2 2 A pr il 2 01 2 Fe st iv al Européen du Premier Roman 19—22 Avr
2 2 A pr il 2 01 2 Fe st iv al Européen du Premier Roman 19—22 Avr
2 2 A pr il 2 01 2 Fe st iv al Européen du Premier Roman 19—22 Avr
You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
<strong>Européen</strong> <strong>du</strong> <strong>Premier</strong> <strong>Roman</strong> ■ <strong>19—22</strong> <strong>Avr</strong><<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong> 2<<strong>st</strong>rong>01</<strong>st</strong>rong>2<br />
European Fir<strong>st</strong> Novel <<strong>st</strong>rong>Fe</<strong>st</strong>rong><strong>st</strong><strong>iv</strong><strong>al</strong> ■ <strong>19—22</strong> A<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong><<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong> 2<<strong>st</strong>rong>01</<strong>st</strong>rong>2 ■ <<strong>st</strong>rong>Fe</<strong>st</strong>rong><strong>st</strong><strong>iv</strong><strong>al</strong><br />
Európai Elsőkönyvesek <<strong>st</strong>rong>Fe</<strong>st</strong>rong>szt<strong>iv</strong>álja ■ 2<<strong>st</strong>rong>01</<strong>st</strong>rong>1. á<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong><<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>is <strong>19—22</strong>.
2<br />
A<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong><<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong> <strong>19—22</strong> 2<<strong>st</strong>rong>01</<strong>st</strong>rong>2<br />
European Fir<strong>st</strong> Novel <<strong>st</strong>rong>Fe</<strong>st</strong>rong><strong>st</strong><strong>iv</strong><strong>al</strong><br />
„Fir<strong>st</strong> novels”, wh<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>e they do not re<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>esent a genre in themselves, off er an as yet unexplored<br />
„raw materi<strong>al</strong>”. These authors are as yet unknown as writers, and this <strong>al</strong>lows the texts to be<br />
ap<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>oached without <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ejudice. The yearly parade of fi r<strong>st</strong> novels is thus an opportunity to<br />
clear an emotion<strong>al</strong> and critic<strong>al</strong> path, without signpo<strong>st</strong>s.<br />
A re<strong>al</strong> di<strong>al</strong>ogue about books can begin with authors who have not been idolised. By their<br />
<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>esence, these burgeoning literary t<strong>al</strong>ents, bring literature closer to life, and the my<strong>st</strong>ery<br />
of writing <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ovides a basis for many exciting and signifi cant encounters. It is <strong>al</strong>so true that<br />
in France, for in<strong>st</strong>ance, the term „fi r<strong>st</strong> novel” is an accepted label of <strong>st</strong>andard categorization,<br />
used in library cat<strong>al</strong>ogues or publisher’s brochures. It is as though book publishers are conscious<br />
of their image as the discoverers of new t<strong>al</strong>ents; at a minimum they fear passing over<br />
that rare pearl, the writer <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>odigy. The d<strong>iv</strong>ersity of the publishing market, together with<br />
European publishing policy, off er an exciting perspect<strong>iv</strong>e for encounters and di<strong>al</strong>ogues in a<br />
country whose literature is being translated into more and more languages.<br />
The launch in Budape<strong>st</strong> of a regular European <<strong>st</strong>rong>Fe</<strong>st</strong>rong><strong>st</strong><strong>iv</strong><strong>al</strong> of Fir<strong>st</strong> Novels, <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ovided a chance<br />
for today’s young European literary t<strong>al</strong>ents, and <strong>al</strong>so to their publishers, to communicate —<br />
and <strong>al</strong>so <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ovides an opportunity for possible new translations and publications.<br />
Európai Elsőkönyvesek <<strong>st</strong>rong>Fe</<strong>st</strong>rong>szt<strong>iv</strong>álja<br />
Ha nem is <strong>al</strong>kotnak külön irod<strong>al</strong>mi mûfajt, az „első regényeknek” megvan az a közös sajátosságuk,<br />
hogy az olvasó számára még idegen és felderítetlen terepet jelentenek. Szerzőik<br />
íróként egyelőre ismeretlenek: nyugodtan koncentrálhatunk tehát az ált<strong>al</strong>uk létrehozott<br />
szövegekre, és csakis ezekre. Ily módon igazi párbeszéd <strong>al</strong>akulhat ki az olvasó és a jelenlevő<br />
szerző, <<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>letve mûve között. Bontakozó irod<strong>al</strong>mi tehetségükkel és megjelenésükkel ezek a<br />
még nem futtatott írók közelebb hozzák az élethez az irod<strong>al</strong>mat, az írás rejtélyeit; ez sok<br />
érdekes és jelentős t<strong>al</strong>álkozásnak lehet az <strong>al</strong>apja.<br />
Az is igaz persze, hogy például Franciarszágban az „első regény” olyan bevett címke, amellyel<br />
gyakorta t<strong>al</strong>álkozunk a könyvtári kat<strong>al</strong>ógusokban és a kiadói <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ospektusok old<strong>al</strong>ain. Úgy tûnik,<br />
a könyvkiadók nagy súlyt fektetnek arra, hogy imázsuk része legyen az új tehetségek felfedezése<br />
és kiadása, de leg<strong>al</strong>ább is igyekeznek nem elsz<strong>al</strong>asztani azt a lehetőséget, amit egy ő<strong>st</strong>ehetség<br />
megjelenése jelent az irod<strong>al</strong>omban. A könyvkiadói piac sokszínûsége és gazdagsága v<strong>al</strong>amint<br />
az európai könyvkiadási politika érdekes perspektívát nyújt a különböző t<strong>al</strong>álkozásokra és párbeszédekre<br />
egy olyan országban, melynek irod<strong>al</strong>mát egyre több nyelvre fordítják le külföldön.<br />
Az európai elsőkönyves szerzők t<strong>al</strong>álkozója a Budape<strong>st</strong>i Nemzetközi Könyvfeszt<strong>iv</strong>álon<br />
<strong>al</strong>k<strong>al</strong>mat kínál az ismerkedésre a mai Európa fi at<strong>al</strong> irod<strong>al</strong>mi tehetségeinek egymáss<strong>al</strong>, a<br />
közönséggel és persze a kiadókk<strong>al</strong> is, megnyitja az újabb nyelveken v<strong>al</strong>ó megjelenés és<br />
hasonló további t<strong>al</strong>álkozók lehetőségeit.
Programmes of The European Fir<strong>st</strong> Novel <<strong>st</strong>rong>Fe</<strong>st</strong>rong><strong>st</strong><strong>iv</strong><strong>al</strong><br />
Európai Elsőkönyvesek <<strong>st</strong>rong>Fe</<strong>st</strong>rong>szt<strong>iv</strong>álja a XIX. Budape<strong>st</strong>i Nemzetközi Könyvfeszt<strong>iv</strong>álon /<br />
European Fir<strong>st</strong> Novel <<strong>st</strong>rong>Fe</<strong>st</strong>rong><strong>st</strong><strong>iv</strong><strong>al</strong> at the 19 th Internation<strong>al</strong> Book <<strong>st</strong>rong>Fe</<strong>st</strong>rong><strong>st</strong><strong>iv</strong><strong>al</strong> Budape<strong>st</strong><br />
M<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lenáris, 1024 Budape<strong>st</strong>, Kis Rókus u. 16—20.<br />
www.bookfe<strong>st</strong><strong>iv</strong><strong>al</strong>.hu<br />
Nyitva tartás / Business hours:<br />
2<<strong>st</strong>rong>01</<strong>st</strong>rong>2. á<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong><<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>is 19., 12.00—19.00<br />
2<<strong>st</strong>rong>01</<strong>st</strong>rong>2. á<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong><<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>is 20., 10.00—19.00<br />
2<<strong>st</strong>rong>01</<strong>st</strong>rong>2. á<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong><<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>is 21., 10.00—20.00<br />
2<<strong>st</strong>rong>01</<strong>st</strong>rong>2. á<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong><<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>is 22., 10.00—19.00<br />
Programok / Programs<br />
Pódiumbeszélgetések az elsőkönyves szerzőkkel /<br />
fir<strong>st</strong> noveli<strong>st</strong>s’ podium discussions<br />
Á<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong><<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>is 21. szombat / Saturday, A<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong><<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong> 21<br />
14.00 — 17.30 / 2.00 pm — 5.30 pm M<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lenáris Teátrum<br />
Házigazda / Ho<strong>st</strong>ed by Gács, Anna, Forgách, András<br />
14.00 — 15.30 / 2.00 pm — 3.30 pm<br />
Házigazda / Ho<strong>st</strong>ed by Gács, Anna<br />
Résztvevők / Participants Naima Chahboun (Svédország / Sweden) André Gago (Portugália<br />
/ Portug<strong>al</strong>) Toine Heijmans (Hollandia / The Netherlands) Zuska Kepplová (Szlovákia /<br />
Slovakia) Vesna Lemaić (Szlovénia / Slovenia) Alessandro Mari (Olaszország / It<strong>al</strong>y)<br />
Anna-Elisabeth Mayer (Ausztria / Au<strong>st</strong>ria) Pelin Özer (Törökország / Turkey) Kjer<strong>st</strong>i<br />
Annesdatter Skomsvold (Norvégia / Norway) Hanne Højgaard Viemose (Dánia / Denmark)<br />
16.00 — 17.30 / 4.00 pm — 5.30 pm<br />
Házigazda / Ho<strong>st</strong>ed by Forgách, András<br />
Résztvevők / Participants Bogdan Coşa (Románia / <strong>Roman</strong>ia) Petr Čichoň (Csehország<br />
/ Czech Republic) Sandrine Fabbri (Svájc / Switzerland) Goran <<strong>st</strong>rong>Fe</<strong>st</strong>rong>rčec (Horvátország /<br />
Croatia) Clara Royer (Franciaország / France) Gerőcs, Péter (Magyarország / Hungary)<br />
M<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>en Ruskov (Bulgária / Bulgaria) F<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ip S<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>inger (Lengyelország / Poland) Satu Taskinen<br />
(Finnország / Finland) Chri<strong>st</strong>os Toulouras (Ci<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>us / Cy<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>us)<br />
Dedikálások / Book Signing<br />
Á<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong><<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>is 20. péntek / Friday, A<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong><<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong> 20<br />
14.00 / 2.00 pm<br />
Északi elsőkönyvesek a díszvendég <strong>st</strong>andon / Nordic Fir<strong>st</strong> Noveli<strong>st</strong>s at <strong>st</strong>and 2<br />
Naima Chahboun Kjer<strong>st</strong>i Annesdatter Skomsvold Satu Taskinen Hanne Højgaard Viemose<br />
Á<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong><<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>is 21. szombat / A<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong><<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong> 21, Saturday<br />
11.30 Gerőcs Péter az elsőkönyves G 14 <strong>st</strong>andon / at the Fir<strong>st</strong> Noveli<strong>st</strong>s’ <strong>st</strong>and G 14<br />
3
4 Európai Elsőkönyvesek <<strong>st</strong>rong>Fe</<strong>st</strong>rong>szt<strong>iv</strong>álja <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ogramjai<br />
Külső helyszínen zajló <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ogramok /<br />
Off-Site Programs<br />
Á<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong><<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>is 20, péntek / Friday, A<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong><<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong> 20<br />
EURÓPAI ÍRÓTALÁLKOZÓ /EUROPEAN WRITERS MEETING<br />
EurópaPont M<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lenáris (II. Lövőház u. 35.)<br />
Panel beszélgetések / Panel discussions<br />
10.00—11.30 Claudio Magris Henrik Nordbrandt Pia Juul Kjell Ask<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>dsen Jo<strong>st</strong>ein<br />
Gaarder Arni Snær Magnason Konrád György Barna Imre<br />
Vezeti / chair Csordás Gábor<br />
12.00—13.30 Agneta Pleijel Sigitas Parulskis Almantas Sam<strong>al</strong>avičius Sjón, Alessandro<br />
Mari André Gago<br />
Vezeti / chair Kúnos László<br />
14.30—16.00 Naima Chaihbun Carl Frode T<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ler Janne Teller Lene Kaaberbøl Agnete<br />
Friis Leena Lehtolainen<br />
Vezeti / chair Marek Šeckař<br />
16.00—17.30 Kjer<strong>st</strong>i Annesdatter Skomsvold MajGull Axelsson Hanne Højgaard Viemose<br />
Zuska Kepplová F<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ip S<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>inger Petr Čichoň<br />
Vezeti / chair Bán Zsófi a<br />
(MKKE, Európa Pont, Lettre)<br />
Az elsőkönyvesek könyvei és a róluk készült kiadványok / Books and publications of<br />
the fi r<strong>st</strong> noveli<strong>st</strong>s a <<strong>st</strong>rong>Fe</<strong>st</strong>rong>szt<strong>iv</strong>ál G 14-es <strong>st</strong>andján / at <<strong>st</strong>rong>Fe</<strong>st</strong>rong><strong>st</strong><strong>iv</strong><strong>al</strong> <strong>st</strong>and G 14<br />
Önálló melléklet az elsőkönyvesekről a Népszabadság 2<<strong>st</strong>rong>01</<strong>st</strong>rong>1. á<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong><<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>is 19-i, az Élet és Irod<strong>al</strong>om 2<<strong>st</strong>rong>01</<strong>st</strong>rong>0.<br />
á<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong><<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>is 13-i és a Lettre tavaszi számában / Speci<strong>al</strong> supplements on the Fir<strong>st</strong> Noveli<strong>st</strong>s in the<br />
A<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong><<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong> 19 issue of the da<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>y Népszabadság, in the A<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong><<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong> 13 issue of the weekly Élet és Irod<strong>al</strong>om<br />
and in the S<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ing issue of the Hungarian edition of the European cultur<strong>al</strong> journ<strong>al</strong> Lettre<br />
Internation<strong>al</strong>e
Tart<strong>al</strong>om / Contents<br />
6 Bogdan Coşa<br />
13 Naima Chahboun<br />
22 Petr Čichoň<br />
27 Sandrine Fabbri<br />
34 Goran <<strong>st</strong>rong>Fe</<strong>st</strong>rong>rčec<br />
40 André Gago<br />
47 Gerőcs, Péter<br />
52 Toine Heijmans<br />
59 Zuska Kepplová<br />
64 Vesna Lemaić<br />
71 Alessandro Mari<br />
78 Anna-Elisabeth Mayer<br />
85 Pelin Özer<br />
91 Clara Royer<br />
96 M<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>en Ruskov<br />
102 Kjer<strong>st</strong>i Annesdatter Skomsvold<br />
108 F<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ip S<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>inger<br />
116 Satu Taskinen<br />
123 Chri<strong>st</strong>os Toulouras<br />
128 Hanne Højgaard Viemose
Bogdan Coşa<br />
The main characters of the novel are fully and painfully aware that<br />
in the world they end up in, v<strong>al</strong>ues such as “fam<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>y” or “school” no<br />
longer have any consi<strong>st</strong>ency and can play no part in their own exi<strong>st</strong>ence.<br />
Thinking they have nothing to lose, they set up a “fi ltering” net<br />
for the money they wager in online casinos, g<strong>iv</strong>ing up <strong>al</strong>mo<strong>st</strong> everything<br />
for the sake of this h<strong>al</strong>f-<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>leg<strong>al</strong> com<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>omise — which <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>omises<br />
to ensure their comfort and well-being in the mid<strong>st</strong> of an <strong>al</strong>ready<br />
e<strong>st</strong>ranged society. But when one of them disappears with the money,<br />
they re<strong>al</strong>ize that their theory has reached its limits.<br />
Bogdan Coşa (1989) is a <strong>Roman</strong>ian writer, fi nishing his <strong>st</strong>udies<br />
at the Faculty of Lettres at the Un<strong>iv</strong>ersity Trans<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>vania in Braşov,<br />
with an MA in Literary Theory and Comparat<strong>iv</strong>e Literature. He <strong>al</strong>so<br />
is a <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ofession<strong>al</strong> gambler, his fi r<strong>st</strong> novel Poker is based on his own<br />
experiences.<br />
A Póker c. regény szereplői tisztában vannak azz<strong>al</strong>, hogy abban a v<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ágban,<br />
ahol kikötnek, nincs helye olyasminek, mint a cs<strong>al</strong>ád vagy az<br />
iskola. Azt hiszik, nincs veszten<strong>iv</strong><strong>al</strong>ójuk, felállítanak egy szűrőhálót<br />
a pénznek, am<strong>iv</strong>el játszanak az online-kaszinókban, feladnak majdnem<br />
mindent ennek a félig-meddig <<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>legális váll<strong>al</strong>kozásnak a kedvéért,<br />
ami jóléttel és kényelemmel kecsegtet. De amikor egyikük<br />
eltűnik a pénzzel, ráébrednek, hogy az elképzeléseik csődöt mondtak.<br />
Bogdan Coşa (1989) román író, a brassói egyetem bölcsészeti karán<br />
fejezi be egyetemi tanulmányait, irod<strong>al</strong>omelméletből és összehasonlító<br />
irod<strong>al</strong>omból szerez doktori fokozatot. H<strong>iv</strong>atásos pókerjátékos,<br />
első regénye személyes tapaszt<strong>al</strong>atain <strong>al</strong>apul.<br />
Cartea Românească, <strong>Roman</strong>ia
Poker<br />
Cartea Românească, <strong>Roman</strong>ia<br />
Mă plimb <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>in bucătărie cu paşi mici. Din când în când sorb din cana cu cafea fi erbinte.<br />
Deschid geamul puţin, să iasă fumul gros şi arunc bucata de pământ jos. Curăţ urma lăsată<br />
de gogoloi pe pervaz cu chiştocul. Cineva intră în gang cu bicicleta. O s<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ijină de perete şi<br />
se uită îm<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ejur. E abia 5.20, dar afară plouă şi e foarte întunecat. Pentru <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ima oară <strong>du</strong>pă<br />
mult timp îmi vine să scuip. Simt în gură o fl egmă amară, un ame<strong>st</strong>ec de tutun şi cafea şi-l<br />
trimit într-o b<strong>al</strong>tă, direct sub geam. Nu-mi place ge<strong>st</strong>ul, e ca şi cum te-ai pişa în văzul lumii.<br />
Dar plouă şi bicicli<strong>st</strong>ul e departe, dezorientat. Mă-ntorc s<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>e Mişu, care şi-a <strong>st</strong>râns picioarele<br />
sub scaun <strong>du</strong>pă ce-a văzut că ocolesc fi ecare urmă lăsată de papucii lui jegoşi.<br />
— Şi ce-ai de gând să faci? Mă rog, ce-aveţi…<br />
— Crede-mă, nu ştiu. De-aia am venit, să-ţi zic şi… nu ştiu, poate e vreo şansă dacă vorbim<br />
cu ăia. Să le explicăm că a fo<strong>st</strong> o greşe<strong>al</strong>ă, că au fo<strong>st</strong> sparte contur<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>e.<br />
— Basme, puştiule. Crezi că înghit așa ceva? Alţii şi-au pier<strong>du</strong>t casele şi tot, îţi zic clar. Îi<br />
doare-n cur… Ce? ţie ţi-ar păsa?<br />
— Frate, nu mă lua cu explicaţi<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>e t<strong>al</strong>e. Înţelege că ăia erau toţi banii, trebuie să-i recuperez<br />
cumva. Ce dracu fac acum? Am lucrat trei ani degeaba… trei ani… îmi vine să-l omor.<br />
— Da… mă gândesc că… aşa e, şi eu l-aş <strong>st</strong>rânge de gât. Cum pizda mă-sii, bă? Adică am<br />
văzut că în ultimul timp o luase uşor pe ulei, da’ am zis că nu tre’ să-ţi arăt eu rahatul de<br />
sub nas. Era cu tine-n casă…<br />
— Şi eu cu ce-s vinovat, că am avut încredere şi că am împărţit totul cu el? Nu aşa era<br />
norm<strong>al</strong>? Mai mult, a zis că se lasă de facultate, că îngheaţă anul şi rămâne să ruleze banii<br />
până în octombrie. Am zis „Bine, Dragoş. Dacă zici că e ok, facem”. În şase luni îi puneam<br />
la dispoziţie doişpe identităţi, le trecea <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>in toate bonusur<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>e, rulaj 300.000, <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ofi t 15.000,<br />
jumi-juma, frăţeşte.<br />
— Nu pot să-mi dau seama ce-a fo<strong>st</strong> în capul lui…<br />
— Un căcat! Aia a fo<strong>st</strong> în capul lui.<br />
— Hai că vedem noi. O scoatem la capăt cumva… Mă <strong>du</strong>c să mă-mbrac. Am nişte cere<strong>al</strong>e<br />
dacă ţi-e foame. Laptele-i jos, da vezi că două cutii-s go<strong>al</strong>e.<br />
— Mă piş pe ele… şi se desc<strong>al</strong>ţă ajutân<strong>du</strong>-se de fi ecare dată de celăl<strong>al</strong>t picior. Îşi împinge<br />
pantofi i sub scaun, plictisit.<br />
Îl văd că a<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>oape plânge. Nu ştiu ce să-i zic. Ce dracu… Era munca lui. Era fratele lui.<br />
Aceeaşi casă. Acelaşi sânge. Dacă l-aş găsi pe nenorocitul ăla l-aş lega de scaun şi i-aş scoate<br />
dinţii. I-am învăţat pe amândoi tot ce ştiam, le-am explicat că nu exi<strong>st</strong>ă <strong>st</strong>rategii, că nu te<br />
poţi îmbogăţi dintr-odată. A<strong>st</strong>a era o şmecherie, o breşă în si<strong>st</strong>em ce mergea exploatată<br />
câţ<strong>iv</strong>a ani, dar ca un job norm<strong>al</strong>, muncind zi de zi, rulând zi de zi, totul, în linişte şi cu<br />
grijă. Făceam a<strong>st</strong>a ca să nu fi m nevoiţi să muncim în facultate pentru un s<strong>al</strong>ariu de mizerie.<br />
Gambling controlat. Vânători de bonusuri. Deschideai un cont în bancă, aveai un card, îţi<br />
făceai un cont pe un portofel online, Moneybookers, de <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>eferat. Depuneai nişte bani, oricât,<br />
de la două m<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ioane în sus. Îi transferai din bancă în portofelul online, din lei în euro, apoi<br />
luai li<strong>st</strong>a la mână.<br />
7
8<br />
Bogdan Coşa<br />
Când am început eu, erau cam douăzeci de cazinouri online care te invitau să le spargi<br />
faţa. Direct. Fără <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ea multe condiţii. Era uşor. Depuneai 50 de euro, îţi dădeau bonus 50<br />
de euro, trebuia să rulezi 500 pe tâmpenia lor de soft şi într-o oră aveai 100, banii tăi. Era<br />
o treabă la 18 ani. Si<strong>st</strong>emul era acelaşi pe<strong>st</strong>e tot, doar sumele necesare depozitului iniţi<strong>al</strong><br />
şi rulajele difereau. Erau şi cazinouri babane, depuneai 500, îţi dădeau 500, dar trebuia să<br />
rulezi cinşpe mii de euro. Aici deja devenea riscant, trebuia să ai ceva bani puşi deoparte,<br />
pentru că situaţia nu era roz mereu. Puteai să faci şi o mie în trei z<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>e, dar puteai să <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>inzi<br />
câte-un downswing de două-trei ore şi pierdeai 500 de euro fără să simţi. Apoi rămânea să<br />
termini rulajul din banii tăi, şi dacă mai aveai în jur de 10 mii de pariat cu 500 de coco<br />
nu erai <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ea fericit. Nu puteai să-i retragi <strong>du</strong>pă ce pierdeai bonusul, termenii şi condiţi<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>e<br />
specifi cau a<strong>st</strong>a clar. Puteai să ieşi fără două-trei sute din afacerea a<strong>st</strong>a. Sau să ieşi fără toţi.<br />
Se mai întâmpla. Nimic nu mă sur<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>indea. Nimic <strong>al</strong>tceva nu mă interesa decât să rulez<br />
de<strong>st</strong>ul a<strong>st</strong>fel încât să-mi acopăr cheltuiel<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>e pe luna respect<strong>iv</strong>ă, să trăiesc decent şi dacă se<br />
mai întâmpla să pun câteva sute deoparte nu era rău. A fo<strong>st</strong> bine şi atunci, dar înainte a<br />
fo<strong>st</strong> <strong>du</strong>mnezeiește…<br />
A<strong>st</strong>a făceai zi şi noapte: depuneai, rulai, retrăgeai banii. Pe fi ecare din cele douăzeci de<br />
cazinouri. Profi t? Două mii pe cont. Când terminai? Heh, aici <strong>st</strong>ă toată şmecheria. Când<br />
epuizai contul tău, cumpărai o <strong>al</strong>tă identitate, rein<strong>st</strong><strong>al</strong>ai windows-ul, descărcai softul şi o<br />
luai de la capăt. Prieteni, rude, colegi, le explicai cum <strong>st</strong>ă treaba, le spuneai că le dai şi lor<br />
o parte din <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ofi t, un <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ocent, lumea era bucuroasă în gener<strong>al</strong> că va lua un m<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ion pe lună<br />
fără să facă nimic. În timp le explicai că s-a împuţit treaba, a<strong>st</strong>fel încât nu le mai poţi da<br />
banii o perioadă, dar dacă si<strong>st</strong>emul îşi revine îi anunţi şi îi bagi şi pe ei în treabă. Nu se<br />
supăra nimeni. Aşteptau toţi două trei-luni, apoi te întrebau discret, a<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>oape ruşinaţi, dacă<br />
n-au intrat lucrur<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>e în norm<strong>al</strong>. „Nu, totul merge şi mai rău, abia reuşesc să-mi plătesc chiria”.<br />
După a<strong>st</strong>a nu mai întreba nimeni nimic. Subiectul era clasat. Contur<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>e, car<strong>du</strong>r<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>e, copii<br />
<strong>du</strong>pă buletin, permis de con<strong>du</strong>cere, certifi cat de naştere, extras de cont, toate erau <strong>al</strong>e t<strong>al</strong>e.<br />
Eu aveam cinşpe oameni. Identităţ<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>e mele. Eram, pe rând, Gabriel, Mihai, Monica, Boris,<br />
Virg<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>, Sorin, Carmen, Andreea B., Andreea S., Vlad, Răzvan, Diana, Tudor, Andrei şi, în fi n<strong>al</strong>,<br />
eram eu. Contul-mamă. La cu totul <strong>al</strong>tă bancă, banii în depozite mici, uşor de spart în cazul<br />
unor <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>obleme. Chiar dacă nu avea ce să se întâmple, tot nu te simţeai ca un curator la<br />
Muzeul de I<strong>st</strong>orie. Şi au fo<strong>st</strong> tot felul de neajunsuri, dar <strong>al</strong>tceva mai bun n-a fo<strong>st</strong>.<br />
Poker<br />
I’m <strong>st</strong>rolling through the kitchen, sm<strong>al</strong>l <strong>st</strong>eps, taking a sip from the hot coff ee now and<br />
then. I open the window a little to let the thick smoke out and fl ing the earth clod below,<br />
using the cigarette butt to clean the dirt left behind on the windows<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>l. Someone pushes<br />
his way up the <strong>al</strong>leyway on a bicycle. He <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ops it up again<strong>st</strong> the w<strong>al</strong>l and takes a look<br />
around. It’s barely 5:20, but there’s rain outside and it’s re<strong>al</strong>ly dark. For the fi r<strong>st</strong> time in a<br />
wh<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>e I feel like spitting. Bitter phlegm heaps in my mouth, a mix of tobacco and coff ee and<br />
I vent it <strong>st</strong>raight into the puddle underneath the window. I hate the ge<strong>st</strong>ure; it’s like taking<br />
a piss when everybody’s watching. But it’s raining and the bicycle guy is far away, absent-
Cartea Românească, <strong>Roman</strong>ia<br />
minded. I return to Mişu, who hides his feet under the chair, on seeing how I swerve pa<strong>st</strong><br />
every foot<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>int that his dirty shoes left on the fl oor.<br />
— And what are you going to do? Both of you...<br />
— Believe me, I do not know. That’s why I came, to tell you and... I don’t know, maybe<br />
there’s a chance that we can speak to them. Say it was a mi<strong>st</strong>ake, that the accounts were<br />
broken into.<br />
— Fairyt<strong>al</strong>es, kid. Do you think they’ll take it? Other people lo<strong>st</strong> their homes and everything,<br />
I’m telling you. What? Would you care?<br />
— Come on, bro’, don’t <strong>st</strong>art explaining it. All the money was in there, I have to get it back<br />
somehow. What the hell am I going to do now? I worked three years for nothing... three<br />
years... I could k<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>l him right now.<br />
— Yeah... maybe if... no, that’s right, I’d <strong>st</strong>rangle him myself. How the hell? I mean, I saw<br />
that he <strong>st</strong>arted going haywire, but... I thought that it wasn’t my business to tell him that<br />
you don’t shit where you eat. And you l<strong>iv</strong>ed with him...<br />
— And how is it my fault that I tru<strong>st</strong>ed him and shared everything? Wasn’t it the norm<strong>al</strong><br />
thing to do? When he said that he was going to quit college and <strong>st</strong>art wagering t<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>l October,<br />
I said: “Fine, Dragoş, if you say it’s ok, then it’s fi ne by me.” In six months I would’ve set him<br />
up with twelve identities, pulled them through <strong>al</strong>l the bonuses, wager of 300.000, 15.000<br />
<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ofi ts, then split it fi fty-fi fty, like brothers.<br />
— I have no idea what was going on in that head of his.<br />
— Shit was going on, that’s what it was.<br />
— We’ll see. We’ll sort it out somehow...I’m going to get dressed. There’s some cere<strong>al</strong>, if<br />
you’re hungry. The m<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>k is on the lower shelf, some of the cartons are empty.<br />
— Screw the cartons...he says, and takes his shoes off , using his feet to dr<strong>iv</strong>e them underneath<br />
the chair, indiff erently.<br />
I can see he’s close to tears. I don’t know what to say. For fuck’s sake... it was his work.<br />
It was his brother. Same home, same blood. If I could fi nd that son of a bitch I’d tie him to<br />
a chair and pull his teeth out. I taught both of them everything I knew, I told them: there<br />
are no <strong>st</strong>rategies, you can’t get rich <strong>al</strong>l of a sudden. This was a scam, a breech in the sy<strong>st</strong>em, you can do it<br />
each year, but ju<strong>st</strong> like norm<strong>al</strong> work, day in day out, wagering (?) da<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>y, everything done quietly, carefully.<br />
We did it so we wouldn’t have to work through college for a lousy pay. Method gambling.<br />
Bonus hunting. You opened a bank account, owned a credit card, got an e-w<strong>al</strong>let deposit,<br />
on Moneybookers, <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>eferably. You put some money in it, any sum, <strong>st</strong>arting from two m<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lion,<br />
moved it from the bank to the e-w<strong>al</strong>let, from lei to euro. Then you began working<br />
through the li<strong>st</strong>.<br />
When I <strong>st</strong>arted, there were about twenty online casinos, and they <strong>al</strong>l <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>actic<strong>al</strong>ly invited<br />
you to play them (?). Simple. Without many <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ovisos. It was easy. You deposited 50 Euros and<br />
got a 50 euro bonus. You had to wager 500 on some s<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ly <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ogram they had and in one hour<br />
you had one hundred of your own money. It seemed a big de<strong>al</strong> when you were 18. The sy<strong>st</strong>em<br />
was the same everywhere, only the amounts of the initi<strong>al</strong> deposit and the wagering were<br />
diff erent. There were <strong>al</strong>so the big casinos: you deposited 500, got the 500 bonus, but had to<br />
wager FIFTY thousand Euros. This was the risky business, you needed some money on the<br />
side, the outcome wasn’t <strong>al</strong>ways sunny. You could make a thousand in three days and then<br />
catch a two-three hour downswing and lose 500 ju<strong>st</strong> like that. You were left wagering your<br />
own money and if it so happened that you had to roll through some other ten thousand, the<br />
9
10<br />
Bogdan Coşa<br />
500 quid you were left with for betting didn’t make you too happy. You couldn’t pull it back<br />
after losing the bonus, the terms and conditions made that clear. The whole shebang could<br />
co<strong>st</strong> you quite a few bucks. It could co<strong>st</strong> you everything. It happened, sometimes. There was<br />
nothing sur<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ising about it. My only concern was to wager enough money to get me decently<br />
through the month’s expenses; if it chanced that I could save some for myself, well, that<br />
wasn’t such a bad thing. I mean it’s good now, but back then it was d<strong>iv</strong>ine.<br />
All day everyday you did the same thing: placed, wagered, withdrew. On each of the<br />
twenty accounts. Profi t? Two thousand per account. What next? Ha, this is where the re<strong>al</strong><br />
cunning begins. When you were done with your own account, you bought another identity,<br />
rein<strong>st</strong><strong>al</strong>led the operating sy<strong>st</strong>em, downloaded the software and <strong>st</strong>arted <strong>al</strong>l over again.<br />
Friends, fam<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>y, colleagues — you told each how the de<strong>al</strong> goes, <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>omised them a part of the<br />
winnings; people were gener<strong>al</strong>ly excited to make some money doing nothing. After a wh<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>e,<br />
you carefully explained to them that things were not going as smooth as you had thought,<br />
that you could no longer aff ord to pay them for a wh<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>e, but if and when the sy<strong>st</strong>em came<br />
back, you’d again cut them in on the de<strong>al</strong>. Nobody got upset. They would wait a month, or<br />
two or three before asking, a little bit embarrassed, if things had returned to norm<strong>al</strong>. No, it’s<br />
worse than ever now, I can barely pay my rent. Then <strong>al</strong>l the que<strong>st</strong>ions would <strong>st</strong>op. Case fi led. The<br />
accounts, the cards, the ID copies, the dr<strong>iv</strong>er’s licenses, the birth certifi cates, the account<br />
extracts, they were <strong>al</strong>l yours.<br />
I had fi fteen faces. My identities. I was, by turns, Gabriel, Mihai, Monica, Boris, Virg<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>,<br />
Sorin, Carmen, Andreea B., Andreea S., Vlad, Răzvan, Diana, Tudor, Andrei and, fi n<strong>al</strong>ly,<br />
myself. The mother-account. At a tot<strong>al</strong>ly diff erent bank, cash kept in sm<strong>al</strong>l deposits, easy<br />
to break into if <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>oblems arose. Even when there was no <strong>st</strong>orm on the horizon, you <strong>st</strong><<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>l felt<br />
like a curator at some Hi<strong>st</strong>ory museum. All kinds of drawbacks came and went, but there<br />
never was a better time.<br />
Póker<br />
A<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ó lépésekben járok fel-<strong>al</strong>á a konyhában. Néha kortyolok a forró kávéból. Kinyitom az<br />
ablakot, hogy kimenjen a sűrű fü<strong>st</strong> és kidobom a földdarabkát. A csikkel tisztára sikálom<br />
a sárgöröngy nyomát az ablakpárkányon. V<strong>al</strong>aki bicikl<strong>iv</strong>el jött be a folyosóra. A f<strong>al</strong>hoz<br />
támasztja és körülnéz. Már 5.20 van, kint esik és nagyon sötét van. Hosszú évek óta először<br />
köpni szeretnék egy jó nagyot. Érzem a kávától és cigitől kesernyéssé vált fl egma ízét majd<br />
közvetlenül az ablak <strong>al</strong>att t<strong>al</strong>álható pocsolyába küldöm. Egyált<strong>al</strong>án nem vagyok magamtól<br />
elragadtatva, olyan, mintha ny<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>vánosan hugyoznék. De esik, a biciklis pedig messze van,<br />
és totál el van tévedve. Visszafor<strong>du</strong>lok Mişu felé, aki szépen maga <strong>al</strong>á húzta a lábát mikor<br />
észrevette, hogy minden sárnyomot kikerülök.<br />
— És mi a terved? Azaz mi a tervetek?<br />
— Becsszó, nem tudom. Azér’ jöttem, hogy elmondjam. Nem’tom, t<strong>al</strong>án tu<strong>du</strong>nk velük<br />
beszélni. Elmondjuk, hogy gáz van, mert feltörték a számlákat.<br />
— Mesék, haver. Szerinted beveszik az <<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>yesmit? Mások a házukat meg mindenüket elveszítik,<br />
vágod? És leszarják¡K Téged t<strong>al</strong>án érdekelne?
Cartea Românească, <strong>Roman</strong>ia<br />
— Ne <strong>du</strong>málj nekem, tesó. Fogd már fel, hogy az volt minden lóvém, és v<strong>al</strong>ahogy vissza<br />
kell szerezzem. Mi a faszt csináljak? Három évem ment a levesbe… három év… ki fogom<br />
nyírni.<br />
— Aha, azt hiszem, igen, azt hiszem én is eltörném a nyakát. Mégis hogy a picsába, gondolta?<br />
Azt mondjuk láttam, hogy az utóbbi időben piálni kezdett, de gondoltam, nem az én<br />
dolgom. Elvégre egy fedél <strong>al</strong>att éltek…<br />
— Nade miért az én hibám, hogy bíztam benne és mindent megosztottam vele? Hát nem<br />
ez a normális? Sőt, még azt is mondta, hogy abbahagyja az egyetemet, befagyasztja az évet<br />
és októberig csak a pénzt fogja tolni. Aszontam: „Oké, Dragoş. Ha szerinted így okés, akkor<br />
részemről oké.” Fél év <strong>al</strong>att kapott tizenkét identitá<strong>st</strong>, felvett minden bónuszt, megforgatott<br />
háromszázezret, tizenötezer tiszta haszonn<strong>al</strong>, fele-fele te<strong>st</strong>vériesen.<br />
— Fog<strong>al</strong>mam sincs, mi lehet a fejében…<br />
— Egy darab szar, az!<br />
— Nyugi, v<strong>al</strong>ahogy megoldjuk. A végére járunk… Veszek magamra v<strong>al</strong>amit. Van zabpehely,<br />
ha éhes lennél. A tejet lent t<strong>al</strong>álod, két doboz már üres.<br />
— Leszarom… ¨ C és páros lább<strong>al</strong> lerúgja a bakancsait. Unott pofáv<strong>al</strong> a szék <strong>al</strong>á tolja őket.<br />
Látom, hogy a síráss<strong>al</strong> küszködik. Nem tudok mit mondani. A fenébe is... Az ő melója<br />
volt. Az ő tesója. Ugyanaz a ház. Ugyanaz a vér. Ha elkapnám azt a szerencsétlent, hozzákötözném<br />
egy székhez és k<strong>iv</strong>erném az összes fogát. Mindenre megtanítottam őket, amit csak<br />
tudtam, elmagyaráztam, hogy nincs semmiféle <strong>st</strong>ratégia és nem lehet hirtelen meggazdagodni.<br />
Ez egy <strong>st</strong>ika volt, egy repedés a rendszerben, amit évek óta kihasználnak, mégis teljes<br />
értékű meló, reggeltől e<strong>st</strong>ig dolgozni kell, na<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ól na<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>a leosztani, mindezt csendben, óvatosan.<br />
Azért csináltuk, hogy ne kelljen fi llérekért borítékolni az egyetem mellett. Ellenőrzött<br />
szerencsejáték. Bónuszvadászat. Nyitottál egy kártyás bankszámlát, majd regisztráltál egy<br />
on-line átut<strong>al</strong>ási rendszerben, lehetőleg a Moneybookersnél. Betettél egy kisebb, de két<br />
m<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lát 1 megh<strong>al</strong>adó összeget a bankba. A lejt átut<strong>al</strong>tad euróban a rendszernek, majd kézbe<br />
vetted a li<strong>st</strong>át.<br />
Mikor én kezdtem el, körülbelül húsz on-line kaszinó invitálta az embereket bankot robbantani.<br />
Nyíltan. Csupán néhány feltétellel. Egyszerű volt. Betettél 50 eurót, adtak hozzá<br />
50 bónuszt, 500-at kellett megforgatni a hülye szoftverükön és hamarosan 100 ütötte a<br />
markod. Ez tizennyolc évesen komoly dolog volt. A rendszer mindenhol ugyanaz, csak az<br />
in<strong>du</strong>ló összeg és a forg<strong>al</strong>om változik. Böhömnagy kaszinók is voltak, ahol 500 volt az in<strong>du</strong>ló,<br />
adtak még 500-at, de tizenötezer euróig kellett leosztani. Itt már nem babra ment a játék,<br />
szükség volt a félretett pénzre is, mert a helyzet nem volt mindig rózsás. Három nap <strong>al</strong>att<br />
összenyerhettél ezer eurót, de ha elkaptál egy downswinget, 2 három-négy óra <strong>al</strong>att úgy elvesztettél<br />
500 eurót, hogy észre se vetted. Ekkor a saját pénzből kellett befejezni a leosztá<strong>st</strong>, és<br />
ha 10 000-nél tartottak a tétek, az ötszáz mínusznak bizony nem örültél. A pókerbónusz<br />
elvesztése után nem lehetett kiszállni a játszmából — a felhasználási feltételek részletesen<br />
kitértek erre. Egy <<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>yen sorozat után akár két- háromszázz<strong>al</strong> kevesebb lóvéd volt. Vagy<br />
semennyi. Előfor<strong>du</strong>lt. De engem nem lehetett meglepni semm<strong>iv</strong>el. Csupán az érdekelt, hogy<br />
fi zethessem a havi rezsit és lazán élhessek, aztán ha úgy adódott, hogy félre tehettem pár<br />
száza<strong>st</strong>, az se volt rossz. Ez ment egy jó ideje, de azelőtt minden i<strong>st</strong>encsászár volt.<br />
1 Romániai sajátosság, hogy a bankjegyváltás után az emberek a mai napig a régi, infl ációs összeget használják, és abban gondolkodnak,<br />
pedig az osztó tízezer. Tehát mindössze kétszáz lejről van szó, ami mai árfolyamon körülbelül 13 000 forint. (A ford.)<br />
2 Pechsorozat (a ford.)<br />
11
12<br />
Bogdan Coşa<br />
Reggeltől e<strong>st</strong>ig ezt csináltad: befi zettél, leosztottál, k<strong>iv</strong>etted a lóvét. Mind a húsz kaszinóból.<br />
Profi t? Kétezer a számlán. Mikor hagytad abba? Hehe, az egészben ez a <strong>st</strong>ika. Ha kimerítetted<br />
a számlád, vásároltál egy másik identitá<strong>st</strong>, újratelepítetted a window<strong>st</strong>, letöltötted<br />
a szoftvert és mindent kezdtél elölről. Barátok, rokonok, évfolyamtársak¡K elmagyaráztad,<br />
hogy miből áll az egész, megígérted, hogy ők is kapnak egy bizonyos jut<strong>al</strong>ékot a nyereségből<br />
és az emberek boldogok voltak, mert havonta kaptak egy m<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lát, anélkül hogy a kisujjukat<br />
mozdítanák. Időben értesítetted őket, hogy a dolog beh<strong>al</strong>t, úgyhogy már nem tudsz jut<strong>al</strong>ékot<br />
adni egy ideig, de ha a megint t<strong>al</strong><<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>a áll a rendszer, azonn<strong>al</strong> értesíted és bevonod<br />
őket. Senki sem sértődött meg. Mindenki várt két-három hónapot, majd diszkréten, mondhatni<br />
szégyenkezve kérdezték, hogy javult-e a helyzet. „Nem, sőt minden még szarabb, az<br />
<strong>al</strong>bérletet is <strong>al</strong>ig tudom fi zetni.” Ezek után már senki sem kérdezett semmit. Téma lezárva.<br />
Számlaszámok, bankkártyák, személyiről, jogsiról, anyakönyvi k<strong>iv</strong>onatról készült másolatok,<br />
számlak<strong>iv</strong>onatok — minden a tiéd.<br />
Nekem tizenöt emberem volt. Az én identitásaim. Szép sorban én voltam Gabriel, Mihai,<br />
Monica, Boris, Virg<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>, Sorin, Carmen, Andreea B., Andreea S., Vlad, Răzvan, Diana, Tudor,<br />
Andrei és végül ott voltam én is. Az anya-számla. Egy teljesen más banknál, kis letétekben,<br />
amiket könnyen fel lehetett venni, ha v<strong>al</strong>ami gubanc adódott. Bár semmi sem történhetett,<br />
azért mégsem érezted úgy magad mint a Történeti Múzeum egyik kurátora. Persze megvoltak<br />
a maga hátrányai is, de ennél jobbat elképzelni sem lehetett.<br />
Nagy Lajos fordítása
Nor<strong>st</strong>edts, Sweden<br />
Naima Chahboun<br />
The Archeology of Ignorance is based on the famous leg<strong>al</strong> case of Julius<br />
and Ethel Rosenberg and the development of the atomic bomb. But<br />
the book could <strong>al</strong>so be a description of the We<strong>st</strong>ern <strong>st</strong>ory about being<br />
human. It is an intensely dr<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ling, lingui<strong>st</strong>ic<strong>al</strong>ly explos<strong>iv</strong>e, experiment<strong>al</strong><br />
in terms of writing form. It is a politic<strong>al</strong>, an exi<strong>st</strong>enti<strong>al</strong> and<br />
arti<strong>st</strong>ic <strong>st</strong>udy of the very ground on which our soci<strong>al</strong> formation re<strong>st</strong>s.<br />
Naima Chahboun, was born in 1980 and currently l<strong>iv</strong>es in<br />
Stockholm. She is a doctor<strong>al</strong> candidate in politic<strong>al</strong> science and is<br />
<strong>al</strong>ready an acclaimed <strong>st</strong>age poet. Through hi<strong>st</strong>oric <strong>st</strong>rikes and a<br />
desire to communicate, Naima Chahboun has created her very own<br />
music<strong>al</strong> form of politic<strong>al</strong> poetry. The Archeology of Ignorance is her<br />
debut, was awarded the 2<<strong>st</strong>rong>01</<strong>st</strong>rong>2 Katapult Prize for be<strong>st</strong> Swedish literary<br />
debut in 2<<strong>st</strong>rong>01</<strong>st</strong>rong>1.<br />
A nemtudás archeológiája a Rosenberg-házaspár hírhedt perére és az<br />
atombomba kifejlesztésének történetére épül. De felfogható úgy<br />
is, mint annak bemutatása, mit jelent Nyugaton embernek lenni.<br />
Rendkívül felkavaró, erőteljes, nyelv<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>eg kirobbanó hatású, experimentális<br />
szöveg. Társad<strong>al</strong>mi berendezkedésünk <strong>al</strong>apjainak politikai,<br />
egzisztenciális és művészi megkérdőjelezése.<br />
Naima Chahboun 1980-ban született, Stockholmban él. Politikatu<br />
do mányi doktori disszertációján dolgozik, ugyanakkor az énekelt<br />
politikai költészet egyéni hangú, ünnepelt művelője. A nemtudás<br />
archeológiája az első kötete, amely elnyerte az elmúlt év legjobb svéd<br />
irod<strong>al</strong>mi pályakezdő művének ítélt 2<<strong>st</strong>rong>01</<strong>st</strong>rong>2-es Katapult-díjat.
14<br />
Naima Chahboun<br />
Okunskapens arkeologi<br />
en vit lögn kan ibland dölja en nattsvart sanning två exempel: (1) när JULIUS och ETHEL<br />
i sin ungdom demon<strong>st</strong>rerar för de nio svarta män som (1929) åt<strong>al</strong>as för vålldtakt<br />
av två vita kvinnor på ett tåg t<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>l SKOTTSBORO och up<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>epade gånger döms t<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>l döden<br />
(trots att en av kvinnorna i rätten erkänner att anklagelsen var ett påhitt) av en<br />
helvit jury som baserar domen på sitt antagande om att vita kvinnor <strong>al</strong>drig fr<strong>iv</strong><<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ligt<br />
har samlag med en svart man blundande för medborgarrättsrörelsens taktik att<br />
övertyga juryns medlemmar om männens oskuld genom hänvisning t<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>l kvinnornas<br />
osedlighet som kulminerar med att advokaten orsakar tumult i rätts<strong>al</strong>en genom<br />
att ka<strong>st</strong>a upp en damtrosa i jurybåset (2) om <strong>du</strong> riskerar att bli våldtagen ska <strong>du</strong><br />
så högt <strong>du</strong> kan ropa „det brinner” argumentet underbyggs kvantitat<strong>iv</strong>t: <strong>st</strong>ati<strong>st</strong>ik<strong>st</strong><br />
ökar människors benägenhet att hjälpa t<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>l med farams grad av <strong>al</strong>lmäng<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>tighet<br />
<strong>st</strong>ati<strong>st</strong>ik<strong>st</strong> är den fras som troliga<strong>st</strong> besvaras då den riktas t<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>l än främling<br />
har <strong>du</strong> eld?<br />
utbryter den <strong>st</strong>rejk som från november (2007 t<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>l februari (2008) engagerar<br />
Hollywoods dramatiker under de fjorton veckorna konfl ikten varar skr<strong>iv</strong>s inte<br />
ett enda manuskript den för<strong>st</strong>a konsekvensen som slår mot <strong>al</strong>lmänheten är ett<br />
sändning<strong>st</strong>opp för amerikanska t<strong>al</strong>kshows en <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ogramidé som bygger på att utv<strong>al</strong>da<br />
personer roar en för showens målgrupp re<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>esentat<strong>iv</strong> publik med aktuella skämt<br />
som indikeras genom att en skylt med texten skratta tänds på <strong>st</strong>udions fondvägg<br />
humorns mål att förorsaka konvuls<strong>iv</strong>a sammandragninga i buken sem ger<br />
upphov t<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>l en häftig in- och utandning där <strong>st</strong>ämbanden i tur och ordning<br />
spänns och slappnar av nås ofta genom något slags inkongruens ett glapp mellan<br />
förväntningarna och det faktiskt inträff ade (före<strong>st</strong>äll dig juryns <strong>st</strong>enansikten<br />
bolla ett par spet<strong>st</strong>rosor emellan sig som het potatis före<strong>st</strong>äll dig minen hos<br />
de arbetssökande kolumbianska män som (2008) k<strong>al</strong>las t<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>l en <strong>st</strong>atlig intervju<br />
och sedan forslas ut i djungeln kläs i param<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>itärens dräkt och avrättas som<br />
mot<strong>st</strong>åndsmän i syfte att förbättra brottbekämpnings<strong>st</strong>ati<strong>st</strong>iken) skrattet<br />
är ett resultat av välbefi nnande och gruppgemenskap men det omvända är<br />
också g<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>tigt: man blir lycklig av att låtsas att vara lycklig tar man bara med i<br />
magen „HAHAHA” kan kroppen inte sk<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ja mellan t<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lgjorda och äkta skratt<br />
i skarp kontra<strong>st</strong> t<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>l JULIUS som i häktet ägnar <strong>al</strong>l sin tid åt schackspel spelar<br />
ETHEL baseb<strong>al</strong>l trettio meter över markytan på SING-SINGS takterass hon slår och<br />
s<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>inger rundar för<strong>st</strong>a basen andra tredje rusar vidare mot räcket kanten <strong>st</strong>upet<br />
HUDSON RIVER ligger som en swimmingpool för hennes fötter hela laget ropar<br />
home run home run home
Nor<strong>st</strong>edts, Sweden<br />
s<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ing raka vägen hem gör inga av<strong>st</strong>ickare vänd dig inte om se upp för män och hundar<br />
undvik <<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>la upply<strong>st</strong>a och öde platser såsom parklekar parkeringshus och gångtunnel:<br />
de <strong>st</strong>umma <strong>st</strong>egen andhämtningens ljudlösa vibrato revbenen som <strong>st</strong>luter sig kring<br />
hjärtslagen (som parenteser) tunneln är symbol för födelse det omedvetna kvinnligt kön<br />
och utvecklings<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>oblematik den urtvättade väggmålningen är en <strong>st</strong>udie i collageteknik<br />
en rull<strong>st</strong>ensås i genomskärning lager efter lager av hi<strong>st</strong>oria lager efter lager av graffi ti<br />
block<br />
<strong>st</strong>en<br />
grus<br />
sand<br />
trias<br />
jura<br />
krita<br />
love<br />
&<br />
peace<br />
4<br />
ever<br />
fuck<br />
you<br />
<strong>al</strong>lting som verkar roligt är det inte ett exempel: skrattepidemin i Tanganyika<br />
drabbar landets nordliga <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ovinser (1962) och <strong>st</strong>artar med en vits berättad i en<br />
mellan<strong>st</strong>adieklass det ohejdbara skrattet s<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ider sig från skolan vidare t<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>l byn och<br />
ut i landet inte förrän efter arton månader då skolan <strong>st</strong>ängts och smittkällorna satts<br />
i karanten kan l<strong>iv</strong>ets <strong>al</strong>lvar börja om och de som hunnit avlida begravas <strong>st</strong><<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>la<br />
(ty<strong>st</strong>nad)<br />
Ett av elektricitetens för<strong>st</strong>a dödsoff er är cirkuselefanten Topsy (1903) som<br />
avrättas off entligt efter att ha dödat tre män däribland en skötare som matat<br />
henne med sin tända cigarett förloppet fångas upp på fi lm av ljudets herre<br />
Thomas E publiken samlas vid en g<strong>iv</strong>en tidpunkt elefantens fötter låses fa<strong>st</strong> i<br />
en för ändamålet speci<strong>al</strong>byggd trä<strong>st</strong>ällning med infogad met<strong>al</strong>ltråd kameran<br />
går när <strong>st</strong>öten kommer <strong>st</strong>år hon för<strong>st</strong> helt <strong>st</strong><<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>l och svajar sedan sakta<br />
bakåt<br />
framåt<br />
framåt<br />
i en tvåtons tvåtakts dance macabre det slår gni<strong>st</strong>or under henes fötter<br />
ögonlocken fl imrar och så väger det vi<strong>du</strong>nderliga huvudet med snabeln<br />
15
16<br />
Naima Chahboun<br />
som tog tag om djurskötarens l<strong>iv</strong> bar upp honom och krossade hans kropp<br />
mot marken över och hon <strong>st</strong>upar som en havererad zeppelinare<br />
Ethel (sjunger):<br />
om det upp<strong>st</strong>år spänning<br />
om det ena<br />
attraheras av det andra<br />
om det ena<br />
inte isoleras från det andra<br />
om det jordade och ojordade möts<br />
och om de gjör det<br />
om de rör vid något<br />
inre<br />
kan det vara farligt<br />
kan man fä<strong>st</strong>a koppartrådar<br />
kan man ansluta en hel raktor<br />
efteråt är hela kroppen het<br />
och tung<br />
The Archeology of Ignorance<br />
A white lie can sometimes hide a night-dark truth two examples to it: (1) when JULIUS<br />
and ETHEL in their youth went demon<strong>st</strong>rating for nine black men who (in 1929) were<br />
accused of having raped two white women on a train to Scottsbro and got repeated<br />
death sentences (though one of the women confessed in the court that the accusation<br />
was f<strong>al</strong>se) from a wholly white jury who based their verdict on their conviction that no<br />
white woman had ever had sex w<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lingly with a black man they overlooked the tactics<br />
of the c<strong>iv</strong><<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong> rights movement namely that they tried to convince jury members of the<br />
innocence of the accused by <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>oving the ladies’ immor<strong>al</strong> ways which culminated in an<br />
u<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>oar before the judge when the defence lawyer threw a pair of kickers into the jury’s<br />
box (2) if you feel threatened by a rape you mu<strong>st</strong> cry “fi re, fi re!” as loud as you can<br />
this argument is backed in a quantitat<strong>iv</strong>e way: <strong>st</strong>ati<strong>st</strong>ics show that the w<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lingness<br />
of people to help increases with the degree of danger another piece of <strong>st</strong>ati<strong>st</strong>ics tell<br />
you that the phrase mo<strong>st</strong> <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>obably answered when addressed to a <strong>st</strong>ranger is<br />
can you g<strong>iv</strong>e me a light?<br />
to <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>eserve the v<strong>al</strong>ue of words is the aim of the <strong>st</strong>rike that breaks out in November<br />
2007 and goes on t<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>l <<strong>st</strong>rong>Fe</<strong>st</strong>rong>bruary 2008 in Hollywood engaging screenplay writers <strong>du</strong>ring<br />
the fourteen weeks of the confl ict no manuscript is written the fi r<strong>st</strong> result of that<br />
which publicity has to face is the tot<strong>al</strong> <strong>st</strong>op of broadca<strong>st</strong>ing American t<strong>al</strong>k-shows this
type of <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ogram is based on the idea of selected persons entertaining a public selected<br />
so as to re<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>esent a certain group the show aims at by telling them topic<strong>al</strong> jokes<br />
wh<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>e a notice laughter is lit on the w<strong>al</strong>l behind the camera at the right moments<br />
the main object of humour is to <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>o<strong>du</strong>ce convuls<strong>iv</strong>e contractions in the abdomin<strong>al</strong><br />
muscle which cause vehement in- and exh<strong>al</strong>ing wh<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>e voc<strong>al</strong> cords become tense and<br />
slackened by turns this aim is achieved by some incongruence between that which is<br />
expected and that which actu<strong>al</strong>ly happens (imagine the a<strong>st</strong>onished faces of jury members<br />
throwing about the laced knickers like a hot potato or imagine the faces of the Columbian<br />
men looking for employment who once (in 2008) are c<strong>al</strong>led to an offi ci<strong>al</strong> interview then<br />
taken to the jungle dressed in guer<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>la uniforms and executed on the spot in order to<br />
better the <strong>st</strong>ate <strong>st</strong>ati<strong>st</strong>ics on the results of fi ghting crimin<strong>al</strong>ity) laughter is generated<br />
by feeling well and by being in a good community yet the opposite is <strong>al</strong>so v<strong>al</strong>id you<br />
can become happy by feigning you are so <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ovided you carry with you your HAHAHAHA<br />
in the <strong>st</strong>omach your body cannot di<strong>st</strong>inguish between feigned and re<strong>al</strong> laughter<br />
quite unlike JULIUS who in the arre<strong>st</strong> spends mo<strong>st</strong> of his time with playing chess<br />
Ethel plays baseb<strong>al</strong>l a hundred feet above the ground on the roof terrace of SING SING<br />
she hits and runs around fi r<strong>st</strong> second and third bases and rushes on again<strong>st</strong> the ra<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>s<br />
the abyss Hudson R<strong>iv</strong>er lies like a swimming pool before her feet the team cries<br />
home run home run home<br />
run <strong>st</strong>raight ahead run home look out for men and dogs keep away from<br />
badly <<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>luminated and deserted places like playgrounds parking houses and<br />
pede<strong>st</strong>rian subways: soft <strong>st</strong>eps the voiceless vibrato of breathing ribs that close<br />
round the drumming heart (like parentheses) the subway is a symbol of birth<br />
the unconscious fem<strong>al</strong>e sex and the <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>oblem of development the washeddown<br />
w<strong>al</strong>l painting a <strong>st</strong>udy in collage technic a mould of rolling <strong>st</strong>ones in<br />
cross section layer under layer of hi<strong>st</strong>ory layer under layer of graffi ty<br />
boulder<br />
<strong>st</strong>one<br />
gravel<br />
sand<br />
triassic<br />
jurassic<br />
cretaceous<br />
love<br />
&<br />
peace<br />
4<br />
ever<br />
fuck<br />
you<br />
Nor<strong>st</strong>edts, Sweden<br />
17
18<br />
Naima Chahboun<br />
not everything that looks funny is re<strong>al</strong>ly so an in<strong>st</strong>ance: the laughing epidemics<br />
in Tanganyika (1962) that affl icts the northern <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ovinces of the land <strong>st</strong>arts with<br />
a joke told in a high school class the irre<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>essible laughter s<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>eads from the<br />
school to the town and then to the country only after eighteen months when<br />
the school is closed and the centres of infection quarantined can serious life<br />
<strong>st</strong>art again and those that died in the meantime be buried in s<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ence<br />
(s<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ence)<br />
one of the fi r<strong>st</strong> mort<strong>al</strong> victims of electricity is Topsy the circus elephant (1903)<br />
that is publicly executed for having k<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>led three people a keeper included that<br />
fed her a lit cigarette the event is to be fi lmed by Thomas E ma<strong>st</strong>er of sounds a<br />
large public gathers in the appointed time the feet of the elephant are tied fa<strong>st</strong><br />
to a speci<strong>al</strong>ly bu<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>t wooden <strong>st</strong>ructure that contains the wires camera <strong>st</strong>arts<br />
when the shock comes she <strong>st</strong>ands fi r<strong>st</strong> quite <strong>st</strong><<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>l then begins to sway slowly<br />
forwards<br />
backwards<br />
backwards<br />
in a two-beat two-tone danse macabre huge sparks rattle round her feet eyelids fl icker<br />
then the mon<strong>st</strong>rous head moves ahead the trunk winds round a keeper’s wai<strong>st</strong> she<br />
lifts him up smashes him on the ground at la<strong>st</strong> she collapses like a broken Zeppelin<br />
Ethel (sings)<br />
if electric tension appears<br />
if one<br />
attracts the other<br />
if one is not<br />
isolated from the other<br />
if the earthed and the non-earthed ends meet<br />
if they get in contact with<br />
something inner<br />
it can be dangerous<br />
you may contact copper wires<br />
you may turn on a whole reactor<br />
then your whole body gets hot and heavy<br />
Translated by I<strong>st</strong>ván Tótf<strong>al</strong>usi
A nemtudás archeológiája<br />
egy fehér hazugság képes néha elfedni egy éjfekete igazságot erre két példa is említhető:<br />
(1) a fi at<strong>al</strong> Julius és Ethel Rosenberg tüntet k<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>enc fekete mellett akiket (1929) azz<strong>al</strong><br />
vádolnak hogy két fehér nőt megerőszakoltak egy Scottsbro felé tartó vonaton<br />
és (noha a két nő egyike a bíróság előtt beismeri hogy ők t<strong>al</strong>álták ki a történetet)<br />
többször is h<strong>al</strong>álra ítéli őket egy színfehér esküdtszék ítéletét arra a feltételezésre<br />
<strong>al</strong>apozva hogy soha egyetlen fehér nő nem feküdt még le szabad akaratából egy<br />
fekete férfi v<strong>al</strong> a polgárjogi mozg<strong>al</strong>om taktikája: azz<strong>al</strong> igyekszik meggyőzni az<br />
esküdteket a vádlottak ártatlanságáról hogy a hölgyek erkölc<strong>st</strong>elenségét igyekszik<br />
bizonyítani végül tumultu<strong>st</strong> vált ki a tárgy<strong>al</strong>óteremben hogy a védőügyvéd egy női<br />
<strong>al</strong>sót hajít be az esküdtek közé (2) ha erőszak fenyeget elég ha hangosan kiáltasz:<br />
„tűz van!” az érvet mennyiség<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>eg támaszthatjuk <strong>al</strong>á: az emberek hajlandósága a<br />
segítségnyújtásra a veszély nagyságáv<strong>al</strong> arányosan növekszik <strong>st</strong>atisztika<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ag érvényes<br />
hogy egy idegenhez intézett kérdések közül ez számíthat a leginkább válaszra:<br />
van tüze?<br />
megőrizni a szó értékét e céll<strong>al</strong> tör ki a sztrájk mely novembertől februárig<br />
tart (2007—2008) Hollywood írói tizennégy héten át egy sornyi kéziratot sem<br />
<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>o<strong>du</strong>kálnak az első következmény amely a közönséget megrázza az amerikai<br />
t<strong>al</strong>kshaw-adások elmaradása ez a műsorötlet azon <strong>al</strong>apszik hogy kiszemelt személyek<br />
szórakoztatják a show célközönségét re<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ezentáló publikumot aktuális tréfákk<strong>al</strong><br />
melyek sikerét a <strong>st</strong>údió hátf<strong>al</strong>án fel-felv<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lanó nevetni felirat garantálja<br />
a humor célja görcsös összehúzódásokat idézni elő a has izmaiban ami heves ki- és<br />
belégzésre késztet miközben a hangsz<strong>al</strong>agok felváltva megfeszülnek és elernyednek<br />
mindezt gyakran az elvárt és a ténylegesen bekövetkezett esemény közti inkongruencia<br />
váltja ki (képzeld el az esküdtek megkövült ábrázatát ahogy egymásnak hajigálják<br />
a csipkés bugyit mint egy forró krumplit képzeld el az álláskereső kolumbiaiak<br />
képét akiket (2008) behívnak egy állami interjúra aztán k<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ökik őket a dzsungelbe<br />
kormányellenes ger<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lának öltöztetve rögtön el is kapják és k<strong>iv</strong>égzik őket hogy<br />
javítsanak a bűnözés elleni sikereik <strong>st</strong>atisztikáján) a nevetés a jó közérzet és a<br />
csoportközösség eredménye de érvényes az ellenkezője is: az ember attól is boldog<br />
lehet hogy boldognak játssza meg magát csak hahaha legyen mindig a gyomrában<br />
végül a te<strong>st</strong> már nem tud különbséget tenni a megjátszott és a v<strong>al</strong>ódi nevetés között<br />
éles ellentétben Juliussz<strong>al</strong> aki a vizsgálati fogságban a sakknak szenteli<br />
minden idejét Ethel baseb<strong>al</strong>lt játszik harminc méterrel a t<strong>al</strong>ajszint felett a<br />
Sing-Sing tetőteraszán üt és futja a köröket első bázis második harmadik<br />
bázis rohan tovább a korlát és a tetőszegély a szakadék felé a Hudson R<strong>iv</strong>er<br />
mint egy úszómedence nyúlik el a lábai <strong>al</strong>att az egész csapat üvölti<br />
Nor<strong>st</strong>edts, Sweden<br />
19
20<br />
Naima Chahboun<br />
home run home run home<br />
rohanj haza egyenesen ne térj ki ne for<strong>du</strong>lj vissza fi gyelj az emberekre és<br />
a kutyákra kerüld a rosszul v<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ágított és elhagyatott helyeket v<strong>al</strong>amint<br />
a játszótereket és parkolóházakat és gy<strong>al</strong>ogos <strong>al</strong>uljárókat: a néma léptek a zihálás<br />
hangt<strong>al</strong>an vibrátója a szívveré<strong>st</strong> körülfogó bordák (mint zárójelek) az <strong>al</strong>agút<br />
mind a születés szimbóluma a tudatt<strong>al</strong>an női nem és a fejlődés <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>oblematikája<br />
a letisztogatott f<strong>al</strong>fe<strong>st</strong>és tanulmány a kolláz<strong>st</strong>echnikáról görgőkövek dombja<br />
keresztmetszetben sorban a történelem rétegei sorban a graffi ti rétegei<br />
szikla<br />
kő<br />
murva<br />
homok<br />
triász<br />
júra<br />
kréta<br />
love<br />
&<br />
peace<br />
4<br />
ever<br />
fuck<br />
you<br />
nem minden mulatságos ami annak látszik íme egy példa: a Tanganyika északi<br />
tartományaiban kitört nevetőjárvány (1962) egy viccből in<strong>du</strong>l ki amely egy<br />
középiskolai osztályban hangzik el a megállíthatatlan nevetés az iskolából átterjed<br />
a f<strong>al</strong>ura majd az egész vidékre és csak tizennyolc hónap múlva amikor az iskolát<br />
bezárják és a járványfészkeket karanténba csukják tér vissza az élet a maga<br />
komoly folyásába és lehet a közben elhunytakat tisztes csendben eltemetni<br />
(csend)<br />
az elektromosság egyik legelső h<strong>al</strong>álos áldozata Topsy a cirkuszi elefánt<br />
(1903) akit ny<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>vánosan k<strong>iv</strong>égeznek mert megölt három férfi t köztük az<br />
egyik gondozóját aki égő cigarettáját <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>óbálja megetetni vele az eseményt<br />
fi l m r e v e s z i Thomas E a hang ura a megadott időpontra nagy tömeg gyűlik<br />
egybe az elefánt lábait od<strong>al</strong>áncolják egy erre a célra ácsolt és az elektromos<br />
vezetéket tart<strong>al</strong>mazó fa állványzathoz kamera in<strong>du</strong>l amikor jön az áramlökés<br />
az elefánt egy ideig moz<strong>du</strong>latlanul áll majd lassan ingani kezd előre<br />
előre<br />
hátra
két hangú kétütemű danse macabre szikrák csapnak ki lábainál szemhéjai<br />
vibrálnak a félelmes fej előredől ormánya derékon kapja az állatgondozót<br />
felemeli és a földhöz csapja végül összecsuklik mint egy felhasadt zeppelin<br />
Ethel (énekel)<br />
ha feszültség támad<br />
ha az egyik<br />
vonzza a másikat<br />
ha az egyik<br />
nincs a másiktól elszigetelve<br />
ha a földelt a földeletlennel t<strong>al</strong>álkozik<br />
ha ezt teszik<br />
ha v<strong>al</strong>ami belsővel<br />
érintkeznek<br />
az veszélyes lehet<br />
az ember összeérint két rézhuz<strong>al</strong>t<br />
bekapcsolhat egy egész reaktort<br />
utána forró lesz és nehéz<br />
az egész te<strong>st</strong><br />
Nor<strong>st</strong>edts, Sweden<br />
Tótf<strong>al</strong>usi I<strong>st</strong>ván fordítása<br />
21
Petr Čichoň<br />
Martin Klučka comes from the area around Hlučín but l<strong>iv</strong>es in<br />
Prague, where he is <strong>st</strong>udent of art hi<strong>st</strong>ory. Subconsciously he is<br />
attracted to traumata associated with his German-Czech nation<strong>al</strong>ity,<br />
which perhaps explains why he is writing a dissertation on the<br />
architecture of Nazi Germany. He crosses paths with a my<strong>st</strong>erious<br />
girl. She tells him about Hans Kammler, chief architect of the SS,<br />
who was la<strong>st</strong> sighted in Prague at the end of the war and of whom<br />
there is no further record. As they <strong>st</strong>art to inve<strong>st</strong>igate what became<br />
of Kammler, they are drawn into many adventures.<br />
Petr Čichoň (1969) author of three volumes of poetry, declaims his<br />
poems in Czech and German to the accompaniment of the lute. He<br />
works in his own architect’s <strong>st</strong>udio in Brno. Slezský román is his fi r<strong>st</strong><br />
novel, published by Ho<strong>st</strong>.<br />
Martin Klučka Prágában él, művészettörténetet tanul, nem kívánkozik<br />
vissza sz<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>éziai szűkebb pátriájába. Tudat <strong>al</strong>att fogva tartja csehnémet<br />
származásának traumája, t<strong>al</strong>án ezért is írja a náci Németország<br />
építészetéről a disszertációját. Ennek kapcsán ismerkedik meg egy<br />
titokzatos lánny<strong>al</strong>. Tőle h<strong>al</strong>l Hans Kammlerről, aki az SS főépítésze<br />
volt, Prágában látták utoljára, aztán nyoma veszett. Meg<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>óbálják<br />
kideríteni, mi lett vele, és ezzel számos k<strong>al</strong>andba bonyolódnak.<br />
Petr Čichoň (1969) cseh író, költő, építészetet tanult, a 90-es években<br />
irod<strong>al</strong>mi szerkesztőként dolgozott lapoknak és könyvkiadóknak,<br />
ma saját építészirodát működtet. Három verseskötete után jelent<br />
meg első <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ózai munkája, a Sz<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>éziai regény a Ho<strong>st</strong> kiadónál.<br />
Ho<strong>st</strong>, Czech Republic
Slezský román<br />
Ho<strong>st</strong>, Czech Republic<br />
„Schlesien gehört so ein bisschen zu Polen?“<br />
Stavbyvedoucí se obrátí ke Kurtovi. Záměrně osloví <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ávě jeho. Pravého Slezana si před<strong>st</strong>avuje<br />
zrovna tak. By<strong>st</strong>řejšího W<strong>al</strong>tra považuje spíše za Rusa.<br />
Wasserpolacken!<br />
Tihle bizarní ga<strong>st</strong>arbeiteři ho fascinují. Chudáci bez domova kdesi v cizině.<br />
Nakonec se rozhodne opatřit si tlumočníka. Přímo ve svém <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>acovním kolekt<strong>iv</strong>u n<strong>al</strong>ezne<br />
zamě<strong>st</strong>nance, jehož rodi če byli Češi. Od svých předků získ<strong>al</strong> výrazně <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>otahovaný přízvuk.<br />
„Slezsko, to je takový Polsko, né?“<br />
Zpívaně <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>otáhne otázku. Ale Kurt považuje tento přízvuk za výsměch. Zaraženě<br />
hledí na tlumočníka a mlčí. Očima zouf<strong>al</strong>e hledá W<strong>al</strong>tra, <strong>al</strong>e ten zde není, a Kurt se musí<br />
spolehnout na sebe. Přemýšlí… Na O<strong>st</strong>ravsku jsou Poláci známí jako pokoutní obchodníci<br />
s pašovaným zbožím…<br />
Vaserpolaci?<br />
Kurt se pokouší vybavit si Poláky, které zná. Žijí především v Bohumíně a v Jablunkově.<br />
Jsou to vla<strong>st</strong>ně Češi, <strong>al</strong>e mluví polsky. Někteří z nich mají i polské občan<strong>st</strong>ví. Nechápe, <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>oč<br />
mu šéf klade takovou otázku. Po marném přemýšlení z něj vyletí <strong>st</strong>rohá odpověď.<br />
„Najn.“<br />
Tlumočník jen pokrčí rameny a podívá se na <strong>st</strong>avbyvedoucího. Ten se již v minulo<strong>st</strong>i na<br />
<strong>st</strong>avbách několikrát s Poláky setk<strong>al</strong>. Pocházeli ze Štětína a také mu byli něčím blízcí. Sám<br />
<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>o sebe si to vysvětlov<strong>al</strong> tím, že Štětín býv<strong>al</strong> přece kdysi německý. Horní Slezsko by mohlo<br />
být podobný případ. Třeba v něm žijí také Poláci, kteří býv<strong>al</strong>i kdysi Němci. Němci mluvící<br />
česky, které už němčině nikdo nenauč<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>. Nakonec je to jedno! Hlavně že umí <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>acovat.<br />
Znovu pohlédne do Kurtova křečovitě sevřeného obličeje marně skrývajícího rozpaky.<br />
„Maj<strong>st</strong>r se vám omlouvá. Zn<strong>al</strong> pár polských Němců. Prej j<strong>st</strong>e jim podobný.“ S nepříjemnou<br />
podezřívavo<strong>st</strong>í pohlíží tlumočník Kurtovi do tváře.<br />
Slezan ze sebe vysouká větu: „Ni. Od v<strong>al</strong>ky zme Čechami.“<br />
Tlumočník se obrátí s překladem k <strong>st</strong>avbyvedoucímu, ten se evidentně lekne. Řeči<br />
o válce nemá rád. Jeho otec v ní padl a matka se pak brzy znovu <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ovd<strong>al</strong>a. S otčímem si<br />
nerozuměl. Vzpomene si, jak seděl s o<strong>st</strong>atními dětmi v mateřské školce a společně sledov<strong>al</strong>i<br />
dokument o holokau<strong>st</strong>u.<br />
S tímhle zedníkem se o vážných věcech mluvit nedá. Přece jen si <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>omluvím s tím<br />
druhým.<br />
Stavbyvedoucí se rychle loučí a schází spolu s tlumočníkem po <strong>st</strong>upních <strong>st</strong>adionu.<br />
Umiňuje si, že se Slezany o jejich půvo<strong>du</strong> už mluvit nebude, a přemýšlí, jak ty zkušené<br />
zedníky co nejlépe využít. Kdyby se konečně objev<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong> ten jejich parťák Bunček, mohli by<br />
<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>acovat samo<strong>st</strong>atně. Při se<strong>st</strong>upu míjí mí<strong>st</strong>o na tribuně určené <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>o řečníka a všimne si,<br />
že řemeslníci zde ještě neo<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>av<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>i poškozené zábradlí. Poděkuje tlumočníkovi a už sám se<br />
vrací k řečnickému mů<strong>st</strong>ku. Po<strong>st</strong>aví se na něj a pohlédne dolů. Pod sebou spatří hlubokou<br />
<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>opa<strong>st</strong>. Rozhlédne se po <strong>st</strong>aveništi: řemeslníci jako mravenci splývají se zvětr<strong>al</strong>ými zdmi.<br />
Ce<strong>st</strong>ou do kanceláře jej <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>onásle<strong>du</strong>jí nepříjemné myšlenky.<br />
23
24<br />
Petr Čichoň<br />
Furt robiť.<br />
Te<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ve až tady, v Německu, si Kurt uvědomí, že celý ž<strong>iv</strong>ot jenom <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>acuje. Cítí se unavený.<br />
Proč furt tak dřu?<br />
A S<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>esian Novel<br />
“Schlesien gehört so ein bisschen zu Polen?” 1<br />
The site foreman turns to Kurt. His choice is deliberate. Kurt is exactly as he imagines<br />
a S<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>esian to be. The quicker-witted W<strong>al</strong>ter he regards as a more of a Russian.<br />
Wasserpolacken!<br />
He is fascinated by these bizarre Ga<strong>st</strong>arbeiter. Poor things who have lo<strong>st</strong> their homes<br />
somewhere abroad.<br />
In the end he decides to get hold of an inter<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>eter. In this very working collect<strong>iv</strong>e there<br />
is an employee whose parents were Czechs. His forebears gave him an accent that drags.<br />
“S<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>esia. That’s sort of in Poland, yeah-aahh?”<br />
The que<strong>st</strong>ion extends into song. Kurt feels that the accent is ridiculing him. Perplexed,<br />
he looks back at the inter<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>eter and says nothing. His eyes search desperately for W<strong>al</strong>ter,<br />
but W<strong>al</strong>ter isn’t there so Kurt w<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>l have to rely on himself. He thinks hard … In the O<strong>st</strong>rava<br />
area, Poles are known as <<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>licit traders in contraband goods …<br />
Wasserpolaks? Water Polish?<br />
Kurt tries to remember the Poles he knows. Mo<strong>st</strong> of them l<strong>iv</strong>e in Bohumín and Jablunkov.<br />
They are in fact Czechs, but they speak Polish. Some of them <strong>al</strong>so have Polish citizenship.<br />
He can’t under<strong>st</strong>and why the boss is asking him such a que<strong>st</strong>ion. After a fut<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>e attempt to<br />
think he g<strong>iv</strong>es a terse reply.<br />
“Nein.”<br />
The inter<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>eter shrugs and looks at the site foreman, who has encountered Poles on<br />
bu<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ding sites sever<strong>al</strong> times before. They came from Stettin and there was something about<br />
them he could relate to. He explained this to himself by the fact that Stettin had once been<br />
German. Upper S<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>esia might be a sim<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ar case; perhaps there, too, there are Poles who once<br />
were Germans. Czech-speaking Germans who no one ever taught German. But what does it<br />
matter? The main thing is that they’re good workers.<br />
Again he looks at Kurt, whose faci<strong>al</strong> features are tight as he tries and fa<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>s to hide his<br />
discomfi ture.<br />
“The ma<strong>st</strong>er wishes to apologize to you. He knew a few Polish Germans. Apparently you<br />
remind him of them.” The inter<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>eter looks Kurt in the face with a suspiciousness he fi nds<br />
unpleasant.<br />
With a <strong>st</strong>ruggle, the S<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>esian gets out his utterance. “No. Since the war we are Czechs.”<br />
The inter<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>eter turns to the site foreman and translates; the foreman is obviously<br />
<strong>al</strong>armed by what he hears. He doesn’t like t<strong>al</strong>k of the war. His father was k<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>led in it<br />
and his mother remarried soon after. He didn’t get on with his <strong>st</strong>epfather. He remem-<br />
1 Is S<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>esia sort of in Poland?
ers sitting at nursery school with the other kids watching a documentary f<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>m about<br />
the Holocau<strong>st</strong>.<br />
There’s no chance of t<strong>al</strong>king about serious matters with this brickie. I’d better have a<br />
word with the other one.<br />
The site forman quickly takes his leave and meets the inter<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>eter again on the <strong>st</strong>eps of<br />
the <strong>st</strong>adium. He resolves never again to t<strong>al</strong>k to S<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>esians about their origins and wonders<br />
how to make be<strong>st</strong> use of the experienced bricklayers. If their gaff er Bunček were to turn<br />
up at la<strong>st</strong>, they’d be able to work independently. On his way down the terrace he passes<br />
the spot from which speeches w<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>l be made, and he notices that the workmen have not<br />
yet repaired the damaged ra<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ing. He thanks the inter<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>eter and goes back <strong>al</strong>one to the<br />
speaker’s ro<strong>st</strong>rum. He <strong>st</strong>ands on it and looks down into a deep chasm. He looks about the<br />
bu<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ding site: ant-like workmen blending with the weathered w<strong>al</strong>ls. He is pursued to his<br />
offi ce by unpleasant thoughts.<br />
Translated by Andrew Oakland<br />
Sz<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>éziai regény<br />
Ho<strong>st</strong>, Czech Republic<br />
— Schlesien gehört so ein bisschen zu Polen?<br />
Az építésvezető Kurthoz for<strong>du</strong>l. Direkt hozzá intézi a kérdé<strong>st</strong>. Ilyennek képzeli el az<br />
igazi sz<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>éziai embert. Az okosabb W<strong>al</strong>tert inkább orosznak gondolja. Wasserpolacken!<br />
Ezek a fura vendégmunkások izgatják a fantáziáját. Szerencsétlen, idegenbe szakadt<br />
hont<strong>al</strong>anok. Végül úgy dönt, hogy tolmáccs<strong>al</strong> <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>óbálkozik. Közvetlenül a beosztottjai között<br />
t<strong>al</strong>ál egy embert, akinek a szülei csehek voltak. Az a szüleitől elnyújtottan hangsúlyozó<br />
hanglejté<strong>st</strong> örökölt.<br />
— Sz<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ézia, az szinte Lengyelország, neeeem?<br />
Énekelve elnyújtja a kérdé<strong>st</strong>. De Kurt nevetségesnek t<strong>al</strong>álja ezt a hanglejté<strong>st</strong>. Megütközve<br />
néz a tolmácsra és h<strong>al</strong>lgat. Tekintetével kétségbeesetten keresi W<strong>al</strong>tert, de az nincs a közelben.<br />
Kurt csak magára számíthat. Gondolkozik… O<strong>st</strong>rava környékén a lengyeleket t<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>tott<br />
árukk<strong>al</strong> seftelőként, feketézőként tartják számon.<br />
— Vaserpolaken, hm?<br />
Kurt igyekszik emlékezetébe idézni azokat a lengyeleket, akiket ismer. Főleg Bohumínben<br />
és Jablunkovban élnek. Igazából csehek, de lengyelül beszélnek. Néhányuknak az állampolgársága<br />
is lengyel. Nem érti, miért kérdez tőle <<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>yeneket a főnöke. A meddő agy<strong>al</strong>ás után<br />
tömören odavágja:<br />
— Najn.<br />
A tolmács csak megvonja a vállát, és az építésvezetőre néz. Az már régebben dolgozott<br />
együtt lengyelekkel más építkezésen. Szczeciniek voltak, és azokat is közel érezte magához.<br />
Önmagának mindezt úgy magyarázta, hogy Szczecin mégiscsak német város volt v<strong>al</strong>amikor.<br />
<<strong>st</strong>rong>Fe</<strong>st</strong>rong>lső-Sz<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>éziáv<strong>al</strong> is ez lehet a helyzet. T<strong>al</strong>án ott is lengyelek élnek, akik v<strong>al</strong>amikor<br />
németek voltak. Csehül beszélő németek, akiknek a németet már senki sem tanította. De<br />
végülis mindegy. Az a lényeg, hogy dolgozni tudnak. Ismét belenéz Kurt arcába, amely<br />
a nagy koncentrációtól szinte görcsbe rán<strong>du</strong>lt, hiába is igyekezne leplezni zavarát.<br />
25
26<br />
Petr Čichoň<br />
— A me<strong>st</strong>er elnézését kéri. Ismert pár lengyelországi németet. Állítólag hasonlít hozzájuk.<br />
A tolmács kellemetlen gyanakváss<strong>al</strong> fürkészi Kurt tekintetét. A sz<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>éziai odaveti neki:<br />
— Ni. A háború óta csehek vagyunk.<br />
Válaszát a tolmács lefordítja az építésvezetőnek, az láthatóan megijed. Nem szereti<br />
a háborúról v<strong>al</strong>ó fecsegé<strong>st</strong>. Az apja elesett, az anyja aztán gyorsan újra férjhez ment. A mo<strong>st</strong>ohaapjáv<strong>al</strong><br />
nem jöttek ki jól. Emlékszik, ahogy az óvodában a többi gyerekkel egy holokauszt<br />
ról szóló dokumentumfi lmet néznek. Ezzel a munkáss<strong>al</strong> nem lehet komoly dolgokról<br />
beszélgetni. Inkább azt a másikat kérdezem majd meg — gondolja. Az építésvezető gyorsan<br />
elbúcsúzik, és a tolmáccs<strong>al</strong> lefelé in<strong>du</strong>lnak a <strong>st</strong>adion lépcsőin. Elhatározza, hogy a sz<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>éziaiakat<br />
már nem fogja az eredetükről faggatni, és azon gondolkozik, hogyan használhatná ki<br />
még jobban ezeket a szakképzett kőműveseket. Ha végre megjelenne a góréjuk, az a Bunček,<br />
önállóan is dolgozhatnának. Lefelé másztában észreveszi, hogy a tribünnél, azon a helyen,<br />
ami a közvetítőnek van fenntartva, a munkások még nem javították ki a megrongálódott<br />
korlátot. Megköszöni a tolmácsnak a segítséget, és már egyedül tér vissza a közvetítő-hídhoz.<br />
Rááll, és lenéz. Mély szakadékot lát maga <strong>al</strong>att. Szétnéz az építkezésen, a munkások<br />
hangyaként olvadnak össze a málladozó vakolatt<strong>al</strong>. Útban az irodája felé kellemetlen gondolatok<br />
gyötrik.<br />
Csoma Borbála fordítása
Editions d'en bas, Switzerland<br />
Sandrine Fabbri<br />
The <strong>st</strong>ory is <strong>st</strong>rung like a thread that is about to tear any minute. It<br />
tells the tragedy of a fam<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>y, intertwined with that of a clash between<br />
cultures, and <strong>al</strong>so that of a place, a satellite town in the 60’s and 70’s.<br />
How do you de<strong>al</strong> with the emptiness caused by absence? How do you<br />
l<strong>iv</strong>e through s<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ence or lies surrounding the absent? A little girl experiences<br />
the bitterness of a brut<strong>al</strong>, unthinkable loss. Once grown up,<br />
she tries to fi nd the woman, torn apart between two men, between<br />
Yugoslavia and Switzerland, between reason and insanity, the one<br />
who had been her mother. And to fi ll the gap with words.<br />
Sandrine Fabbri was born in Geneva; she returned to l<strong>iv</strong>e here<br />
after <strong>st</strong>aying in Florence, Zurich and Paris. She is a journ<strong>al</strong>i<strong>st</strong> and a<br />
translator. La Béance (The Gap) is her fi r<strong>st</strong> book.<br />
A történet fon<strong>al</strong>a feszült, akár egy cérna, mely bármelyik p<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lanatban<br />
elszakadhat. Egy cs<strong>al</strong>ádi tragédiát elevenít fel; tragédiát, mely<br />
a kultúrák ütközéséből fakad, és felöleli egy peremváros történetét<br />
a 60-as 70-es években. Hogyan birkózhatunk meg a hiány okozta<br />
űrrel? Hogyan élhető túl a h<strong>al</strong>lgatás, a hazugság; mindaz, ami v<strong>al</strong>aki<br />
elvesztésével jár? Egy kislány megtapaszt<strong>al</strong>ja, hogy m<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>yen kegyetlen<br />
és felfoghatatlan a hiány. <<strong>st</strong>rong>Fe</<strong>st</strong>rong>lnőttként meg<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>óbál rát<strong>al</strong>álni a nőre, aki<br />
őrlődött: őrlődött két férfi között, Jugoszlávia és Svájc között, az értelem<br />
és az őrület között – aki az anyja volt. És meg<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>óbálja szavakk<strong>al</strong><br />
betölteni a hiány okozta űrt.<br />
Sandrine Fabbri Genfben született, ahova fi renzei, zürichi és<br />
párizsi tartózkodása után tért vissza, és ahol mo<strong>st</strong> is él. Újságíró és<br />
fordító. La Béance (A tátongó űr) az első könyve.
28<br />
Sandrine Fabbri<br />
La Béance<br />
J’ai ap<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>is un peu le croate. Je devais, je voulais déchirer ce vo<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>e d’incom<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>éhension qui<br />
m’isolait, là-bas, me condamnait à re<strong>st</strong>er l’étrangère. Mais pourquoi tu ap<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ends cette<br />
langue ? Ap<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ends le russe, au moins, c’e<strong>st</strong> ut<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>e. J’aurais dû fuir, oublier ce pays qui était<br />
le tien, tu ne voulais pas reconnaître mon attachement viscér<strong>al</strong> pour cette terre, sa beauté,<br />
sa folie, pour moi <strong>al</strong>ler là-bas c’était aussi te retrouver toi, au-delà de ce que tu as été en<br />
Suisse, de l’enfer que tu as été pour ma mère, pour moi, là-bas je renouais avec le partisan,<br />
le père idé<strong>al</strong>, passionné, passionnant, je retrouvais l’autodidacte qui a dû commencer à<br />
trava<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ler à l’âge de 14 ans sur un chantier nav<strong>al</strong> sous les ordres de son père mais qui a<br />
toujours su<strong>iv</strong>i des cours <strong>du</strong> soir, qui s’e<strong>st</strong> cult<strong>iv</strong>é sans relâche. J’entends encore la berceuse<br />
que tu me chantais, « Nina, nana, aja tut aja, moja pupa je zaspana », je ne l’ai jamais oubliée<br />
<strong>al</strong>ors que je ne la com<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>enais pas, aujourd’hui je sais qu’elle veut dire « ma petite fi lle dort »,<br />
je t’entends encore chanter cette berceuse et je sais que je l’entends <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>atiquement ju<strong>st</strong>e <strong>al</strong>ors<br />
que je n’ai ap<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>is que le croate et jamais le slovène. Face à toi, comment aurais-je pu être<br />
uniquement « suisse », même si ma fam<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>le suisse sans cesse me répète : Tu es comme ta<br />
mère, tu es suisse, tu n’as rien à voir avec la Yougoslavie, un vœu pieux, la moitié de mes<br />
gènes viennent de là-bas, qu’on le veu<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>le ou non, quant à tes sœurs, oui, celles qui viennent<br />
ici te ve<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ler, te nourrir, tes sœurs donc ont toujours insulté ma mère, l’ont traitée de folle,<br />
accusée d’être la responsable de ton m<strong>al</strong>heur, toi tu étais la victime, le martyr de cette folle,<br />
et cela n’était pas suffi sant, une fois ma mère morte, ma mère morte d’un accident, selon<br />
elles, de toute façon, elle était m<strong>al</strong>ade, quoi d’étonnant, cet accident, a<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ès sa mort, donc,<br />
le nouveau coupable était tout trouvé, c’était moi, moi qui étais, clamaient-elles à l’envi,<br />
aussi folle que ma mère et qui <strong>al</strong>lais continuer à faire ton m<strong>al</strong>heur à toi, mon pauvre père<br />
victime des femmes suisses. À Zagreb les serpents siffl aient sur ma tête, à Genève croassait<br />
la rancœur contre toi, mon père, coupable d’avoir ren<strong>du</strong> ma mère folle, de l’avoir poussée<br />
au désespoir, toujours j’ai été seule sur la ligne de front, ça tirait des deux côtés et ce n’e<strong>st</strong><br />
pas fi ni. Alors, pour moi, <strong>al</strong>ler dans le pays en guerre, c’était <strong>al</strong>ler à la recherche <strong>du</strong> père<br />
idé<strong>al</strong> avec qui être en paix. Et c’était partir pour ne pas pleurer seule devant ma télévision<br />
à voir les bombardements sur les endroits que j’aimais, les endroits de mon enfance, des<br />
mes vacances, Zadar, Split, Dubrovnik, c’était partir pour dire ce que moi je pensais lorsque<br />
tout le monde entier ou <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>esque renvoyait la Croatie victime à son passé ou<strong>st</strong>achi afi n<br />
que le monde entier ou <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>esque puisse s’en laver les mains. De l’agression par l’armée<br />
dite fédér<strong>al</strong>e. Je suis partie là-bas pour dire les v<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lages incendiés, les v<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>les bombardées,<br />
les soldats qui, au début, se battaient en jeans avec de vie<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>les k<strong>al</strong>achnikovs face aux tanks.<br />
Toi tu t’es tenu à l’écart, ce n’e<strong>st</strong> pas mon pays, répétais-tu, je suis slovène, même a<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ès<br />
la mort de Tuđjman tu n’as plus jamais remis les pieds en Croatie, tu <strong>al</strong>lais jusqu’en Slovénie<br />
où tu t’arrêtais, mais tu as su<strong>iv</strong>i cette guerre au jour le jour, tu savais tout, tu savais être<br />
critique, surtout, c’e<strong>st</strong> fac<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>e d’être critique et intransigeant lorsque l’on e<strong>st</strong> à Genève ou en<br />
Slovénie, dix petits jours de guerre et puis s’en vont.<br />
Mais que vas-tu chercher là-bas, me répétais-tu, suspicieux, ah je sais, les hommes, les<br />
hommes en uniforme.
Oui, la sé<strong>du</strong>ction des hommes en uniforme, des hommes en guerre, des hommes face à<br />
la mort. Certes. Tu étais perspicace, si perspicace lorsqu’<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong> s’agissait de soupçonner le sexe, tu<br />
retrouvais ta putain de fi lle, ta fi lle qui continuait sa vie d’amants, tu n’en savais rien, mais tu<br />
t’en doutais, tu me voulais vierge tu m’avais faite putain, tu me devinais toujours, évidemment,<br />
les soldats, le danger, l’intensité, l’érotisme de la guerre, pourquoi le nier, pourquoi le cacher,<br />
mais <<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong> n’y avait pas que ça. Tu as lu mes reportages, sans faire de commentaires.<br />
Moi j’ai lu Claudio Magris. Qui a écrit que Monf<strong>al</strong>cone a donné de nombreux partisans<br />
it<strong>al</strong>iens partis se battre pour Tito, a<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ès la guerre <<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>s sont re<strong>st</strong>és <strong>du</strong> côté yougoslave, m<strong>al</strong><br />
leur en a <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>is, nombre d’entre eux ont péri lors des purges de 48, lorsque Tito a rompu<br />
avec l’Union soviétique, ces fi dèles combattants n’ont pas com<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>is suffi samment vite<br />
que le schisme était consommé entre le Maréch<strong>al</strong> et St<strong>al</strong>ine. Slovène de Monf<strong>al</strong>cone<br />
au passeport it<strong>al</strong>ien, toi, à Zagreb, tu n’as pas été inquiété par les purges. Je ne sais pas<br />
pourquoi. Grâce à ton origine slovène, ju<strong>st</strong>ement ? Tu vois, c’e<strong>st</strong> le genre de que<strong>st</strong>ions que<br />
j’aimerais te poser, maintenant.<br />
Comme j’aimerais savoir pourquoi tu n’as jamais re<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>is ton véritable nom. Que tu gardes<br />
le passeport it<strong>al</strong>ien, je le com<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ends, c’était le passeport de la liberté dans la Yougoslavie aux<br />
frontières encore hermétiquement closes. Mais le nom ? Ou <strong>al</strong>ors f<strong>al</strong>lait-<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong> changer le nom avec<br />
la nation<strong>al</strong>ité ? Comment as-tu pu supporter ce nom et ce <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>énom imposés par les fasci<strong>st</strong>es<br />
qui, subt<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>s dans l’op<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ession, se sont « contentés » de tra<strong>du</strong>ire les noms et <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>énoms ? Ils<br />
vous ont imposé une nouvelle origine, sans renier tout à fait ce que vous étiez. Vous n’avez<br />
pas per<strong>du</strong> votre identité, en ré<strong>al</strong>ité, puisque vous portez toujours votre nom. Simplement, <<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong><br />
e<strong>st</strong> tra<strong>du</strong>it. Assim<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ation parfaite par tra<strong>du</strong>ction, tra<strong>du</strong>ttore, traditore, disent les It<strong>al</strong>iens, c’e<strong>st</strong><br />
ainsi que Darko Kovač e<strong>st</strong> devenu Nat<strong>al</strong>e Fabbri. Tu ne <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>éfères pas Darko Kovač ? Moi oui.<br />
Chez toi, j’ai trouvé une trace de cette tra<strong>du</strong>ction-trahison, un document que tu avais dû<br />
<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>o<strong>du</strong>ire pour pouvoir te marier :<br />
« Le syndic certifi e que par décret No 11419/189 <strong>du</strong> 10.12.1930 <strong>du</strong> Préfet de Trie<strong>st</strong>e, le nom<br />
de fam<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>le originel <strong>du</strong> dénommé « KOVACS » (sic !) a été ré<strong>du</strong>it en la forme it<strong>al</strong>ienne de<br />
« FABBRI » ». Etonnant que sur ce document offi ciel Kovač soit écrit faux, à la hongroise.<br />
Les fasci<strong>st</strong>es ont changé ton nom, l’ont tra<strong>du</strong>it, l’ont it<strong>al</strong>ianisé.<br />
Toi tu as tra<strong>du</strong>it le <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>énom de ma mère, tu l’as it<strong>al</strong>ianisé.<br />
Et, moi, je continue à porter un nom fasci<strong>st</strong>e. En somme. Un nom qui ne devrait pas être<br />
le mien, comme ne devrait pas être mien ce passeport it<strong>al</strong>ien que j’ai toujours et que j’ai<br />
si longtemps haï, identité imposée, identité fausse, <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>emier mensonge <strong>du</strong>quel ont découlé<br />
tous les autres.<br />
Non, je ne com<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ends pas pourquoi tu n’as jamais voulu re<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>endre ton vrai nom. Alors<br />
que ta fam<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>le t’appelle encore et toujours Darko. Jamais Nat<strong>al</strong>e.<br />
The gap<br />
Editions d'en bas, Switzerland<br />
I have learned a little bit of Croatian. I had to, I wanted to tear apart this ve<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong> of incom<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ehension<br />
that isolated me over there, and sentenced me to remain a <strong>st</strong>ranger. But why are you<br />
learning this language? Learn Russian, at lea<strong>st</strong> that’s useful. I should have run away, forget<br />
29
30<br />
Sandrine Fabbri<br />
that country of yours, you didn’t want to acknowledge my <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ofound attachment to this land,<br />
its beauty, its madness, for me to go over there meant <strong>al</strong>so fi nding you, beyond everything<br />
you have been in Switzerland, the hell that you have re<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>esented to my mother, or to me, over<br />
there I’ve taken up with the partisan, the ide<strong>al</strong>, passionate, fascinating father, I have found<br />
the autodidact who had to <strong>st</strong>art working at the age of 14 on a shipyard under the command<br />
of his father but who <strong>al</strong>ways took evening courses and <strong>st</strong>udied relentlessly. I can <strong>st</strong><<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>l hear<br />
the lullaby you used to sing to me, « Nina, nana, aja tut aja, moja pupa je zaspana », I have<br />
never forgotten it <strong>al</strong>though I didn’t under<strong>st</strong>and it, today I know it says “my little daughter is<br />
sleeping”, I can <strong>st</strong><<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>l hear you sing that lullaby and I know that I can <strong>al</strong>mo<strong>st</strong> fully under<strong>st</strong>and<br />
it <strong>al</strong>though I have only learned Croatian and never Slovenian. Thinking of you, how could<br />
I have been solely “Swiss”, even if my Swiss fam<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>y keeps repeating to me: You’re like your<br />
mother, you’re Swiss, you have nothing to do with Yugoslavia, that’s a wishful thinking,<br />
h<strong>al</strong>f of my genes come from over there, like it or not, as to your si<strong>st</strong>ers, yes, those who come<br />
here to watch over you, to feed you, well your si<strong>st</strong>ers have <strong>al</strong>ways insulted my mother, they<br />
treated her like she was mad, accused her of being responsible for your misfortune, you, you<br />
have been the victim, the martyr of this insane woman, and this was not enough, after my<br />
mother died, she died in an accident, they said, she was sick, after <strong>al</strong>l, there was nothing<br />
sur<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ising about this accident, well, after her death, the new cul<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>it was right there, it was<br />
me, me who was, as they vied with one another <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>oclaiming, as mad as my mother and who<br />
was going to keep causing you sorrow, to you, my poor father, the victim of Swiss women.<br />
In Zagreb the snakes hissed over my head, in Geneva the voices of resentment again<strong>st</strong> you<br />
kept cawing, my father, gu<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ty of making my mother mad, of dr<strong>iv</strong>ing her to despair, I have<br />
<strong>al</strong>ways been the only one on the front line, the fi re came from both sides and it’s <strong>st</strong><<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>l not<br />
over yet. So, for me, going to that country at war, it was like going on a search for the ide<strong>al</strong><br />
father, the one I could l<strong>iv</strong>e with in peace. And I was <strong>al</strong>so leaving to avoid crying in front of<br />
my television wh<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>e seeing the bombardments of places I cherished, places of my ch<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>dhood,<br />
my vacations, Zadar, Split, Dubrovnik, I was leaving to tell what I was thinking, wh<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>e the<br />
whole world or <strong>al</strong>mo<strong>st</strong> the whole shook off Croatia as a victim of its U<strong>st</strong>ashi pa<strong>st</strong> so that the<br />
whole world or <strong>al</strong>mo<strong>st</strong> the whole could wash their hands about it. About the aggression of<br />
the so-c<strong>al</strong>led feder<strong>al</strong> army. I went there to speak about the v<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lages burnt down, the bombarded<br />
towns, the soldiers who in the beginning fought in jeans and with old K<strong>al</strong>ashnikovs<br />
again<strong>st</strong> tanks. You were not getting involved with <strong>al</strong>l that, that’s not my country, you used<br />
to say, I’m Slovenian, even after Tuđman’s death you never again set foot in Croatia, you<br />
went <strong>al</strong>l the way to Slovenia where you <strong>st</strong>opped, but you kept track of this war day by day,<br />
you knew about everything, you knew how to be critic<strong>al</strong>, it’s re<strong>al</strong>ly easy to be critic<strong>al</strong> and<br />
uncom<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>omising if you are in Geneva or Slovenia, ju<strong>st</strong> ten little days of war and then it’s over.<br />
But what do you have to do there, you kept saying, suspiciously, oh I know, men, men<br />
in uniform.<br />
Yeah, the se<strong>du</strong>ction of men in uniform, of men at war, of men facing death. Right. You<br />
were perspicacious, so perspicacious when it came to suspecting sexu<strong>al</strong>ity, you recognized<br />
your whore of a daughter, your daughter who kept l<strong>iv</strong>ing her life with her lovers, you knew<br />
nothing about this, but you had no doubt about it, you wanted me a virgin but had made<br />
me a whore, you <strong>al</strong>ways saw through me, of course, the soldiers, the danger, the intensity,<br />
the eroticism of war, why deny it, why hide it, but there was more to that. You have read<br />
my reports, without g<strong>iv</strong>ing any comments.
Editions d'en bas, Switzerland<br />
I have read Claudio Magris. Who wrote that Monf<strong>al</strong>cone has g<strong>iv</strong>en many It<strong>al</strong>ian partisans<br />
who left to fi ght for Tito, after the war they <strong>st</strong>ayed on the Yugoslavian side, too bad,<br />
many of them were k<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>led <strong>du</strong>ring the purges in ‘48, when Tito broke up with the Soviet<br />
Union, these loy<strong>al</strong> fi ghters didn’t get it quickly enough that the schism was accomplished<br />
between the Marsh<strong>al</strong> and St<strong>al</strong>in. As a Slovenian from Monf<strong>al</strong>cone with an It<strong>al</strong>ian passport,<br />
you, in Zagreb, never worried about the purges. I don’t know why. Ju<strong>st</strong> because you were of<br />
Slovenian origin? You see, these are the que<strong>st</strong>ions I would like to ask you now.<br />
How bad I would like to know why you never took back your re<strong>al</strong> name. That you keep<br />
the It<strong>al</strong>ian passport, this one I under<strong>st</strong>and, that used to be the passport of freedom in a<br />
Yugoslavia with hermetic<strong>al</strong>ly closed borders. But the name? Or did you have to change the<br />
name with the nation<strong>al</strong>ity? How could you bear that name and surname imposed by the<br />
fasci<strong>st</strong>s who, subtly in their op<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ession, were “contented” with the translation of names<br />
and surnames? They forced upon you a new origin, without completely denying who you<br />
used to be. In re<strong>al</strong>ity, you haven’t lo<strong>st</strong> your identity, since you <strong>st</strong><<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>l wear your own name.<br />
Ju<strong>st</strong> that it has been translated. Perfect assim<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ation through translation, tra<strong>du</strong>ttore, traditore,<br />
that’s what the It<strong>al</strong>ians say, that’s how Darko Kovač became Nat<strong>al</strong>e Fabbri. You don’t<br />
like Darko Kovač ? I do.<br />
Among your aff airs I have found a trace of this treason of a translation, a document that<br />
you had to <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>o<strong>du</strong>ce to be able to get married:<br />
“The mayor certifi es that by decree No 11419/189 of 10.12.1930 of the Prefect of Trie<strong>st</strong>e, the<br />
origin<strong>al</strong> fam<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>y name of the man c<strong>al</strong>led “KOVACS” (sic!) has been re<strong>du</strong>ced to the It<strong>al</strong>ian<br />
form “FABBRI””. It’s remarkable, how in this offi ci<strong>al</strong> document Kovač can be written wrong,<br />
the Hungarian way.<br />
The fasci<strong>st</strong>s have changed your name, they translated and It<strong>al</strong>ianized it.<br />
You have translated my mother’s surname, you have It<strong>al</strong>ianized it.<br />
And for me, I keep wearing a fasci<strong>st</strong> name. In short. A name that shouldn’t be mine ju<strong>st</strong><br />
the way that It<strong>al</strong>ian passport that I <strong>st</strong><<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>l own and that I have hated for such a long time<br />
shouldn’t be mine either, this imposed identity, fake identity, the fi r<strong>st</strong> lie from which <strong>al</strong>l<br />
the others have arisen.<br />
No, I don’t under<strong>st</strong>and why you never wanted to take back your re<strong>al</strong> name. When your<br />
fam<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>y <strong>st</strong><<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>l c<strong>al</strong>ls and has <strong>al</strong>ways c<strong>al</strong>led you Darko. Never Nat<strong>al</strong>e.<br />
Translated by Klara Peer<br />
A tátongó űr<br />
Megtanultam egy kicsit horvátul. Szét kellett tépnem, szét akartam tépni azt az értetlenség-fátylat,<br />
amely elszigetelt, arra kárhoztatott ott, hogy megmaradjak idegennek. Minek<br />
tanulod azt a nyelvet? Tanulj oroszul, az leg<strong>al</strong>ább hasznos. El kellett volna menekülnöm,<br />
elfelejtenem azt az országot, amely a tiéd volt, te nem akartad elfogadni, hogy lehet bennem<br />
zsigeri vonzódás ez iránt a föld iránt, a szépsége, az őrültsége iránt, odamenni, számomra<br />
ez mindig egyet jelentett azz<strong>al</strong>, hogy megt<strong>al</strong>állak téged is, túl azon, aki Svájcban voltál, túl<br />
a poklon, amit anyámnak is, nekem is jelentettél, ott megt<strong>al</strong>áltam a partizánt, az eszményi<br />
31
32<br />
Sandrine Fabbri<br />
apát, a szenvedélye<strong>st</strong> és szenvedélyesen szerethetőt, megt<strong>al</strong>áltam az autodidaktát, aki<br />
tizennégy évesen volt kénytelen volt munkába állni a hajógyárban, az apja beosztottjaként,<br />
de aki mindvégig e<strong>st</strong>i tanfolyamokra járt, aki fáradhatatlanul képezte magát. Emlékszem<br />
még a bölcsőd<strong>al</strong>ra, amelyet nekem énekeltél, „Nina, nana, aja tut aja, moja pupa je zaspana”,<br />
sohasem felejtettem el, noha nem értettem, és ma már tudom, hogy azt jelenti, „<strong>al</strong>udj kislányom”,<br />
még ma is h<strong>al</strong>lom, ahogy ezt a bölcsőd<strong>al</strong>t énekled, és tudom, hogy pontosan értem,<br />
noha csak horvátul tanultam, szlovénül sohasem. Veled élve hogyan lehetettem volna<br />
kizárólag „svájci”, még ha a cs<strong>al</strong>ád svájci ága folyton azt is hajtogatja nekem: Olyan vagy,<br />
mint az anyád, te svájci vagy, semmi közöd Jugoszláviához, jámbor óhaj, a génjeim fele, akár<br />
akarjuk, akár nem, onnan v<strong>al</strong>ó, ami meg a nővéreidet <<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>leti, igen, őket, akik itt vannak, hogy<br />
vigyázzanak rád, etessenek, szóv<strong>al</strong> a nővéreid mindig leszólták az anyámat, bolondnak<br />
tartották, megvádolták azz<strong>al</strong>, hogy ő a felelős a te b<strong>al</strong>sorsodért, hogy te ennek a bolond<br />
nőnek az áldozata, a mártírja vagy, és még ez sem volt elég, amikor az anyám megh<strong>al</strong>t, egy<br />
b<strong>al</strong>esetben megh<strong>al</strong>t az anyám, aki szerintük beteg volt, úgyhogy nincs mit csodálkozni<br />
a b<strong>al</strong>esetén, a h<strong>al</strong>ála után tehát megt<strong>al</strong>álták az új bűnö<strong>st</strong>, és ez én voltam, hiszen én, harsogták<br />
egymáss<strong>al</strong> versengve, ugyanolyan bolond vagyok, mint az anyám, így aztán miattam<br />
folytatódik a b<strong>al</strong>sorsod, szegény apám, te svájci nők áldozata. Zágrábban kígyók sziszegtek<br />
a fejem fölött, Genfben veled szemben nőtt a neheztelés, az apám, ő a bűnös azért, hogy<br />
anyám megbolon<strong>du</strong>lt, ő kergette a kétségbeesésbe. Mindig én álltam a frontvon<strong>al</strong>on, engem<br />
rángattak kétfelől, és ennek még ma sincs vége. Így aztán számomra elmenni a háborúban<br />
álló országba, azt jelentette, elmenni megkeresni az ideális apát, ak<strong>iv</strong>el békében lehet élni.<br />
Elmenni azért, hogy ne kelljen egyedül sírnom a televízió előtt, miközben nézem, hogyan<br />
bombázzák azokat a helyeket, amelyeket szeretek, gyerekkorom, vakációim helyeit, Zadart,<br />
Splitet, Dubrovnikot, elmenni, hogy elmondhassam, amit olyankor gondolok, amikor szinte<br />
az egész v<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ág visszamutogat az áldozatul esett Horvátország usztasa múltjára, hogy aztán<br />
kezeit moshassa, igen, szinte az egész v<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ág. A szövetségesnek nevezett hadsereg agressziója<br />
láttán. Elmentem, hogy elmondhassam a felgyújtott f<strong>al</strong>vakat, a lebombázott városokat,<br />
a katonákat, akik kezdetben farmernadrágban, ósdi k<strong>al</strong>asnyikovokk<strong>al</strong> a kézben harcoltak<br />
a tankok ellen. Te távol tartottad magad, ez nem az én országom, mondtad mindig, én szlovén<br />
vagyok, még Tudjman h<strong>al</strong>ála után sem tetted be a lábad Horvátországba, soha többé,<br />
elmentél Szlovéniába, ott megálltál, de naponta fi gyelted a háborút, mindent tudtál róla,<br />
főként kritizálni tudtál, könnyű kritizálni és elveket hajtogatni, ha az ember Genfben vagy<br />
Szlovéniában van, tíz napnyi háború, gyorsan elmúlik.<br />
De te mit keresnél ott, mondogattad nekem gyanakodva, ja persze, a férfi ak, az egyenruhás<br />
férfi ak.<br />
Igen, az egyenruhás férfi ak vonzereje, a háborúzó férfi aké, a h<strong>al</strong>áll<strong>al</strong> szembenéző<br />
férfi aké. Hát persze. Mindig is éleseszű voltál, annyira éleseszű, amikor a szexre kellett<br />
gyanakodnod, felfedezted a kurvát a lányodban, a lányodban, aki mindig is szeretőt tartott,<br />
semmit se tudtál róla, de sejtetted, szűznek szerettél volna, ezért kurvát csináltál belőlem,<br />
mindig kit<strong>al</strong>áltál nekem, természetesen, katonákat, veszélyeket, háborús feszültséget, erotikát,<br />
miért kellene tagadni, miért kellene titkolni, de nemcsak ez volt. Olva<strong>st</strong>ad a riportjaimat,<br />
de nem fűztél megjegyzé<strong>st</strong> hozzájuk.<br />
Én olva<strong>st</strong>am Claudio Magri<strong>st</strong>. Aki azt írta, hogy Monf<strong>al</strong>cone számos olasz partizánt adott,<br />
akik elmentek harcolni Titóért, a háború után ott maradtak Jugoszláviában, és rosszra<br />
for<strong>du</strong>lt a sorsuk, sokan közülük odavesztek a 48-as tisztogatásokban, amikor Tito szakított
Editions d'en bas, Switzerland<br />
a Szovjetunióv<strong>al</strong>. Ezek a harcos hívek nem értették meg elég gyorsan, hogy a szakítás<br />
befejezett ügy a Mars<strong>al</strong>l és Sztálin közt. Monf<strong>al</strong>conei szlovénként, olasz útlevéllel, téged,<br />
ott Zágrábban, nem nyugt<strong>al</strong>anítottak a tisztogatások. Nem tudom, miért nem. Éppen azért,<br />
mert szlovén voltál? Látod, ezek azok a kérdések, amelyeket szeretnék neked feltenni, mo<strong>st</strong>.<br />
Mennyire szeretném tudni, miért nem vetted vissza soha az igazi nevedet. Értem, hogy<br />
megtartottad az olasz útleveledet, Jugoszláviában, a hermetikusan lezárt határok közt,<br />
a szabadság útlevele volt. De a neved? Vagy a nemzetiséggel együtt nevet is kellett cserélni?<br />
Hogy tudtad elviselni ezt a kereszt- és vezetéknevet, amelyet a fasiszták kényszerítettek<br />
rád, akik, lévén rafi náltak az elnyomásban, „beérték” azz<strong>al</strong>, hogy lefordították a kereszt- és<br />
vezetékneveket? Új származá<strong>st</strong> kényszerítettek rád, noha nem tagadtatták meg veled teljesen<br />
azt, aki voltál. V<strong>al</strong>ójában nem veszítetted el az identitásodat, hiszen még mindig a saját<br />
nevedet viseled. Csak éppen le van fordítva. Tökéletes asszim<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>áció, fordítás révén — tra<strong>du</strong>ttore,<br />
traditore, mondják az olaszok —, így lettél Darko Kovačból Nat<strong>al</strong>e Fabbri. Nem szeretnél<br />
Darko Kovač lenni? Én szeretném.<br />
Megt<strong>al</strong>áltam a lakásodban a nyomait ennek a fordítás-árulásnak, egy olyan iraton, amelyet<br />
be kellett nyújtanod, hogy megházasodhass: „A szindikátus igazolja, hogy a trieszti<br />
<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>efektus 1930. 12. 10-én kelt 11419/189. számú rendelete értelmében nevezett KOVACS (sic!)<br />
eredeti cs<strong>al</strong>ádi neve olasz <strong>al</strong>akjában FABBRI-ra változott.” Különös, hogy ezen a h<strong>iv</strong>at<strong>al</strong>os<br />
iraton a Kovačot hibásan írták, magyarul.<br />
A fasiszták megváltoztatták a neved, lefordították, olaszosították.<br />
Te meg lefordítottad az anyám keresztnevét, azt te olaszosítottad.<br />
Én meg továbbra is fasiszta nevet viselek. Lényegében. Olyan nevet, amely nem lehetne<br />
az enyém, ahogy nem lehetne az enyém az az olasz útlevél sem, amely mindig is az enyém<br />
volt, és amelyet oly régóta gyűlölök, kényszerű identitás, hamis identitás, az első hazugság,<br />
amelyből az összes többi következett.<br />
Nem, nem értem, miért nem akartad soha visszavenni az igazi nevedet. Miközben a cs<strong>al</strong>ádod<br />
ma is Darkónak hív, és mindig is így hívott. Sohasem Nat<strong>al</strong>énak.<br />
Mihancsik Zsófi a fordítása<br />
33
Goran <<strong>st</strong>rong>Fe</<strong>st</strong>rong>rčec<br />
There W<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>l Be No Miracles Here is one of those novels posing re<strong>al</strong> que<strong>st</strong>ions,<br />
<strong>al</strong>though not <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>oviding any answers. Bender, the <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>otagoni<strong>st</strong>,<br />
is a young intellectu<strong>al</strong> facing an identity crisis in the we<strong>st</strong>ern<br />
metropolis, where he has settled down. An escapi<strong>st</strong> running away<br />
from not only the pa<strong>st</strong> but everyday life as well, he is loaded with<br />
self-doubt, when an unexpected c<strong>al</strong>l from his father <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ompts him to<br />
return to his home country.<br />
Goran <<strong>st</strong>rong>Fe</<strong>st</strong>rong>rčec (1978) is a Croatian writer, playright, and theatre<br />
maker. Studied arts, Polish language and literature as well as dramaturgy<br />
in Zagreb. Co-founder of the DK — dramaturgy collect<strong>iv</strong>e initiat<strong>iv</strong>e,<br />
which organizes public <strong>st</strong>age readings of drama texts by young<br />
Croatian authors. He publishes performance texts and theory in<br />
journ<strong>al</strong>s and on the third <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ogram of Croatian radio.<br />
Pusztaság, s<strong>iv</strong>árság, visszatérés egy i<strong>st</strong>en háta mögötti helyre, széthullás,<br />
történelemből v<strong>al</strong>ó k<strong>iv</strong>onulás. Bender, a regény főhőse, a térségben<br />
folyó háborúk idején egy nyugati nagyvárosban telepedett le.<br />
Eszképi<strong>st</strong>a, aki nemcsak múltjától, hanem mindennapi kétségei elől<br />
is menekül. Ebből a bizonyt<strong>al</strong>an állapotából moz<strong>du</strong>l ki, amikor apja<br />
váratlanul hazahívja szülőföldjére, egy olyan f<strong>al</strong>uba, ahol a háborús<br />
pusztításokat követően jóformán már senki sem lakik.<br />
Goran <<strong>st</strong>rong>Fe</<strong>st</strong>rong>rčec (1978) horvát író, dramaturg, színházi szakember<br />
a zágrábi egyetemen művészettörténetet, lengyel nyelvet és irod<strong>al</strong>mat,<br />
a színiakadémián dramaturgiát tanult. A Frakcija című színházi-<br />
és előadóművészeti folyóirat egyik szerkesztője. Itt nem lesz csoda c.<br />
első regénye 2<<strong>st</strong>rong>01</<strong>st</strong>rong>1-ben jelent meg a Fraktura kiadónál.<br />
Fraktura, Croatia
Ovdje neće biti čuda<br />
Fraktura, Croatia<br />
Tisuću devet<strong>st</strong>o osamdeset peta godina b<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ježi najveći broj avionskih žrtava u povije<strong>st</strong>i<br />
komercij<strong>al</strong>nog avionskog <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ijevoza. Let jedan-osam-dva <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ijevoznika Air India raspao se<br />
iznad Atlantskog oceana i usmrtio tri<strong>st</strong>o dvadeset devet ljudi. Let jedan-devet-jedan Delta<br />
Airlinesa srušio se na <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong><<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>asku zračnoj luci u D<strong>al</strong>lasu i usmrtio <strong>st</strong>o trideset četiri putnika i<br />
jednu osobu na zemlji. Let jedan-dva-tri Japan Airlinesa zabio se na putu za Osaku u planinu<br />
<strong>st</strong>o k<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ometara od Tokija i usmrtio pet<strong>st</strong>o dvadeset ljudi. Prež<strong>iv</strong>jele su četiri žene smještene<br />
u <strong>st</strong>ražnjem dijelu aviona, koji je čudom o<strong>st</strong>ao neoštećen. Boeingu sedam-tri-sedam na<br />
letu dva-osam-M britanskog <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ijevoznika British Airtoursa zap<strong>al</strong>io se motor <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>i polijetanju.<br />
Vatra i dim uguš<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>i su... Bender zatvori novine. Sadržaj članka sasvim se slučajno pojavio na<br />
mje<strong>st</strong>u gdje se nije trebao pojaviti. Žrtve iz članka Bender počne <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ebac<strong>iv</strong>ati poput kamenčića<br />
i dođe do zaključka da je broj žrtava avionskih nesreća tisuću devet<strong>st</strong>o osamdeset pete<br />
ipak manji od broja žrtava građanskog rata koji će se dogoditi deset godina kasnije u zemlji<br />
u koju se vraća. U međuvremenu je <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ošlo dvadeset pet godina od osamdeset pete i petnae<strong>st</strong><br />
godina od građanskog rata. Nakon svega Bender bi teško mogao objasniti što se točno<br />
dogod<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>o, osim da je dovoljno mrtvih da se osnuje sindikat. Bender zatvori oči s namjerom<br />
da zaspi. Motori Airbusa 320 ispuštaju zvuk n<strong>al</strong>ik ne<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ekidnom svinjskom roktanju od<br />
kojeg <strong>st</strong>ražnji dio letjelice vibrira <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>enoseći nervozu iz abdomena <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>eko <strong>st</strong>egnutog <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>snog<br />
koša <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ema glavi u panici. Ako <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ež<strong>iv</strong>i, svjedočit će da je let bio nemiran i opasan. Isku<strong>st</strong>vo<br />
situacije opasne po ž<strong>iv</strong>ot konkretnije ispunjava oček<strong>iv</strong>anja slušatelja u usporedbi s opisom<br />
situacije koja ničime ne ugrožava ž<strong>iv</strong>ot. Isku<strong>st</strong>vo koje <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>oizlazi iz sigurno<strong>st</strong>i dobro po<strong>st</strong>avljenih<br />
odnosa oček<strong>iv</strong>anja, želja i mogućno<strong>st</strong>i može se onome koji sluša učiniti dosadnim.<br />
Ugroženi subjekt osnovni je element interesa drugog subjekta. Muškarac u sjed<strong>al</strong>u pored<br />
Bendera čita novine. Temeljito <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>oučava <strong>st</strong>ranicu ispunjenu grafi konima. Neboderi izrasli<br />
između osi x i y označavaju pad vrijedno<strong>st</strong>i <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ema posljednjem kvart<strong>al</strong>u tekuće godine. S<br />
obzirom na to da godina još nije završ<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>a, objavljeni grafi koni <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>imjer su pokušaja <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ognoze<br />
razvoja tržišta u vremenu koje tek ima doći. Pad vrijedno<strong>st</strong>i jedina je <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ijetnja na visini od<br />
deset k<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ometara. Pad vrijedno<strong>st</strong>i kisika. Pad vrijedno<strong>st</strong>i tlaka. Pad izdržlj<strong>iv</strong>o<strong>st</strong>i materij<strong>al</strong>a.<br />
Pad po<strong>st</strong>otka sigurno<strong>st</strong>i zračnog <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ometa. Pad vjerojatno<strong>st</strong>i da se ništa neće dogoditi. Pad<br />
Airbusa 320. Panika <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ed padom vrijedno<strong>st</strong>i zahtijeva objašnjenje kad nogama opet bude<br />
na zemlji. Reći će da nije b<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>o opasno<strong>st</strong>i osim vjetrovite troposfere, koja je sama po sebi<br />
opasno<strong>st</strong>. Reći će kome? Pitanje koje je moglo izazvati novi osjećaj panike izbijeno je jakim<br />
udarcem turbulencije. Objašnjenje. Turbulencije na ovoj zračnoj liniji uče<strong>st</strong><strong>al</strong>ije su nego<br />
na drugim linijama. Razlozi su tome geodetska neujednačeno<strong>st</strong> tla, blizina mora i uče<strong>st</strong><strong>al</strong>a<br />
izmjena zračnih <strong>st</strong>ruja nad ovim dijelom Europe. Osim turbulencija posljedice svega<br />
navedenog uče<strong>st</strong><strong>al</strong>i su građanski nemiri, međuvjerska, međuetnička i međunacion<strong>al</strong>na<br />
nesnošlj<strong>iv</strong>o<strong>st</strong> i sklono<strong>st</strong> suici<strong>du</strong>. Novi udar zračnih <strong>st</strong>ruja pomakne sliku <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ed Benderovim<br />
očima i udvo<strong>st</strong>ruči je. Zatim se slika vrati na mje<strong>st</strong>o. Vibracija motora s kr<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>a <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>elazi na<br />
trup i sjedišta, i kod Bendera izaz<strong>iv</strong>a osjećaj mučnine. Bender se us<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>avi u sjed<strong>al</strong>u i iskori<strong>st</strong>i<br />
namještanje ne bi li bolje <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>omotrio muškarca u odijelu koji mu sjedi slijeva. Mogao bi se<br />
okrenuti <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ema muškarcu i izravno ga pogledati, <strong>al</strong>i takva bi ge<strong>st</strong>a otkr<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>a <strong>st</strong>rah <<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>i potrebu<br />
35
36<br />
Goran <<strong>st</strong>rong>Fe</<strong>st</strong>rong>rčec<br />
za solidariziranjem u situaciji kata<strong>st</strong>rofe. Treba se čuvati ge<strong>st</strong>i koje bi mogle biti kr<strong>iv</strong>o <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>otumačene.<br />
Muškarac u košulji kratkih rukava položio je na slobodno sjed<strong>al</strong>o između njih<br />
knjigu na čijoj se naslovnici n<strong>al</strong>azi lice Heinera Müllera. Bender <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>očita naslov “A Heiner<br />
Müller Reader”, pogleda muškarca, <strong>al</strong>i se suzdrži od b<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>o kakvog pitanja. Solidariziranje na<br />
visini od deset tisuća metara nema nim<strong>al</strong>o više smisla no što ga ima na zemlji. Na deset<br />
tisuća metara čovjek se n<strong>al</strong>azi najbliže novom početku. Kroz minijaturno okno zrakoplova<br />
zemlja se okreće u pogrešnom smjeru. Nepomično<strong>st</strong> <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>epuštena beskrajnom ponavljanju.<br />
Ne mijenja se ništa osim <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>itiska u Benderovim ušima. Kroz uski <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>olaz između redova<br />
<strong>st</strong>juardesa gura kolica natovarena bocama. Kako mu se <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ibližava, smiješak na njezinu licu<br />
obara svaku drugu moguću grimasu. Nakon manje od minute <strong>st</strong>oji nad njim i smije mu se<br />
noseći neonsku aureolu oko ukočene glave.<br />
There W<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>l Be No Miracles Here<br />
In the year nineteen hundred eighty fi ve the number of victims in plane crashes was the<br />
highe<strong>st</strong> in the hi<strong>st</strong>ory of commerci<strong>al</strong> air fl ight. The fl ight one-eight-two of the Air India airline<br />
fell apart above the Atlantic Ocean, k<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ling three hundred and twenty nine people. The<br />
fl ight one-nine-one of the Delta Airline crashed on ap<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>oaching the D<strong>al</strong>las airport and k<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>led<br />
one hundred thirty four passengers and one person on the ground. The fl ight one-two-three<br />
of the Japan Airlines was on its way to Osaka when it slammed into a mountain one hundred<br />
k<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ometers from Tokyo, k<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ling fi ve hundred and twenty people. The only surv<strong>iv</strong>ors<br />
were four women who were sitting in the back of the plane, which miraculously remained<br />
intact. The engine of the Boeing seven-three-seven on the fl ight two-eight-M of the British<br />
airline British Airtours caught fi re <strong>du</strong>ring takeoff . Fire and smoke choked… Bender closes<br />
the papers. The article’s text appeared where it should not have purely by accident. Bender<br />
<strong>st</strong>arts shuffl ing around the victims from the article and concludes that the number of<br />
victims from plane crashes in nine hundred eighty fi ve was <strong>st</strong><<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>l lower from the number<br />
of victims in the c<strong>iv</strong><<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong> war that would take place ten years later in a country to which he<br />
was returning. In the meantime twenty fi ve years have passed since eighty fi ve and fi fteen<br />
years since the c<strong>iv</strong><<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong> war. At the end of the day Bender could not re<strong>al</strong>ly explain what had<br />
exactly happened, except that there were enough dead to form a union. Bender closes his<br />
eyes to f<strong>al</strong>l asleep. The engines of the Airbus 320 are <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>o<strong>du</strong>cing a sound not unlike a pig<br />
snorting, which makes the back of the aircraft vibrate, transmitting the jitters from the<br />
abdomen over the tightened che<strong>st</strong> into the panicked head. If he should surv<strong>iv</strong>e, he w<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>l<br />
te<strong>st</strong>ify to the fl ight being re<strong>st</strong>less and dangerous. The experience of a life-threatening situation<br />
meets a li<strong>st</strong>ener’s expectations much more tangibly than describing a situation that<br />
harbors no mort<strong>al</strong> danger. The experience resulting from the safety of well-b<strong>al</strong>anced expectations,<br />
wishes and possib<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ities can seem boring to someone who is li<strong>st</strong>ening. A threatened<br />
entity is a basic element to another entity’s intere<strong>st</strong>. The man in the seat next to Bender’s is<br />
reading newspapers. He is carefully <strong>st</strong>udying a page fi lled with charts. Skyscrapers shooting<br />
up between the axis x and y mark a drop in v<strong>al</strong>ue toward the la<strong>st</strong> quarter of the current<br />
year. Since the year has <strong>st</strong><<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>l not ended, <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>inted charts <<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lu<strong>st</strong>rate an attempt to <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>edict the
Fraktura, Croatia<br />
market development in the time that is yet to come. The drop in v<strong>al</strong>ue is the only threat at<br />
the <strong>al</strong>titude of ten k<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ometers. The drop in oxygen v<strong>al</strong>ue. The drop in <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>essure v<strong>al</strong>ue. The<br />
drop in <strong>du</strong>rab<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ity of materi<strong>al</strong>s. The drop in the percentage of air traffi c safety. The drop<br />
in likelihood that nothing would happen. The drop of the Airbus 320. Panic over the drop<br />
in v<strong>al</strong>ue requires an explanation once he gets his feet back on solid ground. They w<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>l say<br />
there was no other danger except a windy troposphere that is a danger in itself. To whom<br />
w<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>l they say it? A que<strong>st</strong>ion that could have caused a new surge of panic has been knocked<br />
out by <strong>st</strong>rong turbulences. An explanation. Turbulences on this particular airline are more<br />
frequent than on other lines. The reasons for that are geodetic surface roughness, sea <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>oximity<br />
and frequent shifting of air currents over this part of Europe. Apart from turbulences,<br />
this has other consequences that include c<strong>iv</strong><<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong> unre<strong>st</strong>s, intolerance among religions, ethnicities<br />
and nations as well as suicid<strong>al</strong> tendencies. A renewed impact of air currents dislodges<br />
the image before Bender’s eyes and doubles it. Then the image slides back into place. The<br />
vibration from the engine is shifting from the wings onto the fuselage and seats, making<br />
Bender nauseous. Bender sits up in his seat to get more comfortable and takes the opportunity<br />
to get a better look at the suited man sitting to his left. He could turn to the man and<br />
look at him directly, but that kind of ge<strong>st</strong>ure would reve<strong>al</strong> fear or the need for solidarity in<br />
a cata<strong>st</strong>rophe. One should be wary of ge<strong>st</strong>ures that could be misinter<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>eted. On the free<br />
seat between them the man in a short-sleeved shirt has placed a book with Heiner Müller’s<br />
face on its cover. Bender reads the title “A Heiner Müller Reader”, shoots the man a look,<br />
but refrains from asking any que<strong>st</strong>ions. Solidarity at the <strong>al</strong>titude of ten thousand meters<br />
makes no more sense that it would make on the ground. At ten thousand meters a man is<br />
close<strong>st</strong> to a new beginning. Through the minute airplane window, the Earth is revolving in<br />
a wrong direction. Immob<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ity surrendered to endless repetition. Nothing changes except<br />
the <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>essure in Bender’s ears. Through a narrow isle a fl ight attendant is pushing a cart<br />
laden with bottles. As she ap<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>oaches him, the sm<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>e on her face disarms any other possible<br />
grimace. After less than a minute, she is hovering above him and laughs at him, carrying<br />
a neon h<strong>al</strong>o around the <strong>st</strong>iff head.<br />
Translated by Sandra Mlađenović<br />
Itt nem lesz csoda<br />
A repülőgép-b<strong>al</strong>esetet elszenvedett áldozatok száma a polgári légiközlekedés történetében<br />
az ezerk<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>encszáznyolcvanötös esztendőben volt a legnagyobb. Az Air India 182-es járataként<br />
közlekedő gép az Atlanti-óceán felett darabjaira hullott, és háromszázhuszonk<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>enc<br />
ember h<strong>al</strong>álát okozta. A Delta Airlines 191-es járata a d<strong>al</strong>lasi repülőtér közelében leszállás<br />
közben zuhant le, és százharmincnégy utasának és a földi személyzet egy tagjának életébe<br />
került. A Japan Airlines 123-as járata Oszakába tartva egy hegy old<strong>al</strong>ába csapódott<br />
Tokiótól mintegy száz k<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ométerre, megölve ezzel ötszázhúsz embert. Mindössze négy nő<br />
élte túl a b<strong>al</strong>esetet a gép hátsó részében, amely v<strong>al</strong>ami csoda folytán épségben maradt.<br />
A British Airtours légitársaság M-28-as járatán a Boeing 737 típusú gép hajtóműve felszálláskor<br />
kigyulladt. A tűzben és a fü<strong>st</strong>ben megfulladt… Bender becsukja az újságot. A cikk<br />
37
38<br />
Goran <<strong>st</strong>rong>Fe</<strong>st</strong>rong>rčec<br />
tart<strong>al</strong>ma teljesen véletlenül épp ott bukkant fel, ahol nem kellett volna. A cikkben említett<br />
áldozatokat Bender átrendezi, mint a kavicsokat, és arra a következésre jut, hogy az ezerk<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>encszáznyolcvanötös<br />
légi-katasztrófák áldozatainak száma mégsem h<strong>al</strong>adja meg a tíz<br />
évvel később abban az országban bekövetkezett polgárháborúét, ahová ő mo<strong>st</strong> visszatér.<br />
Időközben ezerk<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>encásznyolcvanöt óta eltelt huszonöt esztendő, s a polgárháborút követően<br />
is tizenöt. Mindezek után Bender mégis nehezen tudta volna megmondani, mi is történt<br />
v<strong>al</strong>ójában, k<strong>iv</strong>éve, hogy elegendő a h<strong>al</strong>ott ahhoz, hogy egy szakszervezetet <strong>al</strong>apítsanak.<br />
Bender lehunyta a szemét, <strong>al</strong>udni szeretett volna. Az Airbus 320 hajtóművei szűnni nem<br />
akaró röfögésre emlékeztető zajt h<strong>al</strong>latnak, amitől a gép hátsó része folyamatosan remeg,<br />
a vibráció okozta idegesség áthatja az ember gyomrát, onnan pedig az összeszorult mellkason<br />
keresztül feljut a bepánikolt agyba. Ha ezt túléli, tanúsítani fogja, hogy a repülőút<br />
nyugt<strong>al</strong>an volt és veszélyes. A h<strong>al</strong>álos fenyegetettség megtapaszt<strong>al</strong>ásának leírása sokk<strong>al</strong><br />
határozottabban elégíti ki a h<strong>al</strong>lgatóság igényeit, mint a semmi életveszélyt nem rejtő helyzetek<br />
ecsetelése. Mert a biztonságosan egymásra épülő elvárásokból, vágyakból és lehetőségekből<br />
következő tapaszt<strong>al</strong>at un<strong>al</strong>masnak tűnhet annak, aki h<strong>al</strong>lgatja. Hiszen a veszélybe<br />
került <strong>al</strong>any <strong>al</strong>apelem egy másik <strong>al</strong>any fi gyelmének felkeltéséhez. A mellette lévő ülésen<br />
egy férfi újságot olvas. Alaposan tanulmányozza az egész old<strong>al</strong>t kitöltő grafi konokat. Az x<br />
és y tengelyek között kinőtt égbenyúló oszlopok a negyedéves értékcsökkené<strong>st</strong> ábrázolják<br />
éves szintre k<strong>iv</strong>etítve. Tekintettel arra, hogy az év még nem ért véget, a közzétett grafi konok<br />
mindössze csak a piac mozgását jósolják meg az elkövetkező időszakra. Az értékcsökkenés<br />
az egyetlen veszély, amely tíz k<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ométeres magasságban fenyeget. Az oxigén-érték csökkenése.<br />
A nyomásérték csökkenése. Az anyag ellenállóképességének csökkenése. A légiközlekedés-biztonság<br />
száz<strong>al</strong>ékban kifejezett mutatóinak zuhanása. Csökken annak az esélye,<br />
hogy semmi sem fog történni. S hogy az Airbus 320 nem fog lezuhanni. Az értékcsökkenés<br />
okozta pánik mindenesetre magyarázatra szorul majd, ha a lába ismét földet ér. Azt fogja<br />
mondani, hogy veszélyről szó sem volt, leszámítva a szeles időjárá<strong>st</strong> a troposzférában, ami<br />
azért már magában is veszélyt hordoz. Kinek mondja majd? A szintén pánikot okozó kérdé<strong>st</strong><br />
elhessegette egy újabb turbulencia okozta erős lökés. Magyarázat. Ezen az útvon<strong>al</strong>on a<br />
turbulencia gyakoribb, mint másutt. Oka a t<strong>al</strong>aj domborzati tényezőiben és a tenger közelségében<br />
keresendő, v<strong>al</strong>amint abban, hogy a fel-és leszálló légáramlatok Európa eme része<br />
felett igen gyakran cserélődnek. A felsorolt körülmények azonban nemcsak turbulenciához<br />
vezetnek, hanem gyakran szítják a polgári békétlenséget, a v<strong>al</strong>lási- és etnikai türelmetlenséget,<br />
a nemzetek közötti összecsapásokat és az öngy<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>kosságra v<strong>al</strong>ó hajlamot is. Egy<br />
újabb turbulencia Bender szeme előtt ezt a képet kimozdítja és megkétszerezi. Aztán a kép<br />
visszakerül a helyére. A szárnyban lévő hajtómű remegése áthatja a gép te<strong>st</strong>ét és az üléseket,<br />
amitől Bendernek hányingere lesz. Bender erre felegyenesíti a hátát az ülésen és az új<br />
te<strong>st</strong>helyzetet kihasználva jobban szemügyre veszi az öltönyös férfi t, aki b<strong>al</strong>ról ül mellette.<br />
Odafor<strong>du</strong>lhatott volna feléje és közvetlenül rá is nézhetett volna, de egy <<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>yen gesztus felfedné<br />
félelmét vagy annak igényét, hogy ebben a katasztrófa-helyzetben szolidaritá<strong>st</strong> keressen<br />
ismerneknél. Óvakodnia kell a félreérthető gesztusoktól. A rövi<strong>du</strong>jjú inget viselő férfi<br />
a közöttük üresen maradt ülésre letett egy könyvet Heiner Müller arcképével a borítóján.<br />
Bender elolvassa a címet, A Heiner Müller Reader, majd a férfi ra p<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lant, de tartózkodik attól,<br />
hogy bárm<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>yen kérdé<strong>st</strong> feltegyen. Szolidarizálni v<strong>al</strong>ak<strong>iv</strong>el tízezer méter magasságban semm<strong>iv</strong>el<br />
sem értelmesebb dolog, mint magán a földön. Az ember tízezer méter magasságban<br />
kerül legközelebb az újrakezdéshez. A gép miniatűr ablakán keresztül nézve a föld téves
Fraktura, Croatia<br />
irányban forog. A moz<strong>du</strong>latlanságot átengedték a végtelen ismétlődésnek. Semmi sem<br />
változik, k<strong>iv</strong>éve a nyomá<strong>st</strong> Bender fülében. A légiutaskísérő hölgy egy üvegekkel megrakott<br />
kocsit tol a széksorok között. Ahogyan közeledik feléje, az arcára kiülő mosoly minden más<br />
lehetséges fi ntort legyűr. Kevesebb mint egy perc múlva mellette áll és ránevet, merev feje<br />
felett a neon fénykoszorút viselve.<br />
Xenia Detoni fordítása<br />
39
André Gago<br />
A young Spaniard, Rogelio Pardo, fl ees to Portug<strong>al</strong> to escape the<br />
Spanish C<strong>iv</strong><<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong> War, hoping to reach the USA. His plans fa<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong> but, after<br />
sever<strong>al</strong> traumatic experiences his life changes in an unexpected but<br />
posit<strong>iv</strong>e way. He fi nds shelter in V<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>arinho da Furna, a sm<strong>al</strong>l v<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lage in<br />
the rocky north mountains of Portug<strong>al</strong>. The novel follows their common<br />
de<strong>st</strong>iny — their faith are inextricably entangled, as the v<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lage is<br />
condemned to disappear under the waters of a reservoir in the earlier<br />
70’s. The title “Rio Homem” referes both to the r<strong>iv</strong>er and to a man’s<br />
life fl owing its course, from birth to death.<br />
André Gago (1964, Lisbon) is a Portuguese writer, translator and<br />
actor, founder of the Un<strong>st</strong>able Theatre. His short <strong>st</strong>ory O Circo da Lua<br />
was awarded by the Portuguese Writers Association. Rio Homem is<br />
his fi r<strong>st</strong> novel.<br />
A spanyol polgárháború után a köztársasági elveket v<strong>al</strong>ló g<strong>al</strong>egó<br />
fi at<strong>al</strong>ember, Rogelio és néhány barátja titokban Portugálián át<br />
Amerikába <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>óbál szökni. Amikor Rogelio elszakad a csoporttól, sorsa<br />
új for<strong>du</strong>latot vesz. Egy számára ismeretlen országban közel kerül<br />
a h<strong>al</strong>ál tapaszt<strong>al</strong>atához, ami paradox módon az újjászületéséhez<br />
vezet el. Egy vizionárius közösségbe kerül, amelyet neves értelmiségiek<br />
csodálnak és látogatnak V<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>arinha da Furna f<strong>al</strong>ujában.<br />
André Gago (1964, Lisszabon) portugál író, színész, műfordító,<br />
a Lab<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>is Színház meg<strong>al</strong>apítója. A Hold cirkusza című elbeszélése <strong>al</strong>apján<br />
rendezett egy cirkuszi előadá<strong>st</strong> 2003-ban. Az Ember folyó az első<br />
regénye, mellyel elnyerte a portugál PEN klub díját 2<<strong>st</strong>rong>01</<strong>st</strong>rong>1-ben.<br />
Asa, Portug<strong>al</strong>
Rio Homem<br />
Asa, Portug<strong>al</strong><br />
Com o ferro e o fogo a deva<strong>st</strong>arem a Europa e o Mundo, a quem poderia interessar a guerra<br />
que se reacendia em V<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>arinho da Furna senão aos <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ó<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ios? E que antiga guerra era essa?<br />
V<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>arinho tinha, como todos os ret<strong>al</strong>hos dessa manta sem<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>e curta com que os homens<br />
tapam o mundo, o seu território. Um extenso murete de pedra corria pela cri<strong>st</strong>a das serras,<br />
demarcando esse limite a partir do qu<strong>al</strong> V<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>arinho deixava de exi<strong>st</strong>ir. Todas as Primaveras<br />
o muro era recon<strong>st</strong>ruído, e permanecia lá desde a criação do mundo, ou seja, desde tempos<br />
imemoriais, como se co<strong>st</strong>uma dizer na literatura dos co<strong>st</strong>umes e dos lugares. Mas o que era<br />
V<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>arinho no mundo? Uma pequena comunidade, certamente. É fác<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong> defi nir, com <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ecisão<br />
de conservatória, o lugar de uma coisa pequena dentro de outra maior. Mas terá tudo o que é<br />
pequeno a mesma <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ecisa consciência de tudo o que é maior e o contém? Podemos conhecer<br />
os limites do que não vemos? Ou sequer imaginá-los? Não sabemos nós que o mar é va<strong>st</strong>o?<br />
Porém, ao contemplá-lo, diríamos que conseguimos abarcar com o olhar e com a consciência<br />
a <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ó<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ia desmesura da sua grandeza. Não e<strong>st</strong>amos cientes de pertencer o nosso mundo<br />
a um si<strong>st</strong>ema solar, e esse si<strong>st</strong>ema a uma g<strong>al</strong>áxia? Porém, também a g<strong>al</strong>áxia e<strong>st</strong>á contida<br />
no Un<strong>iv</strong>erso, e essas ideias tornam-se demasiado grandes para a esc<strong>al</strong>a que fazemos de nós.<br />
Por isso, diariamente, quando nos cansamos de pensar com tanta largueza, sabemos que<br />
temos uma casa, que ela é nossa morada numa <strong>al</strong>deia, numa v<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>a ou numa cidade, e que essa<br />
cidade fi ca num país. E, <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ovavelmente, no dia-a-dia, isso ba<strong>st</strong>a-nos. De certa forma, esses<br />
são os limites do nosso un<strong>iv</strong>erso tangível. E, nele, temos o nosso mundo, que muitas vezes<br />
é um mundo que parece povoado por um punhado de entes queridos e outro de e<strong>st</strong>ranhos<br />
tolerados, e outras vezes se nos mo<strong>st</strong>ra como um mundo habitado apenas por nós e por<br />
fantasmas que são só nossos. No coração daquele v<strong>al</strong>e, também pouco mais se <strong>al</strong>cança do<br />
que um céu, que remete para fora e para dentro ao mesmo tempo, que se anuncia va<strong>st</strong>o e<br />
contentor, de onde tudo vem magicamente, mas mantendo ao mesmo tempo uma ordem<br />
tangível, que oferece vento e neve, c<strong>al</strong>or e e<strong>st</strong>relas, chuva e escuridão. Para rasgar o horizonte,<br />
é <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>eciso subir aos cumes e olhar em volta para outros cumes iguais, até perder de<br />
vi<strong>st</strong>a. E como olhar para longe, se o longe nos devolve à nossa dimensão pequena, sem nos<br />
engrandecermos de <strong>al</strong>gum modo nessa pequenez? Sem sentirmos que somos um mundo<br />
dentro de outro Mundo? Como chamaríamos, então, àqu<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>o que, sem o saber, V<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>arinho<br />
sabia que era? Um Mundo em si mesmo? Uma simples comunidade? Um E<strong>st</strong>ado? Um Reino?<br />
As p<strong>al</strong>avras parecem paradox<strong>al</strong>mente pequenas quando aplicadas a uma coisa em que não<br />
reconhecemos grandeza sufi ciente para as poder ut<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>izar. Perdem então o seu sentido e, por<br />
arra<strong>st</strong>o, o seu v<strong>al</strong>or, pois a<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>esentam-se como p<strong>al</strong>avras apenas, e só quando uma coisa re<strong>al</strong><br />
as ju<strong>st</strong>ifi ca elas voltam a enfunar o pano da sua vela. Podemos dizer morte, e ad<strong>iv</strong>inhar um<br />
sentido terrível na p<strong>al</strong>avra, mas só quando a morte nos toca, ou passa por nós de raspão,<br />
conseguimos insufl ar a p<strong>al</strong>avra de todo o seu signifi cado. Podemos suspirar pelo amor,<br />
mas só quando amamos a p<strong>al</strong>avra brota em nós com uma força que nos faz lamentar tê-la<br />
<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>onunciado em vão, ga<strong>st</strong>ando-a, antes de conhecer ou reconhecer o sentimento que lhe<br />
dá sentido. Para <strong>al</strong>deias como V<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>arinho, em breve surgiria uma designação implicada de<br />
signifi cados: comunitarismo agropa<strong>st</strong>or<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>. Mas poderíamos chamar-lhe apenas V<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>arinho<br />
41
42<br />
André Gago<br />
da Furna, ou Eido, Comunidade de V<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>arinho, Mundo, República ou Reino Imaginário de<br />
V<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>arinho. A <strong>al</strong>deia era, de facto, tudo isso para os seus habitantes, embora eles disso se<br />
não apercebessem, nos exactos termos em que, em contrapartida, não os entendiam a eles<br />
aqueles que sobre V<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>arinho queriam fazer v<strong>al</strong>er a autoridade do E<strong>st</strong>ado.<br />
V<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>arinho, natur<strong>al</strong>mente, não v<strong>iv</strong>ia form<strong>al</strong>mente à margem do E<strong>st</strong>ado. Em certa medida,<br />
poderia afi rmar-se exactamente o contrário: era o E<strong>st</strong>ado que v<strong>iv</strong>ia <strong>al</strong>heado de V<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>arinho.<br />
Nessa <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>oporcion<strong>al</strong>idade de atenção que um ao outro se davam residia uma espécie de<br />
equ<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>íbrio perfeito, que a um e outro ba<strong>st</strong>ava. V<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>arinho dava ao mundo exterior o que<br />
podia: soldados, padres e mão-de-obra para as obras que em volta se iam fazendo. Não que<br />
não t<strong>iv</strong>esse ambições de dar mais, mas esse mundo exterior pouco mais lhe pedia e muito<br />
menos lhe <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>oporcionava. Os limites de V<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>arinho beiravam, em <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ede<strong>st</strong>inada sobreposição<br />
leg<strong>al</strong>, com os limites de Portug<strong>al</strong>, e emigrar passou a ser para muitos a solução óbvia.<br />
O Bras<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong> acolhia a sua porfi a, e de lá iam voltando, enriquecidos e c<strong>al</strong>çados, sofrendo nos<br />
pés a polidez de pisar outros mundos, desc<strong>al</strong>çando-se à socapa, desconfortáveis nos botins,<br />
saudosos do chão que os recebia como fi lhos <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ódigos. Mas quem fi cava guardava-se de<br />
descuidar o que era de todos. Quando era <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>eciso perseguir ladrões, que por vezes faziam<br />
incursões para roubar cabeças de gado, faziam-no por sua conta, entregando-os depois às<br />
autoridades, pois não dispunham de c<strong>al</strong>abouços, e t<strong>al</strong>vez muito menos da vontade de os<br />
ter. Quando era <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>eciso fazer ju<strong>st</strong>iça, accionavam os seus <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ó<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ios mecanismos: Os Seis e<br />
o Juiz (que as subtis modernizações semânticas dos emigrantes tinham agora convertido<br />
em Zelador) eram a autoridade. Aplicavam multas pecuniárias, mas aceitavam também,<br />
após refl exão a pedido, comutações por arrependimento; e se <strong>al</strong>guém de fora quisesse <strong>al</strong>i<br />
v<strong>iv</strong>er furtando-se à sua autoridade e, bem entendido, aos deveres que e<strong>st</strong>a impunha, a vida<br />
tornava-se-lhe impossível e a cidadania, por assim dizer, era-lhe retirada. Um habitante<br />
de V<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>arinho arriscava mesmo a pena máxima, a expulsão da <strong>al</strong>deia, que, embora rara, era<br />
aplicada sem<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>e que o caso adquiria <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>oporções que não admitiam retorno. Aquele muro de<br />
pedra que corria na Serra Amarela, aquela fronteira, o Termo, era o limite a partir do qu<strong>al</strong><br />
a expulsão se fazia sentir sobre o ind<strong>iv</strong>í<strong>du</strong>o. Não porque ele fosse levado até essa fronteira<br />
para ser liter<strong>al</strong>mente po<strong>st</strong>o do lado de lá, mas porque essa fronteira continha tudo o que<br />
V<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>arinho era: um pequeno mundo, uma comunidade, ou um reino, de vários m<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>hares de<br />
hectares que se e<strong>st</strong>endiam pelas serranias, e que eram de todos. E desse modo, deixando de<br />
lhe pertencer, deixaria de lhe pertencer a sua parte nesse todo. Para lá desse muro, outras<br />
leis, outros co<strong>st</strong>umes, outras gentes. A expulsão confi gurava o exílio num mundo e<strong>st</strong>ranho,<br />
onde cada um seria, para sem<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>e, um e<strong>st</strong>rangeiro.<br />
Rio Homem<br />
With the bloodshed and de<strong>st</strong>ruction deva<strong>st</strong>ating Europe and the World, who else would be<br />
intere<strong>st</strong>ed in the war that fl ared up in V<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>arinho da Furna but the loc<strong>al</strong>s themselves? And<br />
what old war was that? V<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>arinho had, as <strong>al</strong>l of the ever so sm<strong>al</strong>l patchworks with which<br />
humans cover the world, its territory. An extens<strong>iv</strong>e <strong>st</strong>one w<strong>al</strong>l reached the mountain cre<strong>st</strong>s,<br />
determining the limit from which V<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>arinho ceased to exi<strong>st</strong>. Every s<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ing the w<strong>al</strong>l would be
Asa, Portug<strong>al</strong><br />
rebu<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>t, and it remained there since the creation of the world, that is, since time immemori<strong>al</strong>,<br />
as it is commonly said in the literature of cu<strong>st</strong>oms and places. But what was V<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>arinho in<br />
the world? A sm<strong>al</strong>l community, surely. It is easy to defi ne the place of a sm<strong>al</strong>l thing within<br />
another bigger one with a regi<strong>st</strong>ry offi ce’s <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ecision. But w<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>l everything that is sm<strong>al</strong>l have<br />
the same <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ecise conscience of everything that is bigger and that contains it? Can we know<br />
the limits of what we don’t see? Or even imagine them? Do we not know that the ocean is<br />
va<strong>st</strong>? However, in contemplating it, one would say that with a look and a conscience we<br />
can embrace the excess of its own grandiosity. Are we not aware of our world belonging<br />
to a solar sy<strong>st</strong>em, and that sy<strong>st</strong>em to a g<strong>al</strong>axy? However, the g<strong>al</strong>axy is <strong>al</strong>so contained in<br />
a Un<strong>iv</strong>erse, and those ideas become too large for the sc<strong>al</strong>e we make of ourselves. That is<br />
why, day after day, when we tire of thinking with such broadness, we know that we have<br />
a house; that it is our dwelling in a v<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lage, town or city, and that that city is in a country.<br />
And in <strong>al</strong>l <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>obab<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ity that is enough for us in our day-to-day. In a sense those are the limits<br />
of our tangible un<strong>iv</strong>erse. And in it, we have our world, a world which often seems to be<br />
populated by one handful of loved ones and another of tolerated <strong>st</strong>rangers. And at other<br />
times, it displays itself as a world inhabited only by us and by gho<strong>st</strong>s that are only ours.<br />
In the heart of that v<strong>al</strong>ley not much more than the sky is reached, pointing outwards and<br />
inwards at the same time, announcing itself va<strong>st</strong> and containable, from where everything<br />
comes magic<strong>al</strong>ly, but maintaining at the same time a tangible order that off ers wind and<br />
snow, heat and <strong>st</strong>ars, rain and darkness. To tear the horizon, one needs to climb to the summits<br />
and look around at other sim<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ar summits, unt<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong> sight is lo<strong>st</strong>. And how can we look far<br />
into the di<strong>st</strong>ance, if that di<strong>st</strong>ance returns us to our sm<strong>al</strong>l dimension without ex<strong>al</strong>ting that<br />
sm<strong>al</strong>lness to some extent? Without feeling that we are a world within another World? What<br />
would we c<strong>al</strong>l then that which V<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>arinho knew it was without knowing? A World in itself?<br />
A simple community? A State? A Kingdom? Words seem paradoxic<strong>al</strong>ly sm<strong>al</strong>l when applied<br />
to something in which we do not recognize enough greatness to be able to use them. They<br />
then lose their meaning and as a result their v<strong>al</strong>ue, since they <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>esent themselves as mere<br />
words and only when they are ju<strong>st</strong>ifi ed by a re<strong>al</strong> thing do they fi ll the cloth of their sa<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>.<br />
We can say death, and guess a terrible meaning in the word, but only when death touches<br />
or passes by us slightly can we infl ate the word of its entire meaning. We can sigh for love,<br />
but only when we love does the word s<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>out in us with a <strong>st</strong>rength that makes us regret having<br />
<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>onounced it in vain, wa<strong>st</strong>ing it, before knowing or recognizing the feeling that g<strong>iv</strong>es<br />
it meaning. For v<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lages like V<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>arinho, a designation implied with meanings would soon<br />
arise: agropa<strong>st</strong>or<strong>al</strong> communitarianism. But we could simply c<strong>al</strong>l it V<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>arinho da Furna, or<br />
Eido, or Community of V<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>arinho, World, Republic or the Imaginary Kingdom of V<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>arinho.<br />
The v<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lage was in fact <strong>al</strong>l of that for its inhabitants, <strong>al</strong>though they hadn’t re<strong>al</strong>ized it yet, in<br />
the exact terms in which, by contra<strong>st</strong>, they were not under<strong>st</strong>ood by those who wanted to<br />
uphold the State’s authority over V<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>arinho.<br />
Natur<strong>al</strong>ly, V<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>arinho did not form<strong>al</strong>ly l<strong>iv</strong>e on the edge of the State. To some extent, we<br />
could affi rm the exact opposite: it was the State that l<strong>iv</strong>ed detached from V<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>arinho. In<br />
the <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>oportion<strong>al</strong>ity of attention that one gave to the other, there resided a kind of perfect<br />
b<strong>al</strong>ance that suited both. V<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>arinho gave the exterior world what it could: soldiers, <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ie<strong>st</strong>s<br />
and manpower for the works that would be done in the surrounding areas. It’s not that<br />
it didn’t have the ambition to g<strong>iv</strong>e more, but that exterior world didn’t ask for much and<br />
<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ovided them with even less. The limits of V<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>arinho bordered with the limits of Portug<strong>al</strong>,<br />
43
44<br />
André Gago<br />
in a <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ede<strong>st</strong>ined leg<strong>al</strong> overlap, and emigrating became the obvious solution for many. Braz<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong><br />
welcomed their <strong>st</strong>rife, and they would return enriched and with shoes, their feet suff ering<br />
with the politeness of <strong>st</strong>epping on other worlds, secretly taking their shoes off , uncomfortable<br />
in their boots, yearning for the ground that rece<strong>iv</strong>ed them as <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>odig<strong>al</strong> ch<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>dren. But<br />
those who <strong>st</strong>ayed refrained from neglecting what was everybody’s. When it was necessary<br />
to chase thieves, who sometimes invaded to <strong>st</strong>e<strong>al</strong> l<strong>iv</strong>e<strong>st</strong>ock, they would do it on their own<br />
and then hand them over to the authorities, as they had no <strong>du</strong>ngeons, let <strong>al</strong>one the w<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>l to<br />
have them. When it was necessary to do ju<strong>st</strong>ice, they act<strong>iv</strong>ated their own mechanisms: The<br />
Six and the Judge (which the subtle semantic modernizations from the emigrants had now<br />
converted into the Caretaker) were the authority. They applied fi nes, but <strong>al</strong>so accepted, after<br />
refl ection and reque<strong>st</strong>, commutations for remorse; and if any outsider wanted to l<strong>iv</strong>e there<br />
and evaded the authority, and of course, the <strong>du</strong>ties it imposed, life would become impossible<br />
and citizenship, so to speak, would be withdrawn. An inhabitant from V<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>arinho<br />
risked getting the maximum sentence, expulsion from the v<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lage, which <strong>al</strong>though rare<br />
was <strong>al</strong>ways applied in cases that reached <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>oportions of no return. That <strong>st</strong>one w<strong>al</strong>l which<br />
covered the Sierra Amarela, that frontier, the Term, was the limit from which expulsion<br />
was felt by the ind<strong>iv</strong>i<strong>du</strong><strong>al</strong>. Not because he would be taken to that frontier to be liter<strong>al</strong>ly put<br />
on the other side of it, but because the frontier contained everything that V<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>arinho was:<br />
a sm<strong>al</strong>l world, a community, a kingdom, of sever<strong>al</strong> thousand acres that extended across<br />
the mountains and belonged to everyone. And as a result, by no longer belonging to it, his<br />
part would no longer belong to that whole. Beyond that w<strong>al</strong>l, there were other laws, other<br />
cu<strong>st</strong>oms, other people. Expulsion meant ex<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>e into a <strong>st</strong>range world, where everyone would<br />
forever be a foreigner.<br />
Translated by R. V. Azevedo<br />
Ember folyó<br />
Miközben fegyverek kereszttűzében semmisül meg nemcsak Európa, hanem a V<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ág is,<br />
akkor kit érdekelne a V<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>arinho da Furnában ismételten kitört háború, hacsak nem magukat<br />
az érintetteket. Mikortól eredeztethető ez a háború? V<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>arinho f<strong>al</strong>ujának, akárcsak<br />
annak a mindig rövid takarónak, amelynek darabká<strong>iv</strong><strong>al</strong> az emberek a Földet <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>óbálják<br />
itt-ott lefedni, megvolt a maga kiterjedése. A hegyvonulatok mentén, jelezvén a határt,<br />
amelyen túl V<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>arinho f<strong>al</strong>uja már nem létezik, egy hosszú kőf<strong>al</strong> húzódott. Minden tavassz<strong>al</strong><br />
újjáépítették ezt a f<strong>al</strong>at, amely már a kezdetektől, vagyis az emlékezet előtti idők óta ott állt,<br />
ahogy azt az irod<strong>al</strong>omban a helyekről és a szokásokról <<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lik mondani. De v<strong>al</strong>ójában mit is<br />
jelentett V<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>arinho ennek a v<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ágnak a számára? Bizonyosan egy kis közösséget. Könnyű feladat<br />
h<strong>iv</strong>at<strong>al</strong>i <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ecizitáss<strong>al</strong> meghatározni egy nagyobban benne fogl<strong>al</strong>t kisebb adottságú dolgot.<br />
Vajon minden kicsinek pontos fog<strong>al</strong>ma van a nála nagyobbakról, és ami azokat <strong>al</strong>kotja?<br />
Ismerhetjük-e a határait annak, amit nem látunk? Egyált<strong>al</strong>án el tudjuk-e azt képzelni? T<strong>al</strong>án<br />
nem vagyunk tisztában azz<strong>al</strong>, hogy az óceán hat<strong>al</strong>mas? Miközben szemléljük, úgy is mondhatnánk,<br />
tekintetünkkel és tudatunkk<strong>al</strong> is át tudjuk fogni nagyságának a mérhetetlenségét.<br />
T<strong>al</strong>án nincsenek kellő ismereteink arról , hogy földi v<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>águnk egy na<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>endszerhez tartozik,
Asa, Portug<strong>al</strong><br />
ez utóbbi pedig egy cs<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lagrendszerben helyezkedik el, amely a v<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ágűr részét képezi? Ezek<br />
azonban túl tág körű elgondolások a magunk mértékeihez képe<strong>st</strong>. Ezért aztán nap mint nap,<br />
kifáradva az <<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>yen nagy léptékű gondolatmenetektől, eszünkbe jut, hogy van egy otthonunk,<br />
lakóhelyünk egy f<strong>al</strong>uban, egy kis- vagy egy nagyvárosban, egy országnak egy bizonyos<br />
pontján. S ezzel a ténnyel a mindennapokban minden bizonny<strong>al</strong> meg is elégszünk. Ezek<br />
lennének hát érzékelhető un<strong>iv</strong>erzumunk határai, melyben meghúzódik a mi v<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>águnk, s<br />
amelyet sokszor egy maroknyi kedves személy, v<strong>al</strong>amint elfogadott idegen ember népesít<br />
be, más <strong>al</strong>k<strong>al</strong>makkor pedig csak mi és saját rémképeink rejtőznek benne. Annak a völgynek<br />
a szívében is csak kics<strong>iv</strong>el több érzékelhető, mint az egyszerre kifelé és befelé elnyúló<br />
égbolt. Ez a tágas tartály, amelyből minden varázslatosan, de látható rendben hullik <strong>al</strong>á,<br />
amitől szelet és havat, meleget és cs<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lagokat, esőt és sötétséget kapunk. Ha a látóhatárt<br />
akarjuk megkarcolni, fel kell mennünk a csúcsokra, hogy onnan körbetekintve, amíg a<br />
szemünk ellát, megszemlélhessük a többi ugyanolyan csúcsot. Hogyan lehet a messzeségbe<br />
p<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lantani, ha ez a távolság szembesít a mi kicsiségünkkel, s közben semmit sem növekszünk<br />
ebben a szűk kiterjedésben? Nem érezzük <<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>yenkor, hogy csak egy v<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ág vagyunk egy<br />
másik V<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ágban? Hogyan nevezhetnénk akkor azt, amiről V<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>arinho f<strong>al</strong>uja, tudtán kívül<br />
is sejtette, hogy micsoda? Egy v<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ág lenne t<strong>al</strong>án a saját v<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ágában? Egy egyszerű közösség<br />
lenne, egy Állam vagy egy Királyság? A szavak paradox módon eltörpülnek akkor, amikor<br />
olyan dolgok megnevezésére <strong>al</strong>k<strong>al</strong>mazzuk őket, amelyekben nem ismerjük fel a nagyságot,<br />
amiért a használatuk indokolt lenne. Ilyenkor jelentésük veszendőbe megy, s ebből következően<br />
értéküket is vesztik, már csak puszta szavak maradnak. Igazi fényük csak akkor<br />
tér vissza, ha azt v<strong>al</strong>ami kézzelfogható jelentés igazolja. Amikor kimondjuk a h<strong>al</strong>ál szót,<br />
jelentésében érzékelhetjük a szörnyűséget, de csak akkor értjük meg igazán, ha közelről<br />
megérint vagy súrol minket. Vágyódhatunk ugyan a szeretetre, de csak amikor v<strong>al</strong>óban<br />
szeretünk, akkor kel bennünk igazán életre a szó, s mindeközben bánjuk, hogy korábban<br />
méltatlanul használtuk és koptattuk el, még mielőtt megismertük vagy felismertük volna<br />
az érzé<strong>st</strong>, ami jelenté<strong>st</strong> kölcsönöz neki. Olyan f<strong>al</strong>vak számára, mint V<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>arinho, hamarosan<br />
felbukkan egy különböző jelentésekből k<strong>iv</strong>onatolt elnevezés: agrárpásztori kommunitarizmus.<br />
Hívhatnánk azonban úgy is, hogy V<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>arinho da Furna, Kertecske, V<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>arinho Közössége,<br />
V<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ág, V<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>arinho Elképzelt Köztársasága vagy Királysága. Lakosai számára a f<strong>al</strong>u ezek közül<br />
minden egyes jelenté<strong>st</strong> magában hordozott, noha ők ebből nem sokat érzékeltek, abban<br />
az értelemben, amennyiben nem értették azokat akik V<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>arinho-ban az Állam tekintélyét<br />
akarták érvényesíteni.<br />
V<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>arinho természetesen nem az Állam peremvidéke volt. Bizonyos mértékben épp az<br />
ellenkezőjét is állíthatnánk: vagyis az Államot V<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>arinho vette körül. Abban a megkülönböztető<br />
fi gyelemben, amellyel az egyik ember a másikat <<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lette, v<strong>al</strong>am<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>yen tökéletes egyensúly<br />
lakozott, ami mind a két felet kielégítette. V<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>arinho azt nyújtotta a külv<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ágnak, amire<br />
képes volt: katonákat, papokat, munkaerőt a környező építkezésekhez. Nem mintha nem<br />
akart volna többet adni, de az őt körülvevő v<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ág nem igen igényelt má<strong>st</strong> tőle, s viszonzásul<br />
még kevesebbet adott cserébe. V<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>arinho határai, előre elrendelt és törvényszabta egymásra<br />
rétegződés következtében, Portugália határait érintették, így a k<strong>iv</strong>ándorlás sokak számára<br />
egyértelmű választásnak bizonyult. Brazília befogadta az elszántakat, ahonnan azok<br />
meggazdagodva, kiöltözve tértek vissza. A kényelmetlen csizmáktól megszaba<strong>du</strong>lt t<strong>al</strong>pak<br />
a sok idegen vidék bejárása közben simára csiszolódtak. A föld visszafogadta tékozló fi ait.<br />
Akik maradtak, nem felügyelték kellőképpen azt, ami mindannyiuk birtoka volt. Amikor<br />
45
46<br />
André Gago<br />
a jószágaikra vadászó tolvajokat kellett elkapni, azt maguk elintézték, s csak később adták<br />
át őket a hatóságoknak, hiszen nem voltak fogdák, ahova le lehetett volna csukni őket.<br />
Amikor igazságszolgáltatásra volt szükség, a saját módszereik szerint jártak el: A Hatok és<br />
a Bíró (az emigránsoktól származó fi nom szemantikai változtatásoknak köszönhetően ma<br />
<<strong>st</strong>rong>Fe</<strong>st</strong>rong>lügyelőnek hívják) képviselték a hatóságot. Pénzbüntetéseket szabtak ki, de a beadott<br />
kérelmek felülvizsgálata után, megbánás esetén, enyhíté<strong>st</strong> tettek. Amennyiben egy határon<br />
túlról érkező ki akarta játszani a hatóságot, és nem tett eleget a kötelezettségeinek, ellehetetlenítették<br />
az életét, majd elvették az állampolgárságát. Bármely v<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>arinho-i lakos a legszigorúbb<br />
bünteté<strong>st</strong>, vagyis a f<strong>al</strong>uból v<strong>al</strong>ó kiutasítá<strong>st</strong> kockáztatta, ami ugyan ritkán for<strong>du</strong>lt<br />
elő, csak akkor, ha az eset olyan jellegű volt, hogy a visszatérés lehetőségét mindenképpen<br />
ki kellett zárni. A Sárga Hegységben húzódó kőf<strong>al</strong>, a határ, vagyis a Vég jelentette azt az<br />
utolsó pontot, ahonnan a száműzöttség érzése már v<strong>al</strong>óságossá vált. Nemcsak azért, mert<br />
aki oda jutott, az a szó szoros értelmében a túlold<strong>al</strong>ra került, hanem azért, mert ez a határvon<strong>al</strong><br />
magába fogl<strong>al</strong>ta mindazt, ami maga a f<strong>al</strong>u volt: egy több ezer hektárnyi hegyvidéki<br />
területen elterülő kis v<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ágot, közösséget vagy királyságot, ami mindenkinek a tulajdonát<br />
képezte. Így az elűzött emberhez már nem tartozott többé, elvesztette saját részét az egészből.<br />
A kőf<strong>al</strong>on túl más törvények, szokások, más emberek léteztek. A kiutasítás egyet jelentett<br />
egy idegen v<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ágba v<strong>al</strong>ó száműzetéssel, ahol minden egyes ember örökre idegen marad.<br />
<<strong>st</strong>rong>Fe</<strong>st</strong>rong>lkai Piroska fordítása
Scolar, Hungary<br />
Gerőcs Péter<br />
Péter Gerőcs’s <strong>st</strong>ring of short <strong>st</strong>ories, Zombor and the Un<strong>iv</strong>erse, is held<br />
together by the <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>esence of its main character, Zombor. The <strong>st</strong>ories,<br />
ju<strong>st</strong> like the main character himself, seem to be exploring a <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>oblem<br />
that is never g<strong>iv</strong>en a name. As for the text, it has us fooled, because<br />
the re<strong>al</strong> hero turns out not to be Zombor after <strong>al</strong>l, but the narrator<br />
who, by bombarding the character of the hero, a seemingly undi<strong>st</strong>inguished<br />
young man, with je<strong>st</strong>, witticisms and satiric interjections,<br />
ends up ca<strong>st</strong>ing the shadow of suspicion on himself.<br />
Péter Gerőcs (1985) was born in Budape<strong>st</strong>. He began <strong>st</strong>udying<br />
ph<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>osophy at the Un<strong>iv</strong>ersity of Pécs, then Hungarian literature and<br />
ae<strong>st</strong>hetics at ELTE Un<strong>iv</strong>ersity in Budape<strong>st</strong>. His <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ose works, reviews<br />
and essays have been published in various periodic<strong>al</strong>s. He was editor<br />
of the journ<strong>al</strong>s K<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>incs and Café Babel. His fi r<strong>st</strong> volume, Zombor and the<br />
Un<strong>iv</strong>erse was published by Scolar Publishers in 2<<strong>st</strong>rong>01</<strong>st</strong>rong>0.<br />
Gerőcs Péter novellafüzérét a főhős, Zombor személye tartja össze.<br />
A könyv egyszerre friss, játékos és fi lozofi kus. A saját útját-életét<br />
kereső budape<strong>st</strong>i fi at<strong>al</strong>ember történetének igazi hőse maga az elbeszélő,<br />
aki cinikus-ironikus élce<strong>iv</strong>el, teátrális gesztusa<strong>iv</strong><strong>al</strong> a nyelvről,<br />
a szövegről mesél.<br />
Gerőcs Péter (1985) Budape<strong>st</strong>en született, Pécsen fi lozófi a szakon<br />
kezdte, Budape<strong>st</strong>en magyar-esztétika szakon folytatta egyetemi<br />
tanulmányait. Prózát, kritikát, esszét publikál különböző folyóiratokban,<br />
szerkesztője volt a K<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>incs c. folyóiratnak és a Café Babelnek is.<br />
Zombor és a v<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ág c. első kötete 2<<strong>st</strong>rong>01</<strong>st</strong>rong>0-ben jelent meg a Scolar kiadónál.
48<br />
Gerőcs Péter<br />
Zombor és a v<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ág<br />
Azért volt v<strong>al</strong>ami megejtő apám pátoszában, ha arra gondolunk, hogy bár beszélt a fájd<strong>al</strong>máról,<br />
csak mint egy közhelyet említette, soha nem lehetett vele igazán azonosulni, szimpatizálni<br />
vele, miközben a fültövénél megjelenő ránc jelezte, mégiscsak elviselhetetlenek azok<br />
a fájd<strong>al</strong>mak. T<strong>al</strong>án anyám is tudta, vagyis inkább érezte. Egy nő érzi az <<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>yet, s t<strong>al</strong>án éppen<br />
ezért volt a szokásosnál egy szemernyit kevésbé goromba ezen a napon, mint amennyire<br />
apám megszokhatta (persze apám nem vette észre a változá<strong>st</strong>; neki mindegy volt a gorombaság,<br />
anyám élcei).<br />
Ha újból elővesszük a kezdeti jelenetet, mo<strong>st</strong> már megérthetjük miről is adott számot.<br />
Anyám nem azért hagyta kint az aszt<strong>al</strong>on apám tányérját, mert kétséges szándékai voltak<br />
vele, hanem azért, mert ny<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>vánv<strong>al</strong>ó tény volt a számára, hogy apámnak ennie kell, s amenynyire<br />
lehetett, <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>óbálta apám és a saját fi gyelmét is apám táplálkozására összpontosítani.<br />
Apám nem azért forgatta a petrezselymes-krumplit, mert megromlott pszichikai állapota<br />
miatt gyanakodott anyámra, hanem sokk<strong>al</strong> inkább azért, mert egész nap nem evett semmit,<br />
s mint a napokig sötétben élők szoktatják szemüket a hirtelen támadt fényhez, úgy szoktatta<br />
magát a gondolathoz, hogy egyen. Ezen a ponton a vakság, s az apám szemében ká<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ázó<br />
kerti tünemények, v<strong>al</strong>amint az evéskényszer egyszerre összekapcsolódik. Apám lényegében<br />
teljesen megvakult már, noha ez bizonyára mindenki számára kiderült az eddigiekből. Nem<br />
csak Mészöly F<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>mjét nem fogja elolvasni, hanem tévét sem néz többé (bár anyám néha<br />
bekapcsolva hagyja, hogy apám a hangjától megnyugodjon, csakhogy a rádióadásban — ezt<br />
érezte apám — több a képszerűség, elképzelhetőbb, ezért inkább azt h<strong>al</strong>lgatta).<br />
Anyám délutánra egészen ideges lett, apám több ízben rá is szólt. Hagyjon neki nyugtot,<br />
nem akar már enni. Soha többé, kérdezte anyám. Le-föl sz<strong>al</strong>adgált a kert és a ház között,<br />
s ugyan <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>óbált elfogl<strong>al</strong>tságot t<strong>al</strong>álni magának, nem t<strong>al</strong>ált nyugtot. Nem merte magára<br />
hagyni apámat, de a közelében egyszerre riadt lett, és visszasietett a házba. Varrt, mosogatott,<br />
vas<strong>al</strong>t. Próbált tévét nézni.<br />
Apám végre egyedül maradt. Nem gyötörte semmi. Maga elé idézte anyám speci<strong>al</strong>itását,<br />
egy hat<strong>al</strong>mas főtt csülköt fokhagymáv<strong>al</strong> — amely nem más, a kettejük között megmaradt<br />
szeretet biztos jele: anyám elkészíti, apám pedig megeszi, így beszélgettek egymáss<strong>al</strong> —,<br />
azután minden elcsöndesedett, elernyedt. Már csak a közeli iskola hangjait h<strong>al</strong>lotta, a<br />
visongó gyerekeket. Egy kicsit olyan volt ez, mintha a Dagályban lenne, ahol évtizedekkel<br />
ezelőtt minden délutánját töltötte. Ott ismerkedett meg anyámm<strong>al</strong> is, a vízben, és egy évvel<br />
később ugyanitt, a vízben kérte meg a kezét. Kőbányai v<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ágoss<strong>al</strong> koccintottak, és apám<br />
felhúzta anyám ujjára az eljegyzési gyűrűt, amelyik később beleesett a főzelékbe, amelyről<br />
apám azt füllentette, hogy ő főzte, ám amikor egy nap anyám felvetette, hogy főzhetne<br />
megint krumplifőzeléket, apám visszakozott. Innen tudta meg anyám, hogy apámnak<br />
viszonya volt a szomszéd Mariss<strong>al</strong>, akié a buldog. Persze nem szólt semmit, egyszerűen<br />
elhatározta, hogy még többet ad apámnak, hogyha kell, akár Marissá változik, mert nem<br />
engedi történelmi-zsidó büszkesége, hogy egy <<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>yen nylon-harisnyás, lappadt mellű, o<strong>st</strong>oba<br />
némber elszeresse az urát. Anyám kis híján megfulladt a karikagyűrűtől, amikor apám,<br />
helyesebben, Maris krumplifőzelékét kan<strong>al</strong>azta. De ez már nagyon régen volt. V<strong>al</strong>amikor
a rendszerváltás után, amikor a v<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ág új életre kelt, s nekik még nem kellett számolniuk a<br />
globális felmelegedéssel, amelyen apámm<strong>al</strong> — t<strong>al</strong>án un<strong>al</strong>omból — hetente leg<strong>al</strong>ább egyszer<br />
jó <strong>al</strong>aposan összevesztek.<br />
Anyám egészen nyugt<strong>al</strong>an lett. Lassan kezdődött a hatórás hírek, és apám még mindig<br />
kint ült a kertben. Kihajtotta az ablakot, és kikiabált, hogy „híradó”. Apám megfor<strong>du</strong>lt és<br />
legyintett. „Hát én még életemben <<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>yet nem láttam! Mi az, mo<strong>st</strong> már a híradó sem érdekli?<br />
Azért mindennek van határa! Leg<strong>al</strong>ább egy pokrócot k<strong>iv</strong>iszek neki, nehogy még megfázzon.<br />
Am<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>yen felelőtlen mo<strong>st</strong>anában.”<br />
Csöngettek.<br />
Anyám még idegesebb lett. „Csak tud várni egy kicsit, akárki legyen is az!” A napp<strong>al</strong>i már<br />
a feje tetején állt, de a pokrócot még mindig nem t<strong>al</strong>álta.<br />
Újra csöngettek.<br />
„A fene vigyen már el téged is!” „Biztos a po<strong>st</strong>ás.” Kib<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>legett a kiskertkapuhoz, s hogy, hogy<br />
nem, a szomszéd Maris állt mögötte. Fiat<strong>al</strong>osan, gesztenyebarnára fe<strong>st</strong>ett, hullámosított hajj<strong>al</strong>,<br />
kezében ételhordó. Ny<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ván mindenki számára v<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ágos az az el nem beszélt részlet, amely szerint<br />
Maris a kerítésen keresztül percekkel a híradó kezdete előtt apámm<strong>al</strong> beszélgetett, s hogy<br />
ennek a beszélgetésnek teljesen ny<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>vánv<strong>al</strong>óan a krumplifőzelék volt a tárgya.<br />
— Hoztam nektek egy kis főzeléket. Mo<strong>st</strong> lett kész. — Maris odahajolt anyámhoz, akinek már<br />
ahhoz sem volt ereje, hogy v<strong>al</strong>amelye<strong>st</strong> temperálja gyűlöletét, és suttogóra fogta — Nagyon<br />
rosszul néz ki Jánosunk. — „Mi az, hogy Jánosunk?”, gondolta anyám, de nem ezt mondta.<br />
— Egyált<strong>al</strong>án nem néz ki rosszul. Nincs őneki semmi baja.<br />
— Bemehetek? — és mire anyám válaszolt volna, Maris már bent volt a kertben, kezében<br />
az ételhordóv<strong>al</strong>.<br />
Egy darabig egymás mellett álltak a jégcsa<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>etek és az elképzelt óiás-karfi olok, s<strong>al</strong>át<strong>al</strong>evelek<br />
között, egyszóv<strong>al</strong>, apám képzeletében, vagy még inkább: apám egy p<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lanatra megfagyott<br />
emlékezetében. Anyám nem értette hogyan, s miért, de apámon ott volt a pokróc, félig<br />
lecsúszva a válláról. Álla egészen a mellére feküdt, hogy szakálla mintegy szétkenődött<br />
a hasán, szemüvege az orra legvégére csúszott; b<strong>al</strong> keze a szék mellett lógott mereven, jobb<br />
keze az ölében feküdt, ökölbe szorítva. Csak később, amikor a hullaszállítók felfektették<br />
a platóra, derült ki, hogy apám az öklében egy karikagyűrűt szorongatott, amelyen, akárha<br />
egy a<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ócska koszorú volna, néhány petrezselyemlevél ült.<br />
Zombor and the Un<strong>iv</strong>erse<br />
Scolar, Hungary<br />
There was nevertheless something touching about my father’s pathos if we rec<strong>al</strong>l that<br />
<strong>al</strong>though he’d mention the pain, he’d make it sound ban<strong>al</strong> and you could never re<strong>al</strong>ly identify<br />
or sympathize with him, <strong>al</strong>l the wh<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>e that the wrinkle at the base of his ear let on that<br />
the pain was beyond en<strong>du</strong>ring. I think my mother knew too, or at lea<strong>st</strong>, felt it. A woman<br />
feels such things, and maybe that’s why she was ju<strong>st</strong> a bit less rude on this particular day<br />
than what my father was used to. Not that my father caught the diff erence. He let my<br />
mother’s rude remarks and jibes rub off him.<br />
49
50<br />
Gerőcs Péter<br />
If we now review the initi<strong>al</strong> scene, we w<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>l under<strong>st</strong>and what it gave an account of. My<br />
mother didn’t leave my father’s plate on the table outside because she had something <strong>du</strong>bious<br />
in mind, but because, as far as she was concerned, it was clear as day that my father had<br />
to eat, and she tried her be<strong>st</strong> to make her own mind as well as his concentrate on food. My<br />
father didn’t mess with the parsley potatoes because <strong>du</strong>e to his deteriorated psychologic<strong>al</strong><br />
condition he suspected my mother of foul play, but because he hadn’t eaten anything <strong>al</strong>l<br />
day, and ju<strong>st</strong> as those who’d been l<strong>iv</strong>ing in the dark for for too long mu<strong>st</strong> habituate their<br />
eyes to the sudden light, so he was habituating himself to the idea of eating. At this point<br />
the blindness and the apparitions in the garden that dazzled his eyes and the need to eat<br />
suddenly connect. For <strong>al</strong>l <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>actic<strong>al</strong> purposes my father was blind by then, not that this w<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>l<br />
come as a sur<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ise to anyone who has read this far. Not only w<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>l he not read Mészöly’s<br />
F<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>m, 1 but he won’t even watch TV any more, even though my mother sometimes turns it on,<br />
hoping the sound w<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>l c<strong>al</strong>m him, except a radio broadca<strong>st</strong> — this is how my father felt — is<br />
more visu<strong>al</strong> and easier to imagine, so he <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>eferred li<strong>st</strong>ening to the radio.<br />
By the afternoon my mother had grown re<strong>al</strong>ly anxious and my father took her to task<br />
saying she should get off his back, he doesn’t want to eat any more. Never again, my mother<br />
asked. She kept darting back and forth between the house and the garden, and though she<br />
tried to fi nd something to occupy her, she couldn’t relax. She was afraid to leave my father<br />
on his own, but when near him, she’d feel <strong>al</strong>armed and would run back into the house. She<br />
did some sewing, washed the dishes, ironed some shirts. She tried watching TV.<br />
My father was <strong>al</strong>one at la<strong>st</strong> with nothing to torment him. In the mind’s eye he imagined<br />
my mother’s speci<strong>al</strong>ty, a huge cooked knuckle of ham with garlic, the la<strong>st</strong> sign of the love<br />
remaining between them — my mother makes it and my father eats it, this is how they<br />
communicated; then everything grew lax/limp and s<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ent. The only thing he heard now<br />
was the sounds of the sque<strong>al</strong>ing ch<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>dren from the nearby school. It was a bit as if he were<br />
at the Dagály Pool where many years ago he spent his afternoons. He met my mother, too,<br />
right there, in the water, and a year later he asked for her hand right there, too, in the water.<br />
They celebrated with a mug of beer, and my father slipped the ring on my mother’s fi nger<br />
that subsequently fell in the potato mash about which my father said he’d made it himself,<br />
but when one day my mother sugge<strong>st</strong>ed that he should make it again, he demurred. Which<br />
is how my mother found out that my father was having an aff air with Maris from next<br />
door, who has the bulldog. She didn’t say anything, of course. She ju<strong>st</strong> made up her mind<br />
that she’d g<strong>iv</strong>e even more to my father, she’d even turn into Maris, if need be, because her<br />
hi<strong>st</strong>oric<strong>al</strong> Jewish <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ide wouldn’t <strong>al</strong>low for a nylon <strong>st</strong>ockinged, fl abby che<strong>st</strong>ed, <strong>st</strong>upid slut<br />
to get her man. My mother nearly choked on the wedding ring when she spooned into my<br />
father’s, or rather, Maris’s potato mash. But that was a long long time ago, sometime ju<strong>st</strong><br />
after the change in regime, when the world was new again, and they didn’t have to worry<br />
yet about glob<strong>al</strong> warming about which my father and she would have a heated argument<br />
once a week, at lea<strong>st</strong>, <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>obably from sheer boredom.<br />
My mother grew terribly agitated. The six o’clock news were about to <strong>st</strong>art, but my<br />
father was <strong>st</strong><<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>l sitting out in the garden. She opened the window and shouted, “The news!”<br />
My father turned and shrugged. “Well, I never! He doesn’t even care about the news any<br />
1 A novella by the Hungarian writer Miklós Mészöly which describes an elderly man looking at a woman in minute deta<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>, and<br />
which has been compared to a <strong>st</strong>ring of fi lm images.
Scolar, Hungary<br />
more? That’s the la<strong>st</strong> <strong>st</strong>raw. I’m taking a blanket out to him so he won’t catch cold. He’s so<br />
irresponsible these days.”<br />
Somebody rang the bell.<br />
My mother grew even more agitated. “Whoever it is w<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>l ju<strong>st</strong> have to wait!” The l<strong>iv</strong>ing<br />
room was in shambles, but she <strong>st</strong><<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>l couldn’t fi nd the blanket.<br />
They rang again.<br />
“To hell with you!”<br />
“It’s <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>obably the ma<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>man.”<br />
She went to the sm<strong>al</strong>l garden gate, and wouldn’t you know, Maris from next door was<br />
<strong>st</strong>anding on the other side looking youthful, her hair freshly done up and dyed w<strong>al</strong>nut<br />
brown, and with a food carrier in her hand. I’m sure everyone is perfectly tuned into the<br />
scene I didn’t bother to describe in which, ju<strong>st</strong> moments before the six o’clock news came<br />
on, Maris and my father had a chat across the fence and that the subject of their chat was<br />
the potato mash, of course.<br />
“I brought you some potato mash. Fresh off the <strong>st</strong>ove.” Maris leaned close to my mother,<br />
who by now lacked the <strong>st</strong>rength even to temper her hatred, and whispered in her ear, “Our<br />
János is looking very bad.” “What does she mean by our János,” my mother thought, but<br />
that’s not what she said.<br />
“He’s looking ju<strong>st</strong> fi ne. There’s nothing the matter with him.”<br />
“Can I come in?” And before my mother could respond, Maris was in the garden carrying<br />
the food.<br />
For a wh<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>e they <strong>st</strong>ood side by side among<strong>st</strong> the icicle radish and the imagined giant<br />
caulifl ower and lettuce bends, in short, in my father’s imagination, or rather, in my father’s<br />
memory frozen for a moment in time. My father didn’t under<strong>st</strong>and how or why, but the<br />
blanket was on my father, slipped h<strong>al</strong>fway down his shoulder. His chin lay low on his che<strong>st</strong><br />
so that his beard was s<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ead out over his <strong>st</strong>omach, and his glasses had slipped way down<br />
his nose, his left hand hung <strong>st</strong>iffl y down the arm of his chair, and his right hand lay in his<br />
lap, curled into a b<strong>al</strong>l. Only later, when they came to take the body away, did it come to<br />
light that my father was clutching a wedding ring in his hand on which, as if it were a tiny<br />
wreath, some parsley leaves were <strong>st</strong>uck.<br />
Translated by Judith Sollosy<br />
51
Toine Heijmans<br />
Don<strong>al</strong>d heads off on a solo three-month sa<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ing trip across the<br />
Atlantic and the North Sea and hopes to come back as a better husband<br />
for his wife Hagar. They have agreed that their seven-year-old<br />
daughter Maria w<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>l join him for the fi n<strong>al</strong> <strong>st</strong>age of his journey. This<br />
short novel is about fatherhood. Don<strong>al</strong>d con<strong>st</strong>antly makes comparisons<br />
with motherhood: “Mothers have a head <strong>st</strong>art and fathers can<br />
never catch up.” And: “Fathers have to <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ove themselves.” But this<br />
father is hopelessly fa<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ing, on a lonely adventure with his boat and<br />
everything going disa<strong>st</strong>rously wrong.<br />
Toine Heijmans (b. 1969) is a journ<strong>al</strong>i<strong>st</strong> with De Volkskrant. He<br />
has three ch<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>dren and goes sa<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ing in his free time. He has <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>eviously<br />
written a non-fi ction title, La Vie Vinex. Op Zee has rece<strong>iv</strong>ed high<br />
<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>aise from reviewers and booksellers and was re<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>inted after only<br />
two weeks.<br />
Don<strong>al</strong>d hosszabb magányos hajóútra in<strong>du</strong>l az Atlanti óceánon és<br />
az Északi tengeren. Úgy tervezték, hogy hét éves lányukat is magáv<strong>al</strong><br />
viszi az út utolsó szakaszára. Ez a kisregény az apaságról szól.<br />
„Az anyák olyan helyzeti előnnyel in<strong>du</strong>lnak, amit egy apa soha nem<br />
tud behozni”, gondolja a főhős. És „Az apáknak bizonyítaniuk kell”.<br />
De ez az apa reménytelenül kudarcot v<strong>al</strong>l.<br />
Toine Heijmans (1969) újságíró, a De Volkskrant munkatársa. Három<br />
gyereke van, és sokat hajózik a szabad idejében. Publikált már egy<br />
szakkönyvet La Vie Vinex címmel. Op Zee (A tengeren) az első regénye ked-<br />
vező fogadtatásra t<strong>al</strong>ált a kritikusok és az olvasók részéről egyaránt. Uitgeverij L. J. Veen, The Netherlands
Op zee<br />
Uitgeverij L. J. Veen, The Netherlands<br />
1.<br />
De wolken had ik niet gezien. Ze moeten zich verzameld hebben achter mijn rug. Ze moeten,<br />
op bevel van iets, naar voren zijn getrokken. Daar hangen ze nu in slagorde voor de boeg. Als<br />
platte kiezels, leigrijs in de lucht. Een gigantisch mobiel van wolken, zo<strong>al</strong>s er vroeger ook<br />
een hing boven haar babybed.<br />
De wolken maken de ochtend donker. Ze h<strong>al</strong>en het licht weg van de zee. Urenlang<br />
bescheen de maan de golven, en waakte over de boot <strong>al</strong>s een nachtlamp. Maar nu is het<br />
licht uit en <strong>st</strong>a ik er <strong>al</strong>leen voor.<br />
Het moet ochtend worden. Er moet meer licht komen. Maar het wordt <strong>al</strong>leen donkerder,<br />
<strong>al</strong>sof de boot terug de nacht in vaart. Alsof er een keuze is: achteruit of vooruit. Naar het<br />
begin van de reis, of door naar het eind. Maar er is geen keuze. Ik ben niet langer de baas.<br />
Ik moet op de kaart kijken. Ik moet wat drinken ook, maar ik kan de thermoskan met<br />
thee niet vinden. En waarom doet het kompas het niet? Waarom moet ik nadenken over<br />
dingen die ik anders gedachteloos doe?<br />
Het lijkt <strong>al</strong>sof de wolken aan visdraad hangen: enorme, zwevende ov<strong>al</strong>en. Er z<strong>al</strong> regen<br />
komen. Dat is wat de wolken zeggen. En met de regen komt de wind, in felle vlagen. Dat is<br />
<strong>al</strong>lema<strong>al</strong> voorspelbaar, en onvoorspelbaar tegelijk.<br />
Eer<strong>st</strong> moet ik de ze<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>en wegh<strong>al</strong>en, voor de zekerheid. De wind z<strong>al</strong> ze kapotslaan. Dan<br />
moet ik me zorgen maken over het onweer dat in de wolken zit. Ik hoor het grommen,<br />
verderop. Straks v<strong>al</strong>t de bliksem naar beneden, in lange <strong>st</strong>rengen, op zoek naar een plek<br />
om in te slaan.<br />
In de havens onderweg heb ik er genoeg verh<strong>al</strong>en over gehoord: door bliksem getroff en<br />
ze<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>boten. Ze splijten doormidden. Ze verbranden. De bliksem raakt de top van de ma<strong>st</strong> en<br />
is een m<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>liseconde later bij de kiel en <strong>al</strong>les, echt <strong>al</strong>les gaat kapot aan boord.<br />
Het waren telkens dezelfde verh<strong>al</strong>en, naverteld door nieuwe mensen. Ik ken niemand<br />
die echt door de bliksem is geraakt. Waarom zou mijn boot interessant zijn voor<br />
bliksemschichten? Hij is er te klein voor; de ma<strong>st</strong> <strong>st</strong>eekt nog geen vijftien meter boven<br />
het water uit. Een druppel op zee. Het heeft geen zin mijn boot te raken. Mijn boot<br />
doet er niet toe.<br />
Ik klim de kajuit in om de mobiele telefoon te zoeken. Ik moet de telefoon in de oven leggen,<br />
waarmee de kombuis van mijn boot is uitgeru<strong>st</strong>. In de haven van Thyborøn ben ik een<br />
visser tegengekomen die dat ook <strong>al</strong>tijd deed. De bliksem hoeft niet in te slaan om dingen<br />
kapot te maken, zei de visser. Alleen <strong>al</strong> door de elektrische lading van een onweersbui gaan<br />
dingen <strong>st</strong>uk: everything breaks down, you know. Alleen in de oven is het ve<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ig. De oven is een<br />
kooi van Faraday. De enige plek waar niets van buiten naar binnen dringt.<br />
Ik zou zelf in die oven moeten kruipen. Zo zou ik verdwijnen voor <strong>al</strong>les om me heen.<br />
Maar dat kan nu eenma<strong>al</strong> niet. Ik ben niet <strong>al</strong>leen op mijn boot. Ik heb mijn dochter bij me<br />
en ze slaapt. Ik moet zorgen dat ze blijf slapen, door het onweer heen. Tot we thuis zijn.<br />
Dan heb ik haar ve<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ig over de zee gebracht, van Denemarken naar huis. Dan is het <strong>al</strong>lema<strong>al</strong><br />
gegaan zo<strong>al</strong>s ik het graag w<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>de.<br />
53
54<br />
Toine Heijmans<br />
Ik leg de telefoon in de oven. Ik weet niet of het nuttig is, maar het helpt me in elk gev<strong>al</strong><br />
met denken. Zolang ik er nog aan denk de telefoon in de oven te leggen, heb ik overzicht.<br />
Aan boord moet je routineus en opgeruimd zijn, dat geeft ru<strong>st</strong>. De landva<strong>st</strong>en links in<br />
de ankerbak. Koffi e om acht uur. Laarzen in het vooronder. Regelmatig de positie in het<br />
logboek schrijven. Naar weerberichten lui<strong>st</strong>eren op de marifoon. De vlag o<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>uimen <strong>al</strong>s de<br />
zon ondergaat. Bij dreigend onweer de telefoon in de oven doen.<br />
Overleven doe je op routine. Als het misgaat, kun je maar beter weten waar <strong>al</strong>les ligt.<br />
Zonder routine buitelen de gedachten over elkaar. Je denkt aan <strong>al</strong>les tegelijk. Aan de wolken,<br />
de oven, de koffi e, de laarzen, de vlag. Aan het logboek, de landva<strong>st</strong>en. Aan je dochter die<br />
slaapt in het vooronder.<br />
Als je niet meer helder denkt, neemt de zee je mee.<br />
2.<br />
Thyborøn is vierenveertig uur geleden. Het is tweehonderddertig zeemijl weg. De hele reis<br />
van daar naar hier doet er niet meer toe. Het is nu belangrijk <strong>al</strong>les heel te houden.<br />
Alles is nog heel. De boot ziet er <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>achtig uit. Een opgeruimd dek. Trotse ze<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>en. De kajuit<br />
is laag; ik kan er net rechtop in <strong>st</strong>aan. Door kleine patrijspoorten zie ik de zee, <strong>al</strong>sof ik er<br />
deel van uitmaak. Alsof ik erin zwem.<br />
De kajuit is zo klein, dat ik mezelf met handen en voeten schrap kan zetten bij slecht<br />
weer. Aan bakboord is de kombuis; een gaspit met een oven eronder die zo is opgehangen<br />
dat hij naar voren en naar achter bungelt met elke golf. De oven heeft zeemansbenen. Zo<br />
kun je koken bij <strong>st</strong>orm.<br />
In de kajuit hangt een oude geur. Blind kan ik er <strong>al</strong>les vinden: de zeekaarten plat op<br />
de kaartentafel, het overlevingspak aan een haak. Het overlevingspak is een gewatteerde,<br />
rode, waterdichte over<strong>al</strong>l die me een uur of wat in leven moet houden <strong>al</strong>s ik overboord zou<br />
gaan. Hij hing eer<strong>st</strong> aan een haakje in het vooronder. Ik heb hem ergens anders gehangen<br />
omdat Maria dat w<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>de. Ze droomde van dat pak. Ze dacht dat het een lijk was, bungelend<br />
naa<strong>st</strong> haar bed.<br />
Kinderen maken geen onderscheid tussen droom en werkelijkheid. Het zou goed zijn<br />
<strong>al</strong>s volwassenen dat ook eens deden. De werkelijkheid kan ook een droom zijn, wat mij<br />
betreft. En andersom.<br />
De eer<strong>st</strong>e avond van onze ze<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>tocht op zee <strong>st</strong>ond Maria ineens in de kajuitopening, een<br />
schim.<br />
Ze zei: ‘Ik kan niet slapen. Alles piept en kraakt.’<br />
Ik zei: ‘Dat heb ik ook <strong>al</strong>tijd, de eer<strong>st</strong>e nacht op zee.’<br />
‘Mag ik bij jou blijven?’<br />
‘Morgen. Ga eer<strong>st</strong> maar slapen. Het is belangrijk dat je slaapt, op zee.’<br />
‘Maar dan moet je eer<strong>st</strong> dat dode mens daar wegh<strong>al</strong>en. Dat ding dat daar hangt is eng.’<br />
‘Ik z<strong>al</strong> hem weghangen.’<br />
Ik t<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>de het overlevingspak van de haak en hing het weg. Ik bracht Maria terug naar het<br />
vooronder, <strong>st</strong>opte haar onder de dekens en zong liedjes die ik ook zong toen ze baby was.<br />
Ze viel in slaap.<br />
Die nacht is ze nog één keer wakker geworden. De tweede nacht niet meer.<br />
Maria is een <strong>st</strong>evig kind. Ik heb haar niet vaak ang<strong>st</strong>ig gezien. In elk gev<strong>al</strong> kent ze geen<br />
volwassen ang<strong>st</strong>, die kan knellen om je hoofd. Kinderang<strong>st</strong> is anders. Die is eenvoudig te
verjagen. Als een lamp die je aan- en uitknipt: je zingt een liedje of verzint een verha<strong>al</strong>, dan<br />
moet ze lachen en slaapt ze in.<br />
Echt bang word je later pas.<br />
At Sea<br />
Uitgeverij L. J. Veen, The Netherlands<br />
1.<br />
I hadn’t seen the clouds. They mu<strong>st</strong> have gathered behind my back. They mu<strong>st</strong>, by order of<br />
something, have moved forwards at the same time. There they hang now, in front of the<br />
bow. Slate grey, like fl at pebbles, they hang in the sky: enormous, fl oating ov<strong>al</strong>s. Someone<br />
has hung them on a transparent fi shing line. A gigantic mob<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>e of clouds, like the one that<br />
used to hang over her cot.<br />
The clouds darken the morning. They take the moon away from the sea, and spo<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong> my view.<br />
All la<strong>st</strong> night the moon threw light on the waves, and kept watch over the boat. The moon had<br />
kept watch like a bedside lamp, but now the light has gone out and I’m on my own.<br />
Morning should be breaking. It should be getting lighter. But it’s only getting darker, as if<br />
the boat is sa<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ing back into the night. As if I can choose: backwards or forwards. But I can’t<br />
choose. I’m no longer in charge.<br />
I should look at the chart. And why isn’t the compass working? Why do I have to think<br />
about things I usu<strong>al</strong>ly do without thinking?<br />
Rain is coming. That’s what the clouds are saying. And with the rain w<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>l come wind.<br />
Strong gu<strong>st</strong>s. Fir<strong>st</strong> I need to take down the sa<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>s, to be on the safe side. Lightning could f<strong>al</strong>l<br />
from the sky. I’ve heard enough <strong>st</strong>ories about that in the harbours <strong>al</strong>ong the way: sa<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ing boats<br />
<strong>st</strong>ruck by lightning. They split in h<strong>al</strong>f. The lightning hits the top of the ma<strong>st</strong> and m<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>liseconds<br />
later reaches the keel and everything, absolutely everything on board is de<strong>st</strong>royed.<br />
But they were the same <strong>st</strong>ories over and over again, repeated by new people. I don’t<br />
know anyone who’s ever actu<strong>al</strong>ly been hit by lightning. Why would thunderbolts be intere<strong>st</strong>ed<br />
in a boat at sea? And why this one? My boat is too sm<strong>al</strong>l; the ma<strong>st</strong> rises barely fi fty<br />
feet above the water. A drop in the ocean.<br />
There’s no point in <strong>st</strong>riking my boat. No good w<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>l come of it. My boat is sm<strong>al</strong>l fry.<br />
I climb into the cabin to look for the mob<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>e phone. I need to put the mob<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>e phone in<br />
the oven. In the harbour at Thyborøn I’d met a fi sherman who <strong>al</strong>ways did this. The electric<strong>al</strong><br />
charge from a thunder<strong>st</strong>orm was enough to break things, he’d said — everything breaks<br />
down, you know. It’s only safe inside the oven. A Faraday cage: the only place where nothing<br />
can get in from outside.<br />
I don’t know if it’s any use, and I don’t know if a thunder<strong>st</strong>orm re<strong>al</strong>ly is on its way, but<br />
in any case it helps me to think. As long as I keep thinking about putting the mob<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>e phone<br />
in the oven, I can <strong>st</strong>ay on top of things.<br />
On board you have to <strong>st</strong>ick to a routine, pointless though it may be. The fenders in the<br />
anchor locker on the left. Coff ee at eight o’clock. Mob<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>e phone in the oven <strong>du</strong>ring thunder<strong>st</strong>orms.<br />
Boots in the front berth. If anything goes wrong, you’d better know where everything is.<br />
If you <strong>st</strong>op thinking, the sea w<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>l run away with you.<br />
55
56<br />
Toine Heijmans<br />
2.<br />
Thyborøn is 44 hours in the pa<strong>st</strong>. It’s 230 nautic<strong>al</strong> m<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>es away. What happened there no<br />
longer matters. Now what’s important is keeping everything in one piece.<br />
Everything is <strong>st</strong><<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>l in one piece. The boat looks fanta<strong>st</strong>ic. A tidy, grey-painted deck. Proud<br />
sa<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>s. The cabin is low; I can only ju<strong>st</strong> <strong>st</strong>and up in there. Through sm<strong>al</strong>l round windows<br />
I can see the sea, as if I’m part of it. As if I’m swimming in it.<br />
The cabin is sm<strong>al</strong>l enough for me to brace myself with my hands and feet <strong>du</strong>ring bad<br />
weather. To port is the g<strong>al</strong>ley: a gas burner with an oven suspended below so that it dangles<br />
forwards and backwards with every wave. The oven has sea legs, letting you cook <strong>du</strong>ring a<br />
<strong>st</strong>orm. But there’s no <strong>st</strong>orm and I’m not hungry.<br />
An old smell lingers in the cabin. I could fi nd everything in there blindfolded; the nautic<strong>al</strong><br />
charts fl at on the card table, the surv<strong>iv</strong><strong>al</strong> suit on a hook. The surv<strong>iv</strong><strong>al</strong> suit is a qu<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ted,<br />
red, water<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>oof bo<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ersuit that w<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>l supposedly keep me <strong>al</strong><strong>iv</strong>e for an hour or so if I f<strong>al</strong>l<br />
overboard. It used to hang in the front berth.<br />
I’ve put it away, because Maria wanted me to. She thought a dead person was dangling<br />
beside her bed, arms and legs out<strong>st</strong>retched.<br />
On the fi r<strong>st</strong> night Maria suddenly appeared in the cabin doorway, a s<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>houette.<br />
She said: ‘I can’t sleep. Everything’s squeaking and creaking.’<br />
I said: ‘I <strong>al</strong>ways feel like that too, the fi r<strong>st</strong> night at sea.’<br />
‘And that dead man hanging there is scary.’<br />
‘I’ll put him away.’<br />
I took her back to the front berth, tucked her under the blankets and sang songs I used<br />
to sing when she was a baby. She fell asleep.<br />
On the second night she didn’t wake up again. She has no fear. Or no a<strong>du</strong>lt fear, at any<br />
rate. The be<strong>st</strong> thing about ch<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>dren is that they l<strong>iv</strong>e without a<strong>du</strong>lt fear. Ch<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>dhood fear is<br />
diff erent. It’s easy to take it away. Like a lamp you turn on and off . The re<strong>al</strong> fear doesn’t<br />
come unt<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong> later, and keeps haunting you.<br />
Translated by Alexander Smith<br />
A tengeren<br />
Nem vettem észre a felhőket. Biztosan a hátam mögött gyűltek össze, hogy aztán mintegy<br />
parancsszóra előre vonuljanak. Itt sorakoznak hadrendben a hajó orra előtt. Lapos kövekként<br />
függnek a p<strong>al</strong>aszürke égbolton. Mint régen a lányom kiságya feletti mob<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>, csak mo<strong>st</strong><br />
hat<strong>al</strong>mas felhőkből.<br />
A felhők besötétítik a reggelt. Elveszik a fényt a tengertől. Órákon át v<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ágította be a hold<br />
a hullámokat, és éjjeli lámpaként őrködött a hajónk felett. De mo<strong>st</strong>anra ki<strong>al</strong>udt a fény, és<br />
én egyedül maradtam a feladatra.<br />
Hajn<strong>al</strong>odnia kellene. A fénynek erősödnie kellene. De csak egyre sötétebb lesz, mintha<br />
a hajó visszafelé h<strong>al</strong>adna, vissza az éjszakába. Mintha lenne választási lehetőség: hátra vagy<br />
előre. Vissza, az utazás kezdetére vagy tovább, a vége felé. De nincs választási lehetőség.<br />
Már nem az én kezemben van az irányítás.
Uitgeverij L. J. Veen, The Netherlands<br />
Meg kell néznem a térképet. Folyadékot is kell innom, de nem t<strong>al</strong>álom a teás termoszt.<br />
És miért nem működik az iránytű? Miért kell külön odafi gyelnem olyan dolgokra, amiket<br />
máskor automatikusan csinálok?<br />
Olyan, mintha dam<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ra lennének felfűzve a felhők: hat<strong>al</strong>mas, lebegő ellipszisek. Jön az<br />
eső. Ezt jelzik a felhők. És az esővel jön a szél, az erős széllökések. Ez mind előre látható,<br />
ugyanakkor egyált<strong>al</strong>án nem látható előre.<br />
A biztonság kedvéért először is be kell vonnom a vitorlákat, különben szétszaggatja őket<br />
a szél. Aztán elkezdhetek aggódni a felhőkben megbúvó vihar miatt. A távolból h<strong>al</strong>lom<br />
a morajlását. Hamarosan v<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lámlik is majd. A lecsapó v<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lámok hosszú ny<strong>al</strong>ábokban keresik<br />
majd célpontjukat.<br />
Útközben, a kikötőkben épp elég történetet h<strong>al</strong>lottam a v<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lám sújtotta vitorlásokról.<br />
Hogy kettétörnek. Hogy porig égnek. Hogy a v<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lám az árboc csúcsát t<strong>al</strong>álja el, aztán<br />
egy ezredmásodperc múlva eléri a tőkesúlyt, és a fedélzetből semmi, de semmi nem<br />
marad.<br />
Mindig ugyanazok a történetek, csak a mesélők személye változik. Senkit nem ismerek,<br />
akibe tényleg belecsapott volna a v<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lám. Mi érdekes lenne az én hajómban egy v<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lámnak?<br />
Túl kicsi hozzá, az árboc még tizenöt méterrel sem magasodik a víz fölé. Csak egy csepp a<br />
tengeren. Értelmetlen lenne a hajómba csapnia. Az én hajóm mit sem számít.<br />
Kimászom a kajütből, hogy megkeressem a mob<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>telefont. Be kell tennem a telefont<br />
a hajókonyhában lévő sütőbe. Thyborøn kikötőjében t<strong>al</strong>álkoztam egy h<strong>al</strong>ássz<strong>al</strong>, aki szintén<br />
mindig így tett. A v<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lámnak el sem kell t<strong>al</strong>álnia a hajót, hogy tönkretegye a dolgokat,<br />
állította a h<strong>al</strong>ász. Pusztán a vihar elektromos töltése elég, hogy a dolgok elromoljanak:<br />
everything breaks down, you know. Csak a sütőben vannak biztonságban. A sütő Faradayk<strong>al</strong>itkaként<br />
működik. Az egyetlen hely, ahová nem jut be kívülről semmi.<br />
Nekem magamnak is a sütőbe kellene bújnom. Akkor eltűnnék a külv<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ág számára.<br />
De mo<strong>st</strong> ezt egyszerűen nem tehetem meg. Nem egyedül vagyok a hajón. Itt van velem a<br />
lányom. Alszik. Gondoskodnom kell róla. Hogy át<strong>al</strong>udja a vihart. Amíg haza nem érünk.<br />
Akkor mondhatom csak, hogy biztonságban áthoztam a tengeren, Dániából hazáig. Hogy<br />
minden úgy ment, ahogy szerettem volna.<br />
Beteszem a telefont a sütőbe. Nem tudom, hogy tényleg használ-e, mindenesetre nekem<br />
segít tisztábban gondolkodni. Amíg eszembe jut, hogy a telefont a sütőbe kell tenni, ura<br />
vagyok a helyzetnek.<br />
A fedélzeten rutinból kell cselekedni és rendet kell tartani. Ez az, ami megnyugtatja az<br />
embert. A kikötőkötelek b<strong>al</strong>ra, a horgonyrekeszbe. Kávé nyolckor. Csizmák az orrkajütbe.<br />
Rendszeresen beírni a pozíciót a hajónