
Edgars Ozols, Janis Bisenieks<br />
Latvia University<br />
Abstract<br />
In this article is assessed the conception’s course of development of normative and legal basis of<br />
privatization process, described the privatization process in circumstances of decentralization and<br />
centralization after the establishment of Privatization Agency, analyzed the number of privatized objects<br />
what characterizes the amount of done work, the change of property forms’ role in the national economy<br />
and how this transformation affected the development of national economy and altered its ability to<br />
function in the global system of market relations.<br />
KEYWORDS: privatization, economics, Latvia.<br />
Introduction<br />
Privatization is an important factor of state’s economy and democracy. It has a<br />
decisive role in development of state’s national economy in any state. And, of course,<br />
Latvia isn’t exception. After the USSR collapse, it was decided to launch the<br />
privatization, but was not decided how to do it, there were many uncertainties.<br />
Privatization, from the Latin word “privatus” means separated from total, personal.<br />
In explanatory dictionary privatization means transfer of state’s or municipalities’<br />
property (lands’, industries’, banks’, transport vehicles’, buildings’, stocks’ etc.) to<br />
ownership for charge or without reward.<br />
In law “on privatization of state and municipal asset units” privatization is a uniform<br />
set of actions in result of what changes the owner of privatized state or municipal asset<br />
units. From these two definitions can be seen that privatization is formulated in a general<br />
way, besides in the law the object of privatization is defined after.<br />
Object: to investigate and analyze the privatization process in Latvia in order to<br />
assess the positive and negative effects on the national economy in general and private<br />
business development in Latvia.<br />
Tasks:<br />
1 st Characterize the main guidelines of normative and legal basis of<br />
privatization;<br />
2 nd Evaluate the operation of Privatization Agency while reducing the<br />
participation of state and municipality in business;<br />
3 rd Analyze the qualitative aspects of privatization by creating a favorable<br />
environment for private capital.<br />
Research methods: monographic and abstractedly logical method, statistical<br />
analysis, deductive and inductive methods.<br />
147
Edgars Ozols, Janis Bisenieks<br />
1. Main guidelines of privatization process in Latvia<br />
A legislative act, which entered the privatization of state’s and municipality<br />
property, is a decision of 20 th of March, 1991, of Supreme Council of the Republic of<br />
Latvia “About the property of the state and basic principles of its conversion”, in<br />
which are etched in main guidelines of national economy’s transformation. They were:<br />
Transformation of part of state property into municipalities’ property.<br />
Denationalization of state’s and municipality’s property, by giving priority to<br />
the restitution of former owners’ rights.<br />
<br />
<br />
Privatization of state’s and municipalities’ property.<br />
Release of privatization certificates with the objective to guarantee the<br />
opportunity to citizens to participate in the privatization of property.<br />
In the next three years the Supreme Council and since 1993 already Parliament<br />
passed about 30 laws and decisions, which created the legal basis for realization of<br />
listed principles and on market relations based formation of national economy. This<br />
first phase concluded the 17 th of February, 1994, law “on privatization of state and<br />
municipal asset units”. With this law:<br />
liquidated the fragmentation of organizational structure of privatization<br />
process’s management. Solving of all issues which were related with the<br />
privatization of the state’s property objects (except housing fund) were<br />
concentrated in a single, specially made organization – the Privatization<br />
Agency (LPA). Initially an exception was also objects what privatization took<br />
place already under special laws, mainly the companies of agricultural<br />
produce’s processing and agro service. Also were remaining in force the<br />
concluded contracts for the lease with buyout which were corresponding to<br />
previously approved rules;<br />
Privatization of municipal asset units remained in charge of local<br />
governments;<br />
Set the privatization objectives, methods and techniques, means of payment,<br />
inception of process, procedures, completion and other conditions of its<br />
organization.<br />
In after years the privatization of state and municipal asset units took place under<br />
this law. Over time in the law were made several changes and additions. They<br />
expanded the number of applied techniques, concretized the procedure of<br />
privatization, increased the LPA rights to decide quickly the issues related with the<br />
ownership conversion.<br />
Predetermined goal of privatization was not changed. This is stated in the law this<br />
way: “The objective of privatization is while changing the owner of state or municipal<br />
asset unit to create a favorable environment for activity of private capital in the<br />
interests of national economy’s development of Latvia and to reduce the activity what<br />
is done by state and municipalities as entrepreneurs”. There is included the following<br />
tasks or assumptions:<br />
148
QUANTITATIVE AND QUALITATIVE RESULTS OF PRIVATIZATION IN LATVIA<br />
<br />
<br />
<br />
To replace the form of state’s and municipality’s property of the existing<br />
national economy’s objects with the private;<br />
To reduce business of state and municipalities and<br />
Firstly assumed that private capital will act in the interests of national<br />
economy’s development of Latvia.<br />
Since the content of the concept “in the interests of national economy’s<br />
development of Latvia” is not specified, as the privatization’s key task remained the<br />
change of form of property which the LPA implemented more or less successfully.<br />
The question about the change of form of property is not debatable. However “in<br />
the interests of national economy’s development of Latvia” important is such change<br />
of this form which provides a competitive creation of economic objects. Without such<br />
view, privatization becomes an end in itself, what inevitably diverts it to a solving of<br />
narrower current tasks and creates a material for political discussions and suspicions<br />
about the fairness of the measures.<br />
The fact that privatization has not a clearly defined objective in part stemmed from<br />
the fact that in the state was not developed the strategic concept of national economy’s<br />
development, in which would be formulated the overall development objective and<br />
key techniques for achieving it. Consequently, in the realization of privatization<br />
appear various tasks, such as:<br />
Maintain a high pace of privatization, by privatizing at least one object per<br />
day,<br />
To attract foreign capital,<br />
To sell for higher prices and ultimately make greater contributions to the<br />
budget,<br />
To recover previously accumulated tax debts and the like.<br />
That oriented objectively Privatization agency to meet firstly these partial tasks.<br />
From the operative means of national economy’s development, or rather, privatization<br />
of starting point largely became an end in itself.<br />
The main task of national economy’s development of any state is the achievement and<br />
maintenance of high level of people life’s quality. In Latvia’s situation was and still is<br />
needed in shortest time to approach the level that is in the world's industrial states. Its<br />
implementation pattern in general outline is well known – highly productive work of the<br />
working population, which by the intellectualization grade is similar to that in above<br />
states. This condition is the starting point in order the company-produced products or<br />
services would be competitive in the global system of market relations. By sticking to said,<br />
the main task of privatization is to create conditions for formation of such business. Other,<br />
already mentioned, although is important but not the main. Should be aware that<br />
privatization can also withhold effect if other conditions are unfavorable. It cannot<br />
eliminate the shortcomings that hinder business apart from form of ownership.<br />
Privatization from a legal point of view is a unique buying and selling act. From a<br />
single object and totality of them – from the view of national economy’s development<br />
it is very important:<br />
149
Edgars Ozols, Janis Bisenieks<br />
<br />
<br />
<br />
<br />
Was the act done on the right time and how it was committed;<br />
How well is elected the subject of particular object’s privatization;<br />
Does its ability and interest is underestimated adequately to ensure the<br />
successful development of the object,<br />
So that the incorporated various additional liabilities in the privatization<br />
contracts would not restrict the new owner rights to choose the most rational<br />
option of object’s development.<br />
The biggest part of state and municipality asset units in full or in part, by the year<br />
2000 has already been privatized, therefore analyzed will be transactions done during<br />
this period of time. All governments that operated in the end of 90-ties and in the<br />
beginning of 21 st century as one of their main tasks declared the completion of<br />
privatization process. Neither of them has completely fulfilled these obligations.<br />
Apparently it is not coincidence, since it is not proved that all objects must be<br />
privatized. As we mentioned before, privatization is not an end in itself but only one<br />
of means of national economy’s development.<br />
The results of done rearrangements we will view from three aspects:<br />
1. Number of privatized objects what is characterizing the amount of done work;<br />
2. The change of property forms’ role in national economy; and<br />
3. How these rearrangements affected national economy’s development, altered its<br />
ability to function in the global system of market relations.<br />
The Privatization Agency (LPA) was launched in the middle of 1994 th . It implemented<br />
not only the state asset units but also other activities what are associated with the<br />
management and rearrangement, including the establishment and liquidation of statute<br />
companies. Overall picture of the LPA's scope of work provides the first table.<br />
Year<br />
The number of signed purchase agreements of Privatization agency<br />
Sold<br />
objects<br />
Liquidated<br />
objects<br />
Lease<br />
with<br />
buyout<br />
Real<br />
estate<br />
Parts of<br />
denationalized<br />
companies<br />
Establishment<br />
of statute<br />
companies<br />
Table 1<br />
Total<br />
1994 14 3 22 4 – – 43<br />
1995 231 49 95 8 3 32 418<br />
1996 273 615 51 4 7 14 964<br />
1997 313 652 23 5 4 30 1027<br />
1998 178 133 13 13 6 24 367<br />
1999 43 177 4 25 4 7 260<br />
2000 67 95 1 35 - 9 207<br />
Total 1119 1724 209 94 24 116 3286<br />
Source: The course of privatization process in Latvia in year 2000. Central Statistical Bureau<br />
of Latvia, Riga, April 2001 st .<br />
Till the year 2000 were signed privatization, liquidation and other purchase<br />
agreements for total amount of LVL 266.1 million. Evaluating the progress in definite<br />
150
QUANTITATIVE AND QUALITATIVE RESULTS OF PRIVATIZATION IN LATVIA<br />
period from the quantitative point of view, have to admit, that the conversion of more<br />
than three thousand objects of state property, LPA has done a significant amount of<br />
work. Attention, however, bounds the fact that more than a half (<strong>54</strong>.7 %) of signed<br />
purchase agreements are associated with the company winding up, but their part of the<br />
total sales price of objects was 4.6 %. Recognizing that the losses in pace of radical<br />
transformation of economy are inevitable, however, cannot be regarded as a normal<br />
situation that in the result of liquidation the amount of sold object are greater than<br />
privatized. The method which was implemented in Latvia’s national economy has<br />
resulted in a disproportionately large loss of economic potential what was created by<br />
the previous system.<br />
Reason finding is not the task of this article. I would add only that the LPA have to<br />
undertake a part of blame with other institutions, which apparently was not always<br />
able to choose the optimum time, methods and subjects of privatization.<br />
In expression of value the majority of privatization results shapes signed contracts<br />
for the sale of state asset units. Their distribution in types of economic activities is<br />
shown in table 2 nd table.<br />
Firstly should specify that the total number of privatized objects in the 2 nd table<br />
which is obtained by summing showed in individual fields, slightly differs from that<br />
what is shown in the summary table of the above source. Obviously, the statistical<br />
tables are not properly harmonized. Since the deviation is small (~ 2 %), in the<br />
following analysis we will ignore it. To get a fuller picture of the 1099 LPA sold<br />
objects we should add 183, which implemented the Ministry of Agriculture. Thus, the<br />
total number reaches 1282. This addition increases the number of certain fields of<br />
privatized objects shown in the table: agriculture and forestry for 36; manufacturing<br />
industry – 69; construction – 18; transport – 10 and in other activities (including multifields)<br />
by 50 objects. Since the sale prices of them are not specified, in the 2 nd table we<br />
did not include these companies. The privatization of small and medium enterprises in<br />
general has been completed. In the middle of 2002 nd has been realized the privatization<br />
of Latvian shipping company.<br />
Form the LPA income for sold objects more than half (58.5 %) created<br />
privatization certificates. The relations of cash and privatization certificates through<br />
types of economic activities fundamentally differ. The fluctuations of parts of<br />
privatization certificates are surprisingly large, from 0.1 % (electricity, gas supply and<br />
water supply) to 90 % (financial intermediation). A small part of the certificate in the<br />
first case is explained by the fact that until 2001 st the main companies of this field yet<br />
had not been privatized. Disproportionately large part of privatization certificates in<br />
the privatization of financial intermediary object (a bank) is hardly to understand and<br />
economically hard to verify. Apparently, some privatization subjects have successfully<br />
used the norms of the proper law, which for some people opened up extensive<br />
commercial opportunities with these negotiable securities, which originally was<br />
intended only as a tool for the wide participation of population in state and municipal<br />
property privatization.<br />
151
Edgars Ozols, Janis Bisenieks<br />
Table 2<br />
Privatization Agency’s number of sold objects and profit of sales of them,<br />
1994 th – 2000 th<br />
Field Number<br />
Sales rice<br />
thousand<br />
Means of payment,<br />
%<br />
In percentage of total<br />
income<br />
LVL LVL Certificates Total LVL Certificates<br />
Agriculture 59 7109.3 21.7 78.3 3.42 1.79 4.57<br />
and forestry<br />
Fishing 2 100.0 20.0 80.0 0.05 0.02 0.07<br />
Mining 10 2791.9 27.8 72.2 1.34 0.90 1.66<br />
industry<br />
Manufacturing 243 102745.3 32.9 67.1 49.44 39.22 56.68<br />
industry<br />
Electricity, 3 6757.5 99.9 0.1 3.25 7.83 0.01<br />
gas, water<br />
Construction 79 9119.4 23.2 76.8 4.39 2.45 5.76<br />
Trade 80 7559.5 41.0 59.0 3.73 3.69 3.76<br />
Petrol filling 32 1751.4 466.9 33.1 0.84 1.39 0.49<br />
stations<br />
Service 25 6<strong>54</strong>.1 38.8 61.2 0.31 0.29 0.33<br />
stations<br />
Pharmacies 223 3188.2 31.8 68.2 1.53 1.18 1.79<br />
Hotels and 9 329.9 24.2 75.8 0.16 0.09 0.21<br />
restaurants<br />
Transport 63 48499.7 61.1 38.9 23.34 34.36 15.53<br />
Financial 1 385.0 10.0 90.9 0.19 0.04 0.28<br />
intermediation<br />
Business with 93 6136.5 32.1 67.9 2,95 2.28 3.43<br />
real estate<br />
State<br />
64 1202.8 59.2 40.8 0.58 0.83 0.40<br />
administration<br />
and defense<br />
Education 11 882.9 35.2 64.8 0.42 0.36 0.47<br />
Health care 10 1959.9 17.3 82.7 0.94 0.39 1.33<br />
Other public 21 1340.0 47.3 52.9 0.64 0.73 0.58<br />
utilities and<br />
social services<br />
Other activities 71 5104.1 36.2 63.5 2.46 2.16 2.67<br />
Total 1099 207817.3 41.6 58.4 100.0 100.0 100.0<br />
Source: The course of privatization process in Latvia in year 2000. Central Statistical Bureau<br />
of Latvia, Riga, April 2000 th .<br />
The privatization of municipal asset units is implemented by the appropriate<br />
municipal authorities, under the general provisions of above law. Results of the<br />
privatization of these objects are shown in the third table.<br />
152
QUANTITATIVE AND QUALITATIVE RESULTS OF PRIVATIZATION IN LATVIA<br />
Year<br />
Number of<br />
objects<br />
Privatization of municipal asset units<br />
Trade<br />
Of them in:<br />
Public<br />
catering<br />
Customer<br />
services<br />
Realization prize<br />
thousands, LVL<br />
1992 302 157 29 116 1350 –<br />
1993 423 189 42 192 3871 –<br />
1994 231 125 31 75 4044 1,9<br />
1995 68 29 8 31 1188 4,9<br />
1996 45 24 8 13 2245 18,9<br />
1997 45 19 6 20 1263 45,8<br />
1998 48 34 5 9 874 58,5<br />
1999 49 25 4 19 4144 77,4<br />
2000 66 45 3 18 3139 63,5<br />
Total 1277 647 167 493 22122 31,0<br />
Table 3<br />
Part of<br />
privatization<br />
certificates, %<br />
Source: The course of privatization process in Latvia in year 2000. Central Statistical Bureau<br />
of Latvia, Riga, April 2001 st .<br />
Although the number of privatized objects by the local authorities is slightly larger<br />
than the LPA realized, the total price of its sale was only 10.6 % from the proper<br />
indicator of the privatization of state asset units, including for money privatized<br />
17.7 % and for privatization certificates – 5.6 %. The last largely is explainable due to<br />
the fact that the privatization of these objects began before the emission of<br />
privatization. Summing all the above, in the privatization process in the result of done<br />
work of involved organizations sold 2723 and to liquidated 1724 objects.<br />
2. Dominance of private property<br />
For the characterization of private sector’s role in the national economy we will use<br />
two parameters: the employment of population and gross domestic product.<br />
In the period of reorganization decrease of employment were noticed, especially in<br />
the period before the beginning of massive privatization of state asset units. The<br />
number of employed population from the 1992 nd to 1996 th reduced by 276 thousand or<br />
about 21.3 %. The total number of population during this period reduced for about<br />
5.4%. (Central Statistical Bureau of Latvia, 2000; Sweder van Wijnbergen, 1993,<br />
p. 23). After a slight increase in the 1997 th (for 4.3 %) the number of working<br />
population continued to reduce, the lowest indicator (of 941 thousand) reached in the<br />
2000 th . In the next year (2001 st ) slightly (about 21 thousand) increased by 1.4 % over<br />
reaching the level of 1996 th (Central Statistical Bureau of Latvia, 2001). That proves<br />
that the process of changes what was related with the national economy’s<br />
transformation has completed. The number of employees in the private sector<br />
increased from 531 thousand in 1992 nd to 741 thousand in 1999 th . The specific weight<br />
153
Edgars Ozols, Janis Bisenieks<br />
of employees of this sector in total accordingly was 41 % and 71 % (Ministry of<br />
Economics of the Republic of Latvia, 2002).<br />
While increasing the part of private capital-based companies went up their meaning<br />
in gross domestic product (GDP) development. The main part of GDP makes the<br />
national economy’s created aggregate of added value. The role of private sector in<br />
shaping of added value in economic activity’s sectors is reflected in the fourth table.<br />
In the fields of goods production, as well as in the fields, which offer paid services,<br />
with some exceptions, the private sector is all-embracing. The exception is electric<br />
power, gas and water supply industries. The specificity of electricity and water supply<br />
industries and complicated role in the development of national economy and certain<br />
regions and in solving of social problems inconvenience privatization process of them.<br />
Private business priorities in this sphere are not as strong as they are in other fields of<br />
goods production.<br />
In the transport and communication field is high specific weight of public-sector is<br />
it related with the prolonged privatization of Latvian shipping company, the social<br />
transport companies which belongs to municipalities, as well as the fact that in the<br />
statistics Lattelekom is perceived as a state’s company because the majority of capital<br />
still belongs to state.<br />
Private business covers almost all national economy’s fields, except the<br />
administration of the state. Significantly, that this sector's role gradually increases also<br />
in such fields, that in the past were typically in the competence of the state, as<br />
education and health care.<br />
The part of private sector in the added value in the fields of national<br />
economy 1994 th to 2001 st , %<br />
1994 th 1995 th 1997 th 1999 th 2001 st<br />
The total of national economy;<br />
from it in separated types of 37 53 62 66 69<br />
activity<br />
Agriculture, hunting 81 88 91 91 91<br />
Fishing 26 37 77 92 92<br />
Mining industry 18 35 85 97 99<br />
Manufacturing industry 24 71 90 99 99<br />
Electricity, gas and water supply 1 2 8 12 20<br />
Construction 50 91 98 99 99<br />
Trade 68 93 98 99 99<br />
Hotels and restaurants 56 78 92 92 92<br />
Transport and communications 19 25 41 46 55<br />
Table 4<br />
1<strong>54</strong>
QUANTITATIVE AND QUALITATIVE RESULTS OF PRIVATIZATION IN LATVIA<br />
1994 th 1995 th 1997 th 1999 th 2001 st<br />
financial intermediation 46 73 84 84 86<br />
operations with real estate and<br />
other business activities<br />
39 49 67 73 78<br />
Health and social care 9 15 22 26 26<br />
Education 2 4 4 11 12<br />
Other services 17 39 58 63 63<br />
Source: Report on the national economy of Latvia. Ministry of Economics of the Republic of<br />
Latvia. Riga, 1999 th December and 2002 nd June.<br />
3. The aspect of privatization quality<br />
That fact, that in Latvia in late nineties was created nation economy based on<br />
private capital, is the quantitative result of proprietary reorganization process. More<br />
complicated is to assess the quality of done reorganization or how it affected the<br />
national economy’s development, the overcoming of its backwardness. In this area it<br />
is hard to give a clear positive rating. Latvia, as we know, by the country's economic<br />
potential (measuring it by GDP per capita) among countries, which in December of<br />
2002 nd received an invitation to join the EU, steady takes the last place, and it is well<br />
behind the other two Baltic countries. Rises question: whether the creation of such a<br />
situation has connection with the implementation of privatization? Denying such link<br />
would be denied also the role of private property in economic potential’s increasing<br />
and privatization would become an end in itself.<br />
Without going to the root of the matter, as already mentioned, the weakness of<br />
implementation of privatization in Latvia was the lack of a clear target. From in the<br />
law “on privatization of state and municipal asset units” formulated objective a special<br />
attention links the thesis that private capital will act in the interests of the national<br />
economy of Latvia. It entirely naturally in the first place plants its own, private<br />
interests and uses all opportunity to meet them. For the mistakes made in the<br />
privatization process have to pay dearly. The most outstanding examples there are<br />
liabilities or waivers of the shareholder's rights that state has undertaken by signing the<br />
privatization agreements with the “Latvijas Gāze” and “Ventspils Nafta”.<br />
The interests of the state are met with appropriate taxes and well-paid work places.<br />
In order the company could met these interests, the state must care for creation of<br />
conditions for successful activity of it. Obviously it is too simplistic to look at<br />
privatization only as the change of property’s form. One of the key tasks of it is to<br />
implement such change of property’s form, which promotes formation of competitive<br />
businesses. Looking back in history, we can say that not everything was done in order<br />
to create the optimal conditions for new owners for successful business start-up.<br />
155
Edgars Ozols, Janis Bisenieks<br />
Conclusions<br />
1. A way too long was the time period, in which the companies were located in<br />
status “privatized” (for example, the Latvian Shipping Company in that status was for<br />
6 years). Such status of its uncertainty sometimes is described as “located prior to the<br />
hell”. That significantly impeded activity of many companies and contributed the<br />
collapse of them and entry of insolvency. It is no coincidence that now successfully<br />
operates mainly the companies, which already before entering a “privatization” status<br />
had talented executives. They also reached relatively rapid privatization realization, by<br />
avoiding uncertainty of situation with all resulting consequences.<br />
2. Privatized company's loading with the previous owner’s (state’s) accumulated<br />
debts, which for many years slowing down its development. That fact, that for the debt<br />
amount was accordingly reduced sales price, does not solve the problem, because the<br />
existence of the debt limits entrepreneur’s possibilities to get great credits and do other<br />
payment clearance. There was ignored the simple fact, that object to be privatized<br />
sales its owner (state or local government), but not the object is selling himself with all<br />
the obligations to its owner. In our survey what was carried out in the end of the 1997 th<br />
ascertained that such a commitment had half of information disclosed (34) companies.<br />
3. The possibilities of company’s development reduces also the liabilities what is<br />
enforced to it in respect to conservation of production’s profile, securing of work<br />
places, investment in and the like what restricts the new owner's options of flexibility<br />
in the situation of changing market. From the questionnaires submitted businesses<br />
commitments to do investments were in 17 and to provide a certain number of work<br />
places were in 23 companies.<br />
4. The lack of selective access to attract foreign investors. The attraction of foreign<br />
capital cannot be an end in itself. Its role should be valued not by the size of the<br />
investment, but by the impact on national GDP growth. There is no justification for<br />
objects of heritage value’s going to owners’ which are oriented in profit-maximization<br />
and do not understand national meaning. Not everything can be sold to that who<br />
promises to pay more.<br />
References<br />
Report on the national economy of Latvia. (1999). Ministry of Economics of the Republic of Latvia. Riga, 1999 th<br />
December.<br />
Report on the national economy of Latvia. (2002). Ministry of Economics of the Republic of Latvia. Riga, 2002 nd June.<br />
Wijnbergen, S. Van. (1993). Enterprise reform in Eastern Europe. Economic of Transition. January.<br />
The course of privatization process in Latvia in year 2000. (2000). Central Statistical Bureau of Latvia, Riga, April 2001 st .<br />
The course of privatization process in Latvia in year 2000. (2000). Central Statistical Bureau of Latvia, Riga, April 2000 th .<br />
156
ISSN 1392-3137. TILTAI, <strong>2011</strong>, 1<br />
RECENZIJOS<br />
Stasys Vaitekūnas, Ramūnas Povilanskas. 2010. Turizmo ir kelionių geografija.<br />
Monografija. Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos centras, 277 p.<br />
Turizmo ir kelionių geografija labai įvairialypis reiškinys, padedantis geriau suprasti<br />
vykstančias permainas ir atsekti dėsningumus. Ji padeda ištirti regiono tinkamumą<br />
turizmo plėtrai, klasifikuoti regionus, vietoves ir turistines trasas. Taip pat tiria<br />
turizmo įtaką regiono ūkiui. Todėl klaipėdiečių mokslininkų darbas gali būti vertinamas<br />
ir kaip naujas požiūris į jo vietą Lietuvos ūkio sistemoje.<br />
S. Vaitekūno ir R. Povilansko monografija skirta ne tik turizmo specialistams, bet<br />
ir aukštųjų bei specialiųjų mokyklų studentams. Knyga bus naudinga ir dėstytojams<br />
rengiantis paskaitoms ir gilinant savo žinias. Monografija gali būti naudinga geografijos<br />
mokytojams, turizmo organizatorių ir agentūrų darbuotojams, kelionių vadovams,<br />
gidams ir visiems besidomintiesiems turizmo klausimais.<br />
Monografiją sudaro vienuolika skyrių. Pabaigoje aptartos turizmo plėtros perspektyvos.<br />
Pirmame skyriuje autoriai nagrinėja turizmo ir turisto sąvokas. Pirmame poskyryje<br />
pateikiamos skirtingų autorių su šiuo reiškiniu susijusios nuomonės. Knygoje kitu<br />
žvilgsniu pažvelgta į turisto charakteristiką. Pabandyta atskleisti jo asmenines savybes,<br />
kurios leidžia formuoti pasiūlą, numatyti paklausą. Antrame poskyryje autoriai<br />
aptaria turizmo geografijos sampratą. Trečiame poskyryje aptarti turizmą skatinantys<br />
ir stabdantys veiksniai.<br />
Labai naudingas ir ketvirtas poskyris, kuriame autoriai atskleidžia turistų socialinius<br />
ir ekonominius ypatumus, atsižvelgiant į šalį. Pateikti turistų tipai, išskirti pagal<br />
kelionės motyvus ir keliavimo būdą. Penktame poskyryje aptariama turistinių vietovių<br />
geografinės padėties reikšmė turizmui. Verta pabrėžti, kad būtent geografinė padėtis ir<br />
išteklių gausa ar jų nebuvimas turi įtakos turisto pasirinkimui. Vietovės, kurios pasižymi<br />
jų gausa ir įvairove, turi didesnę paklausą, ypač tarp masinių turistų. Šeštame<br />
poskyryje aptariama transporto plėtros reikšmė turizmo ir kelionių geografijai.<br />
Antrą monografijos skyrių „Gamtos turizmo geografija“ autoriai pradeda nuo gamtinių<br />
turistinių išteklių apžvalgos. Skyriaus antrame poskyryje nagrinėjama klimato<br />
reikšmė turizmo geografijai. Autoriai analizuoja klimato įtaką turistų kelionių krypčių,<br />
kelionių laiko ir jo trukmės pasirinkimui. Tai naujovė tokio tipo literatūroje.<br />
Ypač įdomu, kad buvo aptarta vėjo įtaka poilsiautojų savijautai. Ketvirtame poskyryje<br />
autoriai pabrėžia kalnų klimato įtaką turizmo plėtrai. Gana daug vietos skirta kalnų<br />
kurortams, jų sampratai. Knygoje aptariama kraštovaizdžio vieta plėtojant turizmą<br />
ir jo įtaka renkantis kelionės kryptį.<br />
Monografijoje gana daug dėmesio skirta endeminėms ir charizmatinėms augalų ir<br />
gyvūnų rūšims, kaip gamtinio turizmo traukos objektams. Apžvelgiami miškai, kaip<br />
gamtinio turizmo ištekliai, jų įvairovė ir populiarumas tarp turistų. Vadovėlyje supažindinama<br />
su vandens išteklių įvairove, paminėti svarbiausi gamtinio turizmo traukos<br />
centrai. Akcentuojama, kad pastaraisiais metais turizmas sparčiai vystosi: salose, deltose,<br />
lagūnose ir nerijose. Trumpai apžvelgiama jūra, kaip vienas populiariausių van-<br />
157
RECENZIJOS<br />
dens turizmo išteklių. Akcentuojama pajūrio zonų plėtra ir kurortų kūrimasis. Apžvelgiamos<br />
vandenyno naudojimo gamtinio turizmo plėtrai galimybės. Skyriaus pabaigoje<br />
minimas darnaus turizmo poreikis šiose „pažeidžiamose“ teritorijose. Šiame poskyryje<br />
glaustai aptariama viena galimų turistinio aktyvumo formų šiuose regionuose, būtent<br />
gyvosios gamtos stebėjimas (ekologinis turizmas).<br />
Trečią skyrių autoriai skiria žmonijos sukurtų kultūros išteklių geografijai. Pirmame<br />
poskyryje aptariamas kultūros paveldo išteklių naudojimas turizmo ir kelionių geografijai.<br />
Nemažai dėmesio skiriama vienam iš kultūrinio turizmo porūšių – paveldo turizmui (tai<br />
priskiriama elitiniam keliavimui, nes tarp šių turistų yra daugiausiai žmonių, turinčių aukštąjį<br />
išsilavinimą ir gana daug žinių). Aptariami jo ištekliai ir pagrindiniai objektai pasaulyje<br />
bei Lietuvoje. Daug dėmesio skiriama pagrindiniam paveldo turizmo kokybės ženklui –<br />
objektų autentiškumui, kuris paprastai užtikrina jų populiarumą tarp turistų (ypač kultūrinių).<br />
Akcentuojama, kad gana dažnai objektai restauruojami arba įrengiami nesilaikant<br />
istorinio konteksto, iškraipomas jų autentiškumas (istorija pagražinama, nutylimi „nepatogūs“<br />
faktai). Iškeliama ir dar viena problema, susijusi su paveldo turizmo objektų autentiškumu,<br />
– komercializavimas. Dažnai organizatoriai, kurdami patrauklų turistinį produktą,<br />
pamiršta apie jo kultūrinę ir istorinę vertę.<br />
Trečiame skyriuje autoriai apžvelgia renginių turizmą, kuris Lietuvoje vis populiarėja,<br />
ir savitą jo rūšį – ūkio plėtros parodas, kaip turistinį objektą. Kaip rodo statistiniai<br />
duomenys, didžiąsias ir populiariąsias parodas bei muges, pripažintas pasaulyje, aplanko<br />
gausybė žmonių (dalis jų atvyksta ne tik darbo reikalais, bet ir norėdami pamatyti tokio<br />
dydžio renginį). Monografijoje nagrinėjami dar keli kultūrinio turizmo porūšiai – meno<br />
ir muziejinis turizmas (tai gana savita turizmo rūšis, dažniausiai jų klientais tampa<br />
moksleivių ar organizuotos turistų grupės). Čia vertėtų akcentuoti muziejų svarbą pateikiant<br />
kultūrinį palikimą, nes jų kolekcijose dažnai išsaugoti vienetiniai eksponatai, kurie<br />
padeda suprasti laikmečių kaitą. Muziejų eksponatai ypač vertingi, nes atrenkami kompetentingų<br />
ekspertų, tai vertingiausi tam tikrų epochų atspindžiai. Šiame skyriuje apžvelgiamas<br />
ir dalykinis turizmas. Jis svarbus tuo, kad dalykinių susitikimų turizmas šiais<br />
laikais yra ypač sparčiai besivystanti šaka, susijusi su daugelio žmonių darbo reikalais ir<br />
padidėjusiu mobilumu, patogesnėmis susisiekimo priemonėmis.<br />
Monografijoje autoriai aptaria miestų turizmą, kuris Lietuvoje mažai tyrinėjamas,<br />
nors tai labai perspektyvi kelionių rūšis. Atsirandant pigiems skrydžiams, kuriuos ypač<br />
mėgsta jaunimas, ši turizmo rūšis turi palankią terpę plėtrai. Svarbu pabrėžti, kad šia<br />
turizmo rūšimi domisi ne tik masiniai, bet ir „kultūriniai“ turistai. Šiuo požiūriu miestai<br />
suteikia platų pramogų diapazoną – nuo meno galerijų iki prekybos centrų lankymo.<br />
Paanalizavę užsienio kelionių pasiūlą, pamatytume, kad beveik visur įtraukiamas<br />
bent vienas didesnis miestas. Šiame skyriuje autoriai nagrinėja ir dar kelis populiariausius<br />
masinių turistų traukos objektus – pramogų centrus ir parkus.<br />
Minimos ir turtingesnių turistų lankymosi vietos: balneologiniai kurortai ir SPA.<br />
Pastaruoju laikotarpiu žmonės vis daugiau dėmesio skiria sveikai gyvensenai, kas skatina<br />
sveikatingumo turizmo plėtrą. Ši turizmo rūšis dar tik prieš porą dešimtmečių<br />
(apie 1990 metus) išsiskyrė iš bendro turizmo konteksto. Didžiosios Britanijos turizmo<br />
specialistai prognozuoja, kad ji yra viena perspektyviausių. Ne tik todėl, kad sparčiai<br />
auga pragyvenimo lygis, bet ir dėl vykstančių demografinių permainų (gyventojų de-<br />
158
RECENZIJOS<br />
mografinis senėjimas ir vidutinės gyvenimo trukmės ilgėjimas). Šiame poskyryje kalbama<br />
ir apie golfo laukus, kaip populiarėjančią turizmo ir sporto pramogą. Autoriai<br />
gana išsamiai nagrinėjo kurorto sąvoką. Didelis monografijos privalumas – autoriai<br />
apžvelgė jūrinį ir upinį kruizinį turizmą. Kadangi Lietuva yra jūrų šalis, ši turizmo<br />
rūšis jai ypač aktuali, tuo labiau, kad čia ji neturi jokių senesnių tradicijų.<br />
Verta paminėti dešimtą poskyrį, kur apžvelgiamos gana kontraversiškos, bet įdomios<br />
turizmo rūšys, būtent – azartinių lošimų ir sekso turizmas. Sekso turizmas – aktuali tema,<br />
neretai tampanti tabu, ypač Vidurio Europos šalyse. Paskutiniuose poskyriuose autoriai<br />
trumpai aptaria jaunavedžių ir piligrimines kelionės. Skaitant šį poskyrį kyla abejonių, ar iš<br />
tiesų nereikėjo šių turizmo rūšių išskirti. Toks išskyrimas būtų naudingas, nes piligrimystė<br />
(religinis turizmas) yra plačiai nagrinėjama tema, kuriai verta skirti daugiau dėmesio. Žymiausių<br />
piligriminių vietų lankymas nemažėja, be to, atsiranda naujų kulto vietų. Tuo tarpu<br />
jaunavedžių povestuvinių kelionių motyvai ir kryptys veda visai į kitus regionus, skiriasi<br />
ir keliavimo būdai bei kelionių patogumas, kelionės turinys.<br />
Šis skyrius baigiamas teminiais keliais. Šioje vietoje buvo galima šiek tiek plačiau<br />
panagrinėti kulinarinio turizmo geografiją. Kadangi, kaip rodo statistika, vis daugiau<br />
žmonių kelionę renkasi pagal šalies virtuvės ypatumus, neretai valgis tampa kelionės<br />
prioritetu. Autoriai galėjo paminėti ir Lietuvos, t. y. savo krašto, kulinarinį paveldą,<br />
kuris skiriasi ne tik nuo kaimyninių valstybių, bet ir atskiruose regionuose – Aukštaitijoje,<br />
Žemaitijoje, Dzūkijoje.<br />
Ketvirtas skyrius skirtas turizmo regionų geografijai. Jis pradedamas turizmo regionų<br />
sampratos analize ir rajonavimo problema. Galima pritarti autoriams, kad turizmo<br />
rajonavimo problema iš tikrųjų yra sudėtinga, juolab kad įvairios institucijos taiko<br />
skirtingą metodiką, skirtingai supranta turistinį regioną. Tai iš dalies lemia ir šių institucijų<br />
pakraipa, noras didesnį dėmesį skirti kuriai nors specifinei turizmo rūšiai.<br />
Nuo penkto knygos skyriaus autoriai nagrinėja konkrečius regionus, pradėdami nuo<br />
artimiausio Lietuvai Europos regiono. Apžvelgiama kurortų ir SPA centrų geografija.<br />
Nagrinėjamas Europos jūrinių ir upinių kruizų organizavimas, jų galimybės ir problemos.<br />
Autoriai viename iš poskyrių apžvelgia turizmo geografiją ekonomiškai stipriose<br />
Vakarų Europos šalyse (Prancūzija, Didžioji Britanija, Vokietija, Lenkija, Čekija, Slovakija,<br />
Vengrija, Rumunija, Balkanų šalys, Bulgarija, Kroatija, Viduržemio jūros šalys,<br />
Ispanija, Italija, Graikija), kurių turtingas kultūros ir istorinis paveldas. Vienas<br />
ryškiausių šio skyriaus privalumų – po kiekvieno poskyrio glaustai aptariama nagrinėjamų<br />
valstybių turizmo politika (įdomi Čekijos apžvalga, šiame poskyryje pateikiama<br />
šios valstybės turizmo galimybių SSGG analizė). Atskirame poskyryje nagrinėjamas<br />
turizmas Viduržemio jūros ir Makaronezijos salose. Apžvelgiama turizmo geografija<br />
Šiaurės Europos (Norvegija, Švedija, Suomija, Islandija, Danija) ir Baltijos šalyse<br />
(Lietuva, Latvija, Estija). Atskirame poskyryje nagrinėjama turizmo situacija Baltijos<br />
jūros salose. Salų turizmo išskyrimas, atskiriant jas nuo vienos ar kitos valstybės, gali<br />
būti įvairiai vertinamas, bet autoriai įrodo, kad salų gyvenimas dažnai labai savitas ir<br />
skiriasi nuo žemyninės dalies.<br />
Šeštame monografijos skyriuje nagrinėjami Nepriklausomų Valstybės Sąjungų turizmo<br />
arealai. Atskirai apžvelgiama Lietuva, lyg ir primirštos, bet turizmo požiūriu<br />
įdomios valstybės ir regionai: Rusija, Ukraina, Baltarusija, Užkaukazė, Armėnija,<br />
159
RECENZIJOS<br />
Azerbaidžanas, Gruzija, trumpai Centrinės (Vidurinės) Azijos šalys, tokios, kaip Kazachstanas,<br />
Kirgizija, Tadžikija, Turkmėnija, Uzbekija. Šiame skyriuje apžvelgiamas<br />
ne tik gamtinis ir kultūrinis potencialas, bet ir šalyse vykdoma turizmo politika, aptariamos<br />
turizmo šiose šalyse ugdymo problemos.<br />
Septintas knygos skyrius skirtas Pietų Azijos turizmo geografijai. Autoriai atskirai apžvelgė:<br />
Turkiją, Šiaurės Afriką, Egiptą, Tunisą, Maroką. Jie surinko informacijos apie<br />
Artimųjų Rytų turizmo geografiją (pasirinko Izraelį). Verta paminėti, kad paskutiniuose<br />
šio skyriaus poskyriuose nagrinėtos ir šios Artimųjų Rytų šalys: Jungtiniai Arabų Emyratai,<br />
Iranas, Jordanija, Pietų Azijos šalys: Indija, Šri Lanka, Maldyvai, Nepalas.<br />
Aštuntas vadovėlio skyrius supažindina skaitytojus su Rytų Azija. Išskiriama Šiaurės<br />
Rytų Azija: Kinija, Japonija, paminint ir Korėją, Taivanį. Pateikiama informacija<br />
ne tik apie turizmo geografiją, parodant jos unikalumą, išskirtinumą, bet ir skiriamos<br />
joms būdingos turizmo rūšys (didmiesčių, artimųjų ir giminių lankymo turizmas). Atskirai<br />
nagrinėjama Pietryčių Azijos (Tailandas, Indonezija, Malaizija, Singapūras,<br />
Kambodža, Laosas, Vietnamas) turizmo geografija.<br />
Devintą skyrių autoriai skiria Australijos ir Okeanijos turizmo geografijai. Atskiruose<br />
poskyriuose apžvelgiama europiečiams egzotika tapusios Australija, Naujoji<br />
Zelandija ir Havajai.<br />
Priešpaskutiniame, dešimtame, skyriuje apžvelgiama Šiaurės (Jungtinės Amerikos<br />
Valstijos, Kanada) ir Pietų Amerikos (Brazilija, Peru, Venesuela ir Čilė) turizmo geografija.<br />
Atskirame poskyryje nagrinėjamos Centrinė Amerika (Meksika, Kosta Rika)<br />
ir Antilų salos.<br />
Paskutinis, vienuoliktasis, skyrius skirtas Afrikos (į pietus nuo Sacharos) turizmo<br />
geografijai. Iš pradžių aptartas šio regiono gamtinis ir kultūrinis turistinių išteklių potencialas.<br />
Išskiriama Pietų Afrika ir šios valstybės: Pietų Afrikos Respublika, Botsvana<br />
ir Namibija, verta paminėti ir paskutiniame poskyryje apžvelgtą Rytų Afrikos regioną<br />
Keniją.<br />
Vadovėlis baigiamas turizmo plėtros perspektyvomis. Autoriai akcentuoja, kad turistų<br />
skaičius ateityje didės. Tai verčia turizmo srityje dirbančius žmones taikytis prie<br />
permainų, pabrėžiama, kad būtina rūpintis teikiamų paslaugų kokybe, jų įvairove. Minima,<br />
kad turizmo sektoriaus plėtrai įtakos turi turizmo politika ir teisinė bazė. Ne<br />
mažesnę reikšmę turizmo plėtrai turi ir vietinių gyventojų (bendruomenių) požiūris į<br />
turistus. Įtakos ateityje turės ir kintantys turistų motyvai, prioritetai, gyvenimo būdas.<br />
Tai paveiks kelionių tikslus ir kryptis, keliavimo būdus.<br />
Ateityje, leidžiant naujus leidimus, šią monografiją galima būtų papildyti skyreliu<br />
apie turistinę literatūrą (kelionių vadovai, jų klasifikacija ir populiariausios leidyklos)<br />
ir žemėlapius (jų klasifikavimas). Ateityje, tobulinant tokio tipo leidinius, galima būtų<br />
pasiūlyti naudoti daugiau žemėlapių – regioninių ir teminių.<br />
Taigi ši monografija – pirmoji originali lietuviška publikacija, kuri suteiks turizmą<br />
studijuojantiems studentams ir šioje srityje dirbantiems specialistams svarbios informacijos<br />
apie turizmo bei kelionių geografiją, kelionių ypatumus, jų organizavimo<br />
veiksnius. Studentai galės sėkmingai pasinaudoti mokslininkų sukaupta informacija<br />
rengdamiesi egzaminams ir rašydami darbus. Turizmo organizatoriai turėtų atkreipti<br />
dėmesį į autorių pateiktus turizmo veiksnius: kelionių organizatorių profesionalumas,<br />
160
RECENZIJOS<br />
gidų ir kitų specialistų kvalifikacija, turistus priimančių bendruomenių svetingumas,<br />
kelionių laiko parinkimas, turistų amžius, išsimokslinimas, interesai (pastarieji Lietuvos<br />
turizmo sektoriuje ypač aktualūs). Ši knyga gali būti naudingas ir su šalimi, į kurią<br />
ketina vykti atostogauti, norintiems susipažinti turistams, kaip vadovėlis, pradžiamokslis<br />
būsimoms kelionėms. Ji leis geriau suvokti kelionės prasmę, jos visokeriopo<br />
išnaudojimo galimybes.<br />
Dr. Brigita Žuromskaitė<br />
Mykolo Romerio <strong>universitetas</strong><br />
161
RECENZIJOS<br />
162
ISSN 1392-3137. TILTAI, <strong>2011</strong>, 1<br />
EUROPOS MOKSLO KONTEKSTAS JŪRINĖJE EDUKACIJOJE<br />
Lileikis, S. (<strong>2011</strong>). Kultūrinės ir psichosocialinės jūrinės edukacijos metodologiniai<br />
metmenys. Monografija. Klaipėda: Klaipėdos universiteto leidykla.<br />
Neseniai Klaipėdos universiteto leidykla išleido socialinių mokslų daktaro Sauliaus<br />
Lileikio mokslinę monografiją „Kultūrinės ir psichosocialinės jūrinės edukacijos metodologiniai<br />
metmenys“. Monografijos anotacijoje rašoma, kad jos pagrindą sudaro<br />
mokslinis tyrimas, kurio objektas – vertybinis asmenybės santykis su jūra metodologiniu<br />
kultūrinės ir psichosocialinės edukacijos lygmeniu.<br />
Idealiuoju ugdymo požiūriu asmenybės vertybinio santykio su jūra metodologinio pobūdžio<br />
klausimai monografijoje tiriami įvairiais aspektais: aptariami jūrinio mentaliteto<br />
dvasios kultūros raiškos bruožai, apibūdinamas ekstremalaus jūrininkų darbo psichoedukacinis<br />
kontekstas, atskleidžiama socialinė komunikacija multikultūrinėje jūrininkystėje,<br />
tarptautinės jūrininkų sielovados teorijos ir praktikos ryšys. Jūrinio asmenybės ugdymo<br />
metodologiniai metmenys konceptualiuoju ir empiriniu lygmenimis teikiami bei vertinami<br />
šių laikų jūrininkystės tikrovės aksiologinės reikšmės sąlygomis.<br />
Mokslinė marinistika Lietuvos, jūrinės valstybės, andragogikoje – beveik nekelta<br />
problema. Todėl S. Lileikio mokslinių jūrinės edukacijos teorinių ir empirinių tyrimų<br />
iškėlimas į metodologinį lygmenį Europos kontekste yra naujas, labai aktualus ir savalaikis.<br />
Atsižvelgdamas į tai, kad jūrinis asmenybės ugdymas kompleksiniu požiūriu<br />
grindžiamas visų žmogaus galių plėtotės koncepcija, autorius sėkmingai aktualizuoja<br />
fiziologinių, psichologinių ir dvasinių asmens poreikių edukacinio tenkinimo, sąveikaujant<br />
su jūra, galimybę.<br />
Orientuojantis į lietuvių bei gausius užsienio mokslinės marinistikos tyrimų duomenis<br />
ir remiantis edukologijai priimtina epistemologine tyrimų baze, korektiškai suformuluota<br />
mokslinė problema, kurią sudaro vertybinio asmenybės santykio su jūra<br />
raiška metodologiniu lygmeniu ir adekvačiai daugiadalykiniu lygmeniu monografijoje<br />
susisteminti kultūriniai psichosocialiniai šio santykio ugdomojo pobūdžio parametrai.<br />
Pirma. Jūrinės edukacijos požiūriu monografijoje atskleisti jūrinio mentaliteto<br />
dvasios kultūros bruožai, apibūdinta jūrinė mintis, siejant ją su Europos kultūros sakralinėmis<br />
ištakomis, apibrėžti jūrinio lietuvių mentaliteto mitologiniai kontūrai.<br />
Viduržemio jūros baseino krikščionėjanti civilizacija prieš du tūkstantmečius pamažu<br />
pradėjo įgyti europietiško mentaliteto bruožų: istorinės tradicijos dėsningos raidos<br />
sampratą, išsilaisvinimą iš gamtos vergijos, dvasios gelmę ir kilnesnį kūrybiškumą,<br />
apsisprendimo bei pasirinkimo laisvę, demokratinio valdymo realizacijos idėjinę<br />
bazę. Jų pagrindu reiškiasi naujausių laikų Europos sąmonės sakralumo požymiai.<br />
Monografijoje atskleista, kad visame Šventajame Rašte galima sekti jūrine linija.<br />
Reikšminga, kad žodžiu jūra daugiausia reiškiama Dievo galybė, kiek mažiau – geografinis<br />
matmuo. Biblija natūraliai atspindi ir drauge patvirtina jūros bei jūrinės aplinkos<br />
reikšmę Viduržemio jūros Europos civilizacijoje vystantis Šventajai istorijai ir<br />
formuojantis jūrinį mentalitetą atitinkančiai sakralinei kultūrai.<br />
163
RECENZIJA<br />
Jūrinio lietuvių mentaliteto mitologinė analizė atskleidė, kad jūrinė lietuvių mitologija<br />
yra vos įžvelgiama. Vandenys lietuvių mitologijoje paprastai atstovauja pražūties<br />
erdvei ir tik sausuma laikoma esanti dieviškos kilmės. Apskritai baltų gentys vandenį<br />
gerbė ir teikė jam dieviškosios prasmės savybių. Jų tikėjimas vandens šventumu atsispindi<br />
Lietuvoje gausiuose hidronimuose, kurie turi šaknį švent-. Dažnai aptinkama<br />
lietuvių mitų apie gyvąjį bei terapinį vandenį.<br />
Vertingas pastebėjimas, kad pagoniškosios lietuvių sakmės, perduotos iš kartos į<br />
kartą, yra natūraliai sumišusios su krikščioniškosios pasaulėžiūros bruožais. Etiologinių<br />
sakmių motyvai nėra pagoniškųjų laikų grynuoliai. Lietuvių sąmonė ir tradiciškai<br />
perimtos etinės kategorijos realiai yra labiau krikščioniškos. Egzistuoja ryškus atotrūkis<br />
nuo ikikrikščioniškosios sąmonės. Senieji vandens tabu archetipai šiandien tik iš<br />
dalies gali veikti lietuvio sąmonę. Krikščionybė ir ateizmas desakralizavo gamtą, o<br />
nauja pasaulėjauta natūros atžvilgiu atveria palankesnes jūros apvaldymo perspektyvas.<br />
Prielaidas jūrinėje valstybėje ugdyti jūrinį mentalitetą ir jūrinę pilietinę sąmonę<br />
sudaro praktinė jūrinė veikla ir susiformavusios jūrinės edukacijos tradicijos.<br />
Antra. Egzistencinio jūrinio santykio pjūvio, jūros ir asmenybės psichoanalizės<br />
lygmens tyrimu monografijoje išanalizuotas žmogaus santykio su jūra giluminis matmuo,<br />
atskleista jūrinio ugdymo psichofelicitologinė linija, įvertinta jūrinės studentų<br />
savimonės ugdymosi būklė.<br />
Jūros krantas egzistenciškai interpretuojamas įvairiomis asmenybei ugdyti reikšmingomis<br />
sąvokomis. Tai susitikimo, laikinumo, išsiskyrimo vieta. Krante kyla dviejų<br />
to paties pasaulio dimensijų sąlyčio įtampa tarp buvimo ir judėjimo pirmyn, kur jau<br />
nebe, bet kartu ir dar ne. Krantas, kaip neapibrėžta kategorija, yra realus, patikimas,<br />
mistinis ir metafizinis ribos ženklas tarp natūros ir kultūros, vientisa natūralizmo ir<br />
transcendentalumo opozicija, edukacinė transcendavimo ir laimės pajautos prielaida.<br />
Jūros ir asmenybės santykio psichoanalizėje teikiama psichoanalitiniam ugdymui<br />
reikšmingų įžvalgų, kad žmogaus dvasiai būdingi jo vidinio pasaulio ir jūros priekrantės<br />
atitikmens išgyvenimai. Plėtojama paralelė tarp jūros ir žmogaus sielos, pasąmonės,<br />
iš kurios į sąmonės sritį iškeliami seniai išgyventi konfliktai, bei motinos archetipo.<br />
Konstatuojamas pasąmoninis troškimas grįžti į motinos įsčias. Erotiniu ir mitologiniu<br />
lygmeniu apibūdinamas somatinis santykis su vandeniu. Psichoanalizė, ypač<br />
psichoterapijos praktikoje, padeda suprasti žmogaus vidinį pasaulį, tobulėti.<br />
Jūrinio ugdymo psichofelicitologinė linija nurodo, kad aktualu puoselėti jūrinę laimę,<br />
asmenybei vertybiškai sąveikaujant su jūra, atsižvelgiant į biologinį, psichologinį<br />
ir dvasinį jūrinio ugdymo aspektą. Žmonėms siekiant subjektyviai suvokiamos laimės,<br />
vertybinis jų ryšys su jūra išreiškia intensyvų santykį su jūros gėrybėmis, kurios gali<br />
žmogui teikti laimę. Santykis su jūra išgyvenamas ambivalentiškai. Sąveikaujant su ja<br />
rekreaciniu lygmeniu, konstatuojama jūrai būdinga magiška traukos galia.<br />
S. Lileikio atliktas būsimų jūrininkų vertybinio santykio su jūra fenomenologinis<br />
tyrimas atskleidė, kad išplaukusių jūreivystės studentų sąveika su jūra kognityviuoju<br />
lygmeniu reiškiasi mąstymu apie namus, socialinę atskirtį, didesnę brandą, gyvenimo<br />
įprasminimą. Studentams, esantiems prie jūros, būdingas mintinis atsipalaidavimas,<br />
estetinės aplinkos, darbo jūroje, transcendavimo virš kasdienybės, tapsmo geresniu<br />
žmogumi suvokimas.<br />
164
RECENZIJA<br />
Jūrininkams rengti aktualiu tyrimu nustatyta, kad emocinis būsimų jūrininkų ryšys<br />
su jūra daugiausia reiškiasi baime, vienatve, namų ilgesiu. Būdami prie jūros studentai<br />
paprastai išgyvena atsipalaidavimą, ramybę, kitus teigiamus ir neigiamus jausmus,<br />
kurie kyla prisiminus darbą jūroje. Aspiraciniam studentų santykiui su jūra būdingi<br />
jūrininko karjeros siekiai, gyvenimo planavimas, ryžtas asmenybiškai ir profesiškai<br />
tobulėti. Būdami prie jūros jie siekia išplaukti, ryžtasi puoselėti dvasingumą, planuoja<br />
karjerą. Vyraujančias su jūra susijusias jūreivystės studentų aspiracijas sudaro šeimai<br />
išlaikyti reikšminga jūrininko karjera, noras pamatyti pasaulį, pažinti skirtingas etnokultūras.<br />
Jūrinis gyvenimo stilius daugiausia reiškiasi sunkiu atsakingu darbu, uždarbio<br />
leidimu krante, vyrišku elgesiu, socialiai reikšminga veikla, kelionėmis, jūrinėmis<br />
tradicijomis.<br />
Trečia. Profesinio rengimo požiūriu apibūdintas ekstremalaus jūrininkų darbo psichoedukacinis<br />
kontekstas, išryškinti emociniai jūrininkų išgyvenimai uždarose techninėse<br />
sistemose, išanalizuotos jūrininkų adaptacijos galimybės, apibūdintos jūrininkų<br />
psichoprofilaktikos edukacinės gairės, atskleista būsimų jūrininkų psichoprofilaktinė<br />
pozicija.<br />
Monografijos autorius tyrimu nustatė, kad racionalizuojant darbo ir poilsio režimą,<br />
galima valdyti monotonijos jausmą. Vienatvės būsena lemia abstraktesnio lygmens<br />
egzistencinius prasminius klausimus, kuriems profesionaliai pasirengti tikslingai išnaudotinos<br />
sociohumanitarinių mokslų galimybės jūreivystės studijose. Adekvati savigarba<br />
ir dvasios turtingumas lemia sėkmingo vienišumo valdymo gebėjimus.<br />
Komunikacinė jūrininkų elgsena kinta, ilgesnį laiką praleidus atskirtį išgyvenančioje<br />
izoliuotoje grupėje. Monografijoje aktualizuojama, kad pozityvi filosofija, elementarusis<br />
altruizmas, meilė savo darbui ir gebėjimas valdytis sunkiose situacijose pagrindžia<br />
psichologinį jūrininko parengtumą darbui socialinės atskirties sąlygomis. Privatumą<br />
ir asmenybiškumą saugantys skaitymo bei minčių rašymo procesai padeda ištverti<br />
socialinėje atskirtyje.<br />
Darbo jūroje tyrimuose mokslininkai informacijos neapibrėžtumą aiškina kaip ryškų<br />
stresorių. S. Lileikio monografijoje išskirti jūrų pramonei būdingiausi su stresu susiję<br />
profesiniai veiksniai: ilgos darbo valandos, reguliarios jūrų versle vykstančios reformos,<br />
socialinė atskirtis, sudėtingos darbo sąlygos, ribotas laisvalaikis. Vis dėlto<br />
žmogaus, kaip sistemos, psichofiziologiniai mechanizmai išgyvenant pavojų aktyvina<br />
asmens veiklą, koncentruoja mąstymą. Savo darbą atitinkamai mylinčių jūrininkų pavojaus<br />
išgyvenimai sukuria iššūkių situacijas, kuriose kūrybiškai reikšdamiesi jie gali<br />
išgyventi egzistencinį džiaugsmą, pagrindžiantį asmenybės vertybinio santykio su jūra<br />
pozityviosios plėtotės edukacinio-psichofelicitologinio pobūdžio potencialą.<br />
S. Lileikio atlikta jūrininkų adaptacijos darbe ir gyvenimo krante metaanalizė rodo,<br />
kad egzistuoja asmens psichofiziologinio rezervo ribotumo problema, tačiau teisingos<br />
jūrininkystės praktikos ir edukacijos metodologijos realizavimas ekstremaliomis sąlygomis<br />
lemia sėkmingą adaptaciją. Psichoprofilaktika kaip ekstremalaus santykio su<br />
jūra vertybinio-psichosocialinio pobūdžio edukacinis kompensatorius iš dalies kompensuoja<br />
neigiamą ypatingo darbo jūroje poveikį. Reguliari psichoprofilaktikos edukacinių<br />
gairių sklaida jūreivystės studijose yra būtina.<br />
165
RECENZIJA<br />
Būsimų jūrininkų psichoprofilaktinės pozicijos tyrimu nustatyta, kad tendencijos<br />
tirtose amžiaus grupėse yra panašios. Ankstyvosios jaunystės pabaigai atstovaujančių<br />
pirmo kurso jūreivystės studentų atsakymuose dominuoja veikiau idealistinė jų profilaktinės<br />
pozicijos kryptis. Brandesnė ir praktiškesnė profilaktinė pozicija būdinga vidurinės<br />
jaunystės pradžios – trečio kurso – studentams.<br />
Monografijoje teikiama aktualių tyrimais pagrįstų siūlymų jūreivystės studentų<br />
profilaktinės pozicijos korekciniam ugdymui, kurį tikslinga organizuoti sportinio, meninio,<br />
autoriteto įtakos, gamtinio, estetinio, saikingumo, darbinio bei pasaulėžiūrinio<br />
ugdymo kaip psichoprofilaktinio jų orientavimo kryptimis. Kilniai rūpindamiesi ekstremalaus<br />
savo darbo psichohigiena jūrininkai išlieka fiziškai ir dvasiškai sveiki, puoselėja<br />
teigiamą ryšį su artimaisiais, įžvelgia aplinkos grožį, puoselėja saikingumą,<br />
dirbdami patiria pasitenkinimą, geba savo gyvenimą įprasminti pasirinktos filosofinės<br />
ar religinės pasaulėžiūros pagrindu.<br />
Ketvirta. Brėžiant socialinės komunikacijos multikultūrinėje jūrininkystėje liniją,<br />
monografijoje išplėtota multikultūrinės jūrininkystės prognostinė prosocialumo ugdymo<br />
metodologija, nustatyta jūreivystės studentų komunikacinė pozicija, pagrįstai siūlomos<br />
edukacinės jos kaitos kryptys.<br />
Socialinės komunikacijos multikultūrinėje jūrininkystėje lygmeniu nustatyti altruizmo<br />
ir jūrininkystės raidos dinamikos bruožai. Ontologinio altruizmo transcendentinis<br />
vertinimas tampa reikšmingas, kai giliai išgyvenama asmeninė kančia. Multikultūrinės<br />
jūrininkystės požiūriu pavieniai tautinių grupių mentaliteto skirtumai egzistuoja<br />
kaip tipiškos tendencijos, tačiau jų nedera absoliutinti. Istoriniai, ekonominiai ir etniniai<br />
veiksniai lemia multikultūrinės jūrininkystės dinamiką. Ontologiniu lygmeniu<br />
tautiniai skirtumai esminių interkultūrinės jūrininkų komunikacijos barjerų nesudaro,<br />
jiems esant platesnio intelektualinio akiračio. Edukaciniu požiūriu altruizmas, ypač<br />
verbalinės komunikacijos logoterapiniu lygmeniu, gali reikštis kaip jūrininkų savitarpio<br />
kultūrinimo ir psichoprofilaktikos dalis.<br />
Monografijoje keliama kilni ir gana nauja idėja, kad altruizmas, kaip elementaraus<br />
bendradarbiavimo motyvas, yra natūralus ir praktiškai taikytinas užmezgant kontaktą<br />
su kitu žmogumi. Autorius rekomenduoja, kad rengiant jūrininkus tikslinga formuoti<br />
kompleksinę ir universalią altruizmo sampratą. Žmogiškajam veiksniui esmingai veikiant<br />
laivybos saugumą, jūrininkų rengimas turi būti (daug kur, ypač Rytų Europoje, ir<br />
yra) visapusiškai orientuotas į technologinio ir dvasinio jūrininkų rengimo dermę,<br />
šiuolaikiškai plėtojant jų psichosocialines kompetencijas dirbti multikultūrinėmis nūdienos<br />
globalizuoto verslo sąlygomis.<br />
S. Lileikio atlikto komunikacinės būsimų jūrininkų pozicijos tyrimo rezultatai, pateikti<br />
monografijoje, rodo, kad šios pozicijos ir etninių, etinių, religinių bei politinių jų<br />
nuostatų būklės tendencijas sudaro įvairūs problemišką tarpusavio bendravimą atspindintys<br />
rezultatai: apie komunikaciją, etinę, religinę, politinę pozicijas studentai daugiau<br />
žino, nei kokybiškai bendrauja. Teigiamai vertinami būsimų jūrininkų patiriami<br />
pozityvūs emociniai išgyvenimai etninės, etinės ir politinės pozicijos atžvilgiu, tačiau<br />
mažiau domimasi religine ir politine bendravimo partnerio pozicija.<br />
Jūreivystės studentų komunikacinės pozicijos ir filosofinių jų nuostatų koreliacijoms<br />
būdingi dėsningumai atskleidė, kad siekdami bendrauti būsimi jūrininkai labiau<br />
166
RECENZIJA<br />
domisi etninėmis, etinėmis ir religinėmis partnerio nuostatomis, tačiau jiems nepavyksta<br />
savo žinių apie asmens nuostatas paversti sėkmingu tarpusavio bendravimu.<br />
Emociniu lygmeniu nustatyta šiek tiek ryškesnė tautinės diskriminacijos tendencija,<br />
nes studentai geriau jaučiasi bendraudami etinių, religinių, iš dalies politinių nuostatų<br />
pagrindu, blogiau – etninių. Netolerantiškas respondentų požiūris į etnines, neretai –<br />
religines bendravimo partnerių nuostatas negali praturtinti jų komunikacijos. Todėl<br />
autorius tikslingai siūlo labiau puoselėjant tolerancijos dvasią tobulinti būsimų jūrininkų<br />
komunikacijos kompetencijų ugdymą.<br />
Penkta. Jūrininkų sielovados požiūriu atskleistas konceptualusis jūrininkų sielovados<br />
pagrindas, nustatytos jūrininkų sielovados raidos tendencijos, išryškinti šiuolaikinės<br />
jūrininkų sielovados praktikos momentai, diagnozuota būsimų jūrininkų psichinės<br />
savireguliacijos būklė.<br />
Išanalizavęs konceptualųjį jūrininkų sielovados pagrindą, S. Lileikis teigiamai vertina<br />
pozityvų žmogiškojo veiksnio pastoracinį stiprinimą, siekiant užtikrinti didesnį<br />
laivo įgulos ir technikos saugumą jūroje metodologiniu žmogaus fiziologinės, psichologinės,<br />
dvasinės prigimties poreikių ir asmenybės koegzistencinės-transcendentinės<br />
paskirties požiūriu. Lietuvos andragogikos kontekste labai vertinga nauja mintis, kad<br />
sielovadinę veiklą galima laikyti jūrininko asmenybės visapusiško ugdymo veiksniu.<br />
Monografijoje konstatuojama, kad praktinės jūrininkų sielovados raidos pradžioje jūrininkai<br />
remti neorganizuotai. Nors Bažnyčia vykdė rūpinimosi vargšais misiją, tačiau<br />
ankstyvaisiais viduramžiais dar nebuvo susiformavęs teigiamas požiūris į krikščioniškosiomis<br />
vertybėmis grįstą paramą jūrininkams dėl abipusio nepažinimo. Vėlyvaisiais viduramžiais<br />
organizuočiau kelti jūrininkų socialinių garantijų klausimai, kūrėsi laivų savininkų<br />
organizacijos jūrininkams remti. Poreformacinėje epochoje protestantiškoji<br />
krikščionybės šaka rūpinosi tenkinti socialinius-buitinius jūrininkų poreikius.<br />
XIX amžiuje globos, švietimo, slaugos funkcijos perkeltos į jūrininkų namus. Vis daugiau<br />
steigta sielovadinių Jūrininkų misijų jūrinėse pasaulio valstybėse. XX amžiuje evangeliškųjų<br />
ir katalikiškųjų jūrininkų misijų veikla tapo intensyvesnė, bet dėl karų tik šeštajame<br />
dešimtmetyje jūrininkų sielovados klausimai pradėti spręsti tarptautiniu mastu. Šiuolaikinės<br />
jūrininkų sielovados praktika organizuojama atsižvelgiant į bazinius jūrininkų<br />
orumo išsaugojimo psichofiziologinės, dvasinės, hodegetinės reikšmės poreikius.<br />
S. Lileikis tyrimu nustatė, kad ugdymo požiūriu reikšminga, jog katalikiškosios ir<br />
evangeliškosios Jūrininkų misijos klubuose jūrininkai gali tenkinti visų lygių konstruktyvios<br />
jų rekreacijos poreikius. Laivo negalintys palikti jūrininkai būna lankomi<br />
laivuose siekiant plėtoti informacinę komunikaciją. Eksperimentiniai projektai parodė,<br />
kad kunigo plukdymas krovininiame laive gali užtikrinti santykinai didesnį saugumą<br />
jūroje. Lietuvoje, Klaipėdos jūrininkų centre, bendradarbiaujant su jūrų kapeliono institutu,<br />
numatyta galimybė krikščioniškajai jūrininkų psichoedukacijai.<br />
Ištyręs būsimų jūrininkų psichinės savireguliacijos būklę, mokslininkas nustatė,<br />
kad bendro pobūdžio kasdienio jų sėkmingo elgesio rezultatai yra geri, daugumos respondentų<br />
fizinio ir dvasinio pasitenkinimo pozicija – teigiama. Kasdienės socialinio<br />
pobūdžio situacijos lygmeniu daugumos studentų lankstaus, kūrybiško, oraus bendravimo<br />
rezultatai – priimtini. Vyrauja gera būsimų jūrininkų savijauta, kai jie turi įgyvendinti<br />
reikšmingiausius troškimus, tenkinti svarbiausius savo poreikius, pasiekti il-<br />
167
RECENZIJA<br />
galaikius tikslus. Elgesio lygmeniu studentai intensyviai siekia svarbiausių savo gyvenimo<br />
tikslų.<br />
Monografijoje skelbiami nauji reikšmingi tyrimo grupių jūreivystės studentų gebėjimo<br />
keisti savo nuostatas ekstremaliose situacijose rezultatai. Gebėjimas keisti nuostatas<br />
siejasi su jų gebėjimu, siekiant tikslo, pasitelkti įvairias priemones, keisti elgesį,<br />
išbandyti naujus elgesio būdus, oriai bendrauti. Būsimi trečio kurso jūrininkai, išgyvendami<br />
nesėkmę ir grėsmę, geriau geba keisti savo elgesį. Išgyvendami socialinės<br />
reikšmės pavojų tiek pirmo, tiek trečio kurso tyrimo dalyviai daugeliu atvejų geba užsiimti<br />
adekvačia veikla. Todėl rengiant jūrininkus tikslinga didesnį dėmesį skirti jūrinės<br />
savivokos, kasdienio pasitenkinimo patirties, pozityvaus jausmų įprasminimo,<br />
lankstesnio bendravimo efektyvesnei psichoedukacinei plėtotei.<br />
Mokslinėje monografijoje S. Lileikio susisteminti teorinio ir empirinio tyrimo rezultatai<br />
pirmiausia reikšmingi jūriniam asmenybės ugdymui jūrininkų rengimo institucijose.<br />
Kadangi monografija aprėpia platų mokslinės marinistikos edukologiniu požiūriu<br />
spektrą, teikiami duomenys gali būti naudingi visiems asmenybine sąveika su jūra<br />
besidomintiesiems. S. Lileikis naujos ir specifinės problematikos tyrimo duomenimis<br />
praturtina Lietuvos ir visos Europos andragogikos mokslą bei atveria naujas kryptis<br />
šios srities tyrinėjimams.<br />
Prof. habil. dr. Ona Tijūnėlienė<br />
<strong>2011</strong> 01 20<br />
168
ISSN 1392-3137. TILTAI, <strong>2011</strong>, 1<br />
Trumpai apie autorius<br />
Janis Bisenieks – Latvijos žemės ūkio<br />
akademijos doktorantas.<br />
Moksliniai interesai: ekonomika, logistika.<br />
Adresas: Irlavas street 4–15, Riga,<br />
LV-1046 Latvia.<br />
El. paštas: janis.bisenieks@rpiva.lv<br />
Audrius Bitinas – daktaras, Mykolo<br />
Romerio universiteto Darbo teisės ir<br />
socialinės apsaugos katedros docentas.<br />
Moksliniai interesai: socialinės apsaugos<br />
administravimas, socialinės apsaugos teisė,<br />
tarptautinė ekomonika.<br />
Adresas: Ateities g. 20, Vilnius.<br />
Tel.: +370 6 86 20 402.<br />
El. paštas: audriusb@mruni.lt<br />
Remigijus Čiegis – prof. habil. dr.<br />
Klaipėdos universiteto Vadybos katedros<br />
Socialinių mokslų fakultetas.<br />
Moksliniai interesai: aplinkos ekonomika,<br />
darnus regionų vystymas.<br />
Adresas: Minijos g. 155, LT-93185<br />
Klaipėda. Tel:. 8 46 39 85 96; 8 46 39 85 97.<br />
El. paštas: r.ciegis@evf.vdu.lt<br />
Brigita Kreivinienė – daktarė (socialiniai<br />
mokslai), Klaipėdos universiteto Sveikatos<br />
mokslų fakulteto Socialinio darbo katedros<br />
asistentė.<br />
Moksliniai interesai: negalės<br />
psichosociologija, darbo su specialių<br />
poreikių vaikais metodai, gyvūnų terapija,<br />
gyvenimo kokybė.<br />
Adresas: Herkaus Manto g. 84,<br />
LT-92294 Klaipėda.<br />
El. paštas: b.kreiviniene@muziejus.lt<br />
About the Authors<br />
Janis Bisenieks – PhD student Latvia<br />
University of Agriculture, Faculty of<br />
Economics.<br />
Scientific interests: economics, logistics.<br />
Address: Irlavas street 4–15, Riga,<br />
LV-1046 Latvia.<br />
E-mail: janis.bisenieks@rpiva.lv<br />
Audrius Bitinas – doctor, associate<br />
professor of Mykolas Romeris University,<br />
Department of Labour Law and Social<br />
Security.<br />
Scientific interests: management of social<br />
protection, social protection law,<br />
international economics.<br />
Address: Ateities g. 20, Vilnius, Lithuania.<br />
Phone: +370 686 20 402.<br />
E-mail: audriusb@mruni.lt<br />
Remigijus Čiegis – professor, habil. dr. at<br />
Management Department of Social Science<br />
Faculty, Klaipėda University.<br />
Research interests: environmental<br />
economics, sustainable regional studies.<br />
Address: Minijos g. 155, LT-93185<br />
Klaipeda. Phone: +370 46 39 85 96.<br />
E-mail: r.ciegis@evf.vdu.lt<br />
Brigita Kreivinienė – doctor of social<br />
sciences, Klaipėda University, Faculty of<br />
Health Sciences, Assistant of Social Work<br />
department.<br />
Fields of interests: Psychosociology of<br />
Disability, Working methods with special<br />
needs children and their families, Pet<br />
therapies, Quality of Life.<br />
Address: Herkaus Manto g. 84,<br />
LT-92294 Klaipėda.<br />
E-mail: b.kreiviniene@muziejus.lt<br />
169
Irena Leliūgienė – Kauno technologijos<br />
universiteto, Edukologijos instituto daktarė<br />
(socialiniai mokslai – edukologija),<br />
profesorė.<br />
Moksliniai interesai: socialinis ugdymas<br />
besikeičiančioje visuomenėje, socialinis<br />
darbas bendruomenėje, socialinio ugdymo<br />
lyginamieji tyrimai.<br />
Adresas: K. Donelaičio g. 20,<br />
LT-44239 Kaunas.<br />
El. paštas: ei@ktu.lt<br />
Raimonda Minkutė-Henrickson – Kauno<br />
technologijos universiteto Socialinių mokslų<br />
fakulteto, Edukologijos instituto daktarė<br />
(socialiniai mokslai – edukologija).<br />
Moksliniai interesai: profesinė etika,<br />
socialinio pedagogo etika, aukštojo mokslo<br />
problemos.<br />
Adresas: K. Donelaičio g. 20,<br />
LT-44239 Kaunas.<br />
El. paštas: minkute@ktu.lt<br />
Edgars Ozols – Latvijos žemės ūkio<br />
akademijos doktorantas.<br />
Moksliniai interesai: ekonomika,<br />
privatizacija.<br />
Adresas: Celmu street 5–24, LV-1079 Riga,<br />
Latvia.<br />
El. paštas: edgars.ozols@delfi.lv<br />
Angelė Pakamorienė – Klaipėdos<br />
universiteto Socialinės geografijos katedros<br />
asistentė.<br />
Moksliniai interesai: transporto geografija,<br />
Klaipėdos uosto veikla ir veiklos įtakos<br />
zona, vandenynai ir jūrų transportas,<br />
Europos geografija.<br />
Adresas: H. Manto g. 84, LT-92294<br />
Klaipėda. Tel.: +370 614 88 77 4.<br />
El. paštas: pakamoriene@gmail.com<br />
Irena Leliūgienė – doctor of social sciences<br />
(educational science), professor, the Institute<br />
of Educational Studies, Kaunas University<br />
of Technology.<br />
Fields of scientific interests: individual’s<br />
social education in the society experiencing<br />
transformations, social work in community,<br />
comparative researches of social education.<br />
Address: K. Donelaičio g. 20, LT-44239<br />
Kaunas.<br />
E-mail: ei@ktu.lt<br />
Raimonda Minkutė-Henrickson – doctor<br />
of social sciences (educational science), the<br />
Institute of Educational Studies, Faculty of<br />
Social Sciences, Kaunas University of<br />
Technology.<br />
Fields of scientific interests: professional<br />
ethics, ethics of a social pedagogue,<br />
academic ethics, problems of higher<br />
education.<br />
Address: K. Donelaičio g. 20,<br />
LT-44239 Kaunas.<br />
E-mail: minkute@ktu.lt<br />
Edgars Ozols – PhD student Latvia<br />
University of Agriculture, Faculty of<br />
Economics.<br />
Interests: economics, privatization.<br />
Address: Celmu street 5–24, LV-1079 Riga,<br />
Latvia.<br />
E-mail: edgars.ozols@delfi.lv<br />
Angelė Pakamorienė – Tutor in the<br />
Department of Social geography, Faculty of<br />
Social Sciences, Klaipėda University.<br />
Scientific interests: Transport geography,<br />
activity and hinterland of Klaipėda port, The<br />
oceans and marine transport, Geography of<br />
Europe.<br />
Address: H. Manto 84, LT-92294 Klaipėda.<br />
Phone: +370 614 88 77 4.<br />
E-mail: pakamoriene@gmail.com<br />
170
Lina Paulauskaitė – Kauno technologijos<br />
universiteto edukologijos mokslų magistrė.<br />
Moksliniai interesai: socialinė pedagogika,<br />
socialinio pedagogo etika, socioedukacinis<br />
dabas bendruomenėje, ikimokyklinio<br />
amžiaus vaikų socialinis ugdymas.<br />
Adresas: K. Donelaičio g. 20, LT-44239<br />
Kaunas.<br />
El. paštas: ei@ktu.lt<br />
Jolita Ramanauskienė – Kauno<br />
technologijos universiteto Socialinių mokslų<br />
fakulteto Regionų plėtros katedros lektorė.<br />
Moksliniai interesai: darnus regionų<br />
vystymas.<br />
Adresas: K. Donelaičio g. 20, LT-44239<br />
Kaunas.<br />
El. paštas: jolita.ramanauskiene@ktu.lt<br />
Darius Rekis – Klaipėdos universiteto<br />
Informacijos ir ryšių su visuomene skyriaus<br />
vedėjas, Edukologijos krypties doktorantas.<br />
Mokslinių interesų sritys: nevyriausybinių<br />
organizacijų sektorius, jaunimo socialinis<br />
dalyvavimas, neformalusis ugdymas.<br />
Adresas: H. Manto g. 84, LT-92294<br />
Klaipėda.<br />
El. paštas: darius.rekis@ku.lt<br />
Stefanenkova Evelina – Klaipėdos<br />
universiteto socialinės geografijos<br />
specialybės studentė.<br />
Tyrimų sritis: gyventojų geografija.<br />
El. paštas: evelinkin@gmail.com<br />
Giedrė Strakšienė – edukologijos<br />
doktorantė, Klaipėdos <strong>universitetas</strong>.<br />
Moksliniai interesai: dramos pedagogika,<br />
ugdymas menu, komunikacinės<br />
kompetencijos ugdymas vaidybine veikla.<br />
Adresas: Vytauto g. 2–6, LT-92140<br />
Klaipėda. Tel.: 8 46 39 87 72.<br />
El. paštas: giedre@ik.ku.lt<br />
Lina Paulauskaitė – master of educational<br />
science, Kaunas University of Technology.<br />
Fields of scientific interests: social<br />
pedagogics, ethics of a social pedagogue,<br />
socio-educational work in a community,<br />
social education of preschool children.<br />
Address: K. Donelaičio g. 20, LT-44239<br />
Kaunas.<br />
E-mail: ei@ktu.lt<br />
Jolita Ramanauskienė – lector at Regional<br />
Development Department of Social Science<br />
Faculty, Kaunas Technological University.<br />
Research interests: sustainable regional<br />
studies.<br />
Address: K. Donelaicio g. 20, LT-44239<br />
Kaunas.<br />
E-mail: jolita.ramanauskiene@ktu.lt<br />
Darius Rekis – the head of Department of<br />
Information and Public Relations at<br />
Klaipeda University, Phd student of<br />
Educology.<br />
Scientific interests: sector of NGO, youth<br />
social participation, informal education.<br />
Addressas: H. Manto g. 84, LT-92294<br />
Klaipėda.<br />
E-mail: darius.rekis@ku.lt<br />
Stefanenkova Evelina – student in social<br />
geography of Klaipėda University.<br />
Research interest: geography of population.<br />
E-mail: evelinkin@gmail.com<br />
Giedrė Strakšienė – PhD student in a<br />
Faculty of Pedagogy at Klaipėda University.<br />
Scientific interest: drama pedagogy,<br />
communicative competence, development of<br />
communicative competence in drama<br />
activity.<br />
Adresas: Vytauto g. 2–6, LT-92140<br />
Klaipėda. Phone: +370 46 39 87 72.<br />
E-mail: giedre@ik.ku.lt<br />
171
Kęstutis Trakšelys – doktorantas,<br />
Klaipėdos universiteto Tęstinių studijų<br />
jaunesnysis mokslo darbuotojas,<br />
Andragogikos katedros asistentas.<br />
Adresas: Sportininkų g. 13, LT-93185 Klaipėda.<br />
Tel.: + 370 615 91 65 1.<br />
El. paštas: kestutistrak@mail.com<br />
Ligita Šimanskienė – profesorė, daktarė.<br />
Klaipėdos universiteto Socialinių mokslų<br />
fakulteto Vadybos katedra, Regioninės<br />
politikos ir planavimo centras.<br />
Moksliniai interesai: organizacinės kultūros<br />
tyrimai, ĮSA, konfliktų tyrimai<br />
organizacijose, komandinis darbas, kultūrų<br />
skirtumai, darnus regionų vystymas.<br />
Adresas: Minijos g. 155, LT-93185 Klaipėda.<br />
Tel:. 8 46 39 85 96;<br />
faks: 8 46 39 85 97.<br />
El. paštas: ligita_simanskiene@yahoo.com<br />
Jolanta Vaičiulienė – socialinio darbo<br />
magistrė, Klaipėdos universiteto Sveikatos<br />
mokslų fakulteto Socialinio darbo katedros<br />
asistentė.<br />
Moksliniai interesai: socialinis darbas,<br />
vertybės socialiniame darbe, savarankiško<br />
darbo praktika.<br />
Adresas: H. Manto g. 84, LT-92294 Klaipėda.<br />
El. paštas: sdk.svmf@ku.lt<br />
Brigitte Wießmeier – Berlyno<br />
evangeliškojo universiteto profesorė,<br />
daktarė, Socialinio darbo katedros vedėja,<br />
šeimos konsultantė.<br />
Moksliniai interesai: socialinių darbuotojų<br />
rengimas, šeimos politika, socialinis darbas<br />
su šeima.<br />
Adresas: Evangelische Hochschule Berlin,<br />
14167 Berlin, Teltower Damm 118–122.<br />
Tel: +49 30 845 82 225;<br />
fax: +49 30 845 82 217.<br />
El. paštas: wiessmeier@eh-berlin.de<br />
Kęstutis Trakšelys – doctoral student of<br />
Vytautas Magnus University, Younger<br />
Researcher at Continuing Studies Institute,<br />
assistant departament of andragogy of<br />
Klaipėda University.<br />
Address: Sportininkų g. 13, LT-93185 Klaipėda.<br />
Phone: +370 615 91 65 1.<br />
E-mail: kestutistrak @gmail.com<br />
Ligita Šimanskienė – professor, doctor at<br />
Management Department of Social Science<br />
Faculty, Regional Policy and Planning<br />
Centre, Klaipėda University.<br />
Research interests: research on<br />
organizational culture, CRS, sustainable<br />
development, conflict problems in<br />
organizations, teamwork, cultural<br />
differences, sustainable regional studies,<br />
management problems in organizations.<br />
Address: Minijos g. 155, LT-93185 Klaipėda.<br />
Phone: +370 46 39 85 96 8;<br />
fax: +370 46 39 85 97.<br />
E-mail: ligita_simanskiene@yahoo.com<br />
Jolanta Vaičiulienė – master of Social<br />
Work, assistant of the Department of Social<br />
Work, the Faculty of Health Sciences,<br />
Klaipėda University.<br />
Fields of interests: social work, the issue of<br />
values in social work, students practice<br />
organization.<br />
Address: H. Manto g. 84, LT-92294 Klaipėda.<br />
E-mail: sdk.svmf@ku.lt<br />
Brigitte Wießmeier – professor, doctor.<br />
Ethno-sociologist, social worker, family<br />
consultant, chair for social work.<br />
Address: Evangelische Hochschule Berlin,<br />
14167 Berlin, Teltower Damm 118–122.<br />
Phone: +49 30 845 82 225;<br />
fax: +49 30 845 82 217.<br />
E-mail: wiessmeier@eh-berlin.de<br />
172
Stasys Vaitekūnas – profesorius,<br />
habilituotas daktaras. Klaipėdos universiteto<br />
Socialinės geografijos katedra.<br />
Moksliniai interesai: socialinės geografijos<br />
teorija, gyventojų geografija, geopolitika.<br />
El. paštas: stasys.vaitekunas@ku.lt<br />
Stasys Vaitekūnas – professor, dr. habil.<br />
Klaipėda Uuniversity, Department. of Social<br />
Geography.<br />
Scientific interests: theory of social<br />
geography, geography of population,<br />
geopolitics.<br />
E-mail: stasys.vaitekunas@ku.lt<br />
173
ISSN 1392-3137. TILTAI, <strong>2011</strong>, 1<br />
Lietuvos mokslo tarybos kolegijos<br />
2000 m. vasario 23 d. nutarimo Nr. V-3 priedas<br />
LIETUVOS MOKSLO LEIDINIŲ,<br />
kuriuose publikuoti mokslo straipsniai pripažįstami suteikiant<br />
mokslo laipsnį,<br />
SPECIALIOJO SĄRAŠO SUDARYMO TAISYKLĖS<br />
Lietuvos mokslo leidinių, kuriuose publikuoti mokslo straipsniai pripažįstami suteikiant<br />
mokslo laipsnį, specialusis sąrašas (toliau – Sąrašas) sudaromas sutinkamai su<br />
“Lietuvos Respublikos mokslo laipsnių ir pedagoginių mokslo vardų sistemos bendrųjų<br />
nuostatų”, patvirtintų Lietuvos Respublikos Vyriausybės 1996 m. lapkričio 13 d.<br />
nutarimu Nr. 1317, 59.1 punktu (Lietuvos Respublikos Vyriausybės 1998 m. balandžio<br />
14 d. nutarimo Nr. 456 redakcija). Sąrašą tvirtina Mokslo ir studijų departamentas<br />
prie Švietimo ir mokslo ministerijos.<br />
Šios taisyklės nustato reikalavimus į Sąrašą įrašomiems leidiniams ir juose skelbiamiems<br />
mokslo straipsniams, taip pat Sąrašo sudarymo tvarką.<br />
1. Reikalavimai į Sąrašą įrašomiems mokslo leidiniams<br />
1.1. Leidinys turi būti aiškiai apibrėžtos ir viešai paskelbtos mokslo tematikos.<br />
1.2. Į leidinio redaktorių kolegiją turi įeiti ne mažiau kaip trijų Lietuvos mokslo ir<br />
studijų institucijų aktyvūs mokslininkai. Rekomenduojama, kad redaktorių<br />
kolegijoje būtų ir užsienio mokslininkų. Tais atvejais, kai dauguma leidinio<br />
straipsnių skelbiama užsienio kalbomis, redaktorių kolegijoje turi būti užsienio<br />
mokslininkų. Kiekviename leidinio numeryje skelbiami visų redaktorių<br />
vardai bei pavardės, jų atstovaujama institucija, mokslo kryptis. Kiekvienas<br />
redaktorių kolegijos narys turi aktyviai prisidėti prie leidinio rengimo – vadovauti<br />
kuriam nors leidinio barui, vertinti jame skelbiamus darbus ir pan.<br />
1.3. Jeigu leidinyje publikuojami ne vien mokslo straipsniai, mokslinė leidinio dalis<br />
turi būti aiškiai atskirta nuo kitų dalių ir sudaryti ne mažiau kaip pusę<br />
kiekvieno leidinio numerio apimties.<br />
1.4. Jeigu leidinys leidžiamas tik elektroniniu būdu (be poligrafinės versijos), jam<br />
taikomas dar vienas reikalavimas: turi būti garantuotas ilgalaikis visų leidinio<br />
numerių saugojimas neelektroninėje laikmenoje – pačioje redakcijoje, Lietuvos<br />
nacionalinėje Martyno Mažvydo bibliotekoje ir Lietuvos mokslų akademijos<br />
bibliotekoje.<br />
1.5. Periodinis leidinys turi išeiti reguliariai, ne rečiau kaip kartą per metus.<br />
Kiekviename periodinio leidinio numeryje (o kai leidinys išeina dažnai – ne<br />
rečiau kaip viename numeryje per ketvirtį) turi būti skelbiami reikalavimai<br />
pateikiamiems publikuoti darbams ir nurodoma leidinio svetainė<br />
INTERNET’e (ją arba bent INTERNET’o puslapį turi turėti kiekvienas į są-<br />
174
ašą įrašomas periodinis leidinys). INTERNET’o svetainėje arba puslapyje<br />
turi būti išdėstyti reikalavimai leidinyje publikuoti pateikiamiems straipsniams,<br />
skelbiami kelių pastarųjų leidinio numerių turiniai, publikacijų santraukos,<br />
kita redakcijos informacija.<br />
2. Reikalavimai leidinyje skelbiamiems mokslo straipsniams<br />
2.1. Mokslo straipsnyje turi būti suformuluotas mokslinių tyrimų tikslas, aptartas<br />
nagrinėjamos problemos ištirtumo laipsnis, pateikti ir pagrįsti tyrimų rezultatai,<br />
padarytos išvados, nurodyta naudota literatūra.<br />
2.2. Prie straipsnio lietuvių kalba turi būti ne trumpesnė kaip 600 spaudos ženklų<br />
santrauka bent viena iš pagrindinių pasaulio mokslo kalbų (anglų, prancūzų,<br />
rusų, vokiečių), prie straipsnio užsienio kalba – ne trumpesnės kaip 600<br />
spaudos ženklų lietuviška santrauka.<br />
2.3. Kiekvieną straipsnį turi vertinti ne mažiau kaip du redaktorių kolegijos paskirti<br />
recenzentai – aktyvūs mokslininkai; bent vienas iš recenzentų turi būti<br />
ne redaktorių kolegijos narys. Rekomenduojama, kad užsienio kalbomis<br />
skelbiamus straipsnius recenzuotų bent vienas mokslininkas iš ne autoriaus<br />
gyvenamosios valstybės. Recenzentų išvadas redakcija (leidėjas) saugo dvejus<br />
metus po to, kai straipsnis paskelbtas arba kai atsisakyta jį skelbti. Rekomenduojama,<br />
kad recenzentai būtų skiriami konfidencialiai.<br />
2.4. Kiekvieno straipsnio metrikoje turi būti nurodyta, kada jis įteiktas redakcijai,<br />
kada visiškai parengtas publikuoti, institucija(-os), kuriai autorius(-iai) atstovauja,<br />
autorių adresai (ir elektroninio pašto), leidinio pavadinimas bei numeris,<br />
jo išleidimo metai.<br />
3. Leidinio įrašymo į Sąrašą ir Sąrašo priežiūros tvarka<br />
3.1. Periodiniai mokslo leidiniai į sąrašą įrašomi, jei išleistieji leidinio numeriai<br />
atitinka nustatytus reikalavimus.<br />
3.2. Vienkartiniai mokslo leidiniai (proginiai, konferencijų darbų rinkiniai ir<br />
pan.) į sąrašą įrašomi tik tada, kai yra išleisti ir įvertinti. Leidėjas, argumentuotu<br />
raštu siūlydamas leidinį įvertinti ir įrašyti į Sąrašą, turi pateikti jo egzempliorių<br />
Lietuvos mokslo tarybai.<br />
3.3. Mokslo leidinius įrašyti į sąrašą Mokslo ir studijų departamentui prie Švietimo<br />
ir mokslo ministerijos teikia Lietuvos mokslo taryba, apibendrinusi Tarybos<br />
nuolatinių ekspertų komisijų išvadas, ar leidinys ir jo straipsniai atitinka<br />
nustatytus reikalavimus.<br />
Lietuvos mokslo taryba reguliariai tikrina, ar įrašyti į Sąrašą leidiniai atitinka nustatytus<br />
reikalavimus. Prireikus tikrinti gali ir Mokslo ir studijų departamentas prie Švietimo<br />
ir mokslo ministerijos. Tikrinamųjų leidinių leidėjai ir redaktoriai Lietuvos<br />
mokslo tarybos ir Mokslo ir studijų departamento prie Švietimo ir mokslo ministerijos<br />
ekspertams privalo pateikti redaktorių kolegijos posėdžių protokolus, straipsnių recen-<br />
175
zijas, kitą leidybos dokumentaciją. Nustačiusi, kad leidinys nebeatitinka jam keliamų<br />
reikalavimų, Lietuvos mokslo taryba leidinį iš Sąrašo siūlo išbraukti.<br />
Mokslo ir studijų departamento prie Švietimo ir mokslo ministerijos direktoriaus įsakymai<br />
apie leidinių įrašymą ar jų išbraukimą iš Sąrašo skelbiami „Valstybės žiniose“.<br />
Tarybos pirmininkas prof. habil. dr. Kęstutis Makariūnas<br />
176
Redakcijos pastabos. Straipsnių rengimo reikalavimai<br />
TiltaiBridgesBrücken (socialinių/ ekonomikos mokslų žurnalas)<br />
Autorius, kurie nori publikuoti mūsų žurnale savo straipsnius, maloniai prašome<br />
laikytis šių taisyklių.<br />
Straipsniai, siunčiami redakcijai, turi būti kruopščiai parengti, pridėta viena<br />
recenzija. Prašome atsiųsti du spausdintinius straipsnio egzempliorius (vienas jų bus<br />
atiduodamas redakcijos parinktam recenzentui) ir elektroninę versiją, įrašytą<br />
kompaktinėje plokštelėje (CD) arba atsiųstą el. paštu: stasys.vaitekunas@ku.lt.<br />
Spausdintinė medžiaga ir CD siunčiama „Tiltų“ adresu:<br />
Prof. Stasys Vaitekūnas<br />
„Tiltų“ redakcija<br />
Klaipėdos <strong>universitetas</strong><br />
Herkaus Manto g. 84,<br />
LT-92294 Klaipėda, Lietuva<br />
Tel.: (8 46) 39 89 47 arba 39 88 95<br />
Faksas: (8 46) 39 89 99<br />
Antraštinis (pirmasis) puslapis<br />
Pirmajame straipsnio puslapyje nurodomas tik straipsnio pavadinimas (šrifto<br />
dydis – 12 pt). Tekstas parengtas pagal kalbos, kuria rašoma, taisykles. Atskirame lape<br />
nurodoma: a) autoriaus vardas, pavardė, mokslinis pedagoginis vardas ir laipsnis,<br />
mokslinių interesų sritys; b) institucija, jos adresas, autoriaus telefonas, faksas,<br />
el. paštas. Jei straipsnį parengė keli autoriai, nurodoma jų išdėstymo tvarka.<br />
Pagrindinis tekstas<br />
Rankraštis spausdinamas pagal tekstų rengimo taisykles (*doc), popieriaus<br />
formatas – 4A, nustatant standartinius laukelius ir tarpus tarp žodžių, Times New<br />
Roman 12 šrifto dydžiu. Straipsniai gali būti rašomi lietuvių, anglų, vokiečių ir<br />
prancūzų kalbomis. Gera anglų kalba parašyti straipsniai, remiantis „Oxford English<br />
Dictionary“, yra ypač pageidautini, nes tekstas patenka į tarptautines referuojamų<br />
žurnalų bazes. Visas tekstas (anotacija, paveikslai, lentelės) turėtų sudaryti ne daugiau<br />
kaip 12 puslapių (maždaug 6000 žodžių [tik teksto]). Jei straipsnis parašytas<br />
lietuviškai, būtina santrauka anglų kalba (galima vokiečių ir prancūzų kalbomis), kuri<br />
turėtų sudaryti ne mažiau kaip ⅓ pagrindinio teksto (santraukos patenka į tarptautines<br />
referuojamų žurnalų bazes).<br />
Teksto pradžioje pateikiama iki 300 žodžių anotacija ir 4–7 pagrindiniai žodžiai<br />
(pvz., urbanizacija, ekonomika, gyventojai, švietimas, sociologija, vadyba) lietuvių ir<br />
anglų kalbomis.<br />
Lenteles ir paveikslus (brėžinius) pageidautina pateikti rankraščio pabaigoje, tekste<br />
tiksliai nurodant jų vietą. Tekste nenaudokite išnašų. Jei jos yra būtinos, pažymėkite<br />
jas tekste (1), (2) ir pateikite puslapio apačioje.<br />
177
Lentelės, paveikslai, kitos iliustracijos<br />
Lentelės turi būti numeruojamos arabiškais skaičiais, pavadinimai rašomi lentelės<br />
viršuje. Jei būtina pateikti lentelės paaiškinimų (išnašų), jos nukeliamos į lentelės<br />
apačią, pažymint raidėmis a, b, c ir t. t. Šios išnašos ir lentelės šaltiniai nurodomi<br />
Times New Roman 8 pt šriftu.<br />
Paveikslai numeruojami arabiškais skaičiais, pvz., 1 pav., 2 pav. (kaip ir tekste), ir<br />
pateikiami jų pavadinimai – iliustracijų apačioje. Straipsnyje, kuris parengtas lietuvių<br />
kalba, visų iliustracijų ir lentelių pavadinimus pageidautina pateikti lietuvių ir anglų<br />
kalbomis (pvz., 1 pav. Darbo ištekliai pagal užimtumą; Fig. 1. Labour force by<br />
occupation). Iliustracijos parengiamos taip, kad būtų galima jas koreguoti (sukurtos<br />
kompiuteriu CorelDRAW ar panašiu atitikmeniu): 300 dpi, daugiau kaip 300<br />
skiriamąja geba. Iliustracijų legenda sudaroma balta ir juoda spalvomis (ne daugiau<br />
kaip 5 atspalvių).<br />
Literatūra<br />
Tekste kitų autorių citatos ir duomenys taip nurodomi: cituojamo autoriaus<br />
pavardė, leidinio metai, jei tai citata, – ir puslapis (pvz.: Hammond, 1998, p. 291;<br />
Bučinskas, 2004, p. 7; Vaitekūnas, Martinaitis ir kt., 2006, p. 27; Demografijos<br />
metraštis, 2008, p. 10, 18, 48–34). Literatūros sąrašas sudaromas abėcėlės tvarka,<br />
pvz.:<br />
Hammond, A. (1998). Which World? Scenarios for the 21 st century. London:<br />
Routledge.<br />
Zaninetti, J. M. (2008). Uncertain shores: costal urban settlements at risk.<br />
Tiltai/Bridges/Brücken, vol. 1 (42).<br />
Pardo, P. H. (2006). Firm cooperation in local development. Regional<br />
Development in the Context of the European Union (Edited by S. Vaitekūnas,<br />
L. Šimanskienė, W. Kosiedowski). Klaipėda: KUL.<br />
Vaitekūnas, S., Šimanskienė, L., Palmowski, T. (Editors) (2007). The Recent<br />
Development of the EU: Challenges and Experience. Klaipėda: KUL.<br />
Chemijos terminų aiškinamais žodynas. (2003). Mokslo ir enciklopedijų leidybos<br />
institutas.<br />
Jei dedamas straipsnis iš žurnalo ar straipsnių rinkinio, būtina nurodyti puslapius.<br />
178
Editorial Note<br />
TILTAI*BRIDGES*BRÜCKEN social (economic) sciences<br />
In order to facilitate publication, the authors are kindly requested to submit texts<br />
written according to the rules presented below.<br />
The works submitted to the editor‘s office will be reviewed, therefore, yuo are asked to<br />
send two printed copies (with signatare of author) of the article (one for the editor and one<br />
for the reviewer), and a oppy, DC, or a file delivered in an electronic way to<br />
stasys.vaitekunas@ku.lt, and surface mail addressed to the editorial office:<br />
Prof. Stasys Vaitekunas.<br />
„Tiltai“, Klaipeda University<br />
Herkaus Manto str. 84<br />
LT-92294, Klaipeda, Lithuania<br />
Fax: (+370 46) 39 89 99.<br />
Tel.: (+370 46) 39 89 47.<br />
The authors are kindly asked to make sure the files sent by e-mail or on a oppy or a CD<br />
are identical with the final version of the submitted text.<br />
The title page<br />
The title page should only contain the title without the author’s name and start in the<br />
twelfth verse, and then the text formatted according to the rules.<br />
A separate sheet of paper should include a) the author’s name and surname, b) the full<br />
name and address of the institution with c) the telephone, fax, and e-mail addresses. If there are<br />
several authors you are asked to indicate the main author responsible for correspondence. If the<br />
main author has not been indicated the first listed will play that role.<br />
The main text<br />
The manuscript should be typed in a word processor (*.doc and *.rtf files accepted), in<br />
A4 format with standard margins and spacing for Times New Roman size 12 font. The entire<br />
article (with the abstract, computer-generated figures and tables, and the table of contents)<br />
should not exceed 10 pages in the A4 format (up to 6,000 words if the article consists of the<br />
text only). Include all illustrations in separate *.tif files.<br />
The article should be preceded by an abstract of 100–300 words and four to seven<br />
keywords, for instance: population education economics, migration, urbanisation,<br />
industrialisation, etc. Authors are also welcome to include a 100–200 words personal<br />
biography, which should also precede their text.<br />
Tables and figures should be placed at the right place or at the end of the manuscript<br />
and the authors should clearly indicate where they should fit in the text.<br />
Do not use footnotes. If necessary number them in the text (1), (2), and insert the Notes<br />
section on the last page just before the References (Bibliography). Yuo may include<br />
Acknowledgements below Notes.<br />
The articles are accepted in good English only. General rules for text writing and<br />
editing of Modern Language Association apply, MLA Style. Prior to publication all<br />
accepted articles must be approved by the Editorial Board and if need be corrected texts<br />
shold be submitted to the editors again.The spelling should follow the Oxford English<br />
Dictionary or English Lithuanian Dictionary.<br />
179
Tables, figures, illustrations, and photographs<br />
The tables should be numbered using Arabic numbers, and the title must be placed<br />
above the table. If footnotes are needed, the authors shold mark them with letters a, b, c,<br />
etc., and place them below the tables. Footnotes, symbols, sources, etc. should be written<br />
all under the tables in Times New Roman font, size 8 and in italics.<br />
The figures should be marked as „Fig“, and such an expression must be used in the text. They<br />
should be numbered using Arabic numbers. The illustrations should be of such quality that the<br />
editor would not have to correct them (computer generated – CorelDRAW or equivalent): 300<br />
dpi and above 300 resolution. They should be black and white (max 5 steps of greyness).<br />
Uncompressed images, e.g. tif format, are preferred. Do not merge illustrations with the text as<br />
word processors deteriorate images to less then 200 dpi. Should you e-mail the article, make sure<br />
you provide all illustrations in separate files.<br />
Authors should place the title of the illustration below the illustration with the symbols<br />
and the source, etc. all written in size 8 font, in italics.<br />
References<br />
The text should quote the authors, the year of pullication and the page (if it is a<br />
citation), e.g. (Petraitis, 2004, p. 31), and the full credits should be included in the<br />
References at the end of the main text. Should the same author and year re-occur, the<br />
letters a, b, c, etc. must be added.<br />
An example:<br />
Steger, M. (2003). Globalization. Oxford University Press.<br />
Pacuk, M. (2006). Regional disperities in Baltic Europe. Ln.<br />
Vaitekūnas, S. (ed.) (2007). Regional Development in the Context of European Union.<br />
Klaipėda: KUL, p. <strong>54</strong>–62.<br />
Internet database and digital sources must also be precisely identified and a Date of<br />
Access (DoA) together with a domain must be provided.<br />
Notes<br />
voievodeship – administrative region of the 1st order<br />
poviat – administrative region of the 2st order<br />
gmina – administrative region of the 3st order<br />
General Remarko<br />
Articles are accepted for consideration on the understanding that they are not being<br />
submitted elsewhere.<br />
180
Klaipėdos universiteto leidykla<br />
Tiltai. Socialiniai mokslai. <strong>2011</strong>, 1 (<strong>54</strong>)<br />
Klaipėda, <strong>2011</strong><br />
SL 1335. <strong>2011</strong> 04 04. Apimtis 15,5 sąl. sp. l. Tiražas 100 egz.<br />
Išleido ir spausdino Klaipėdos universiteto leidykla, Herkaus Manto g. 84, 92294 Klaipėda<br />
Tel. (8 46) 398 891, el. paštas: leidykla@ku.lt; interneto adresas: http://www.ku.lt/leidykla/<br />
181
182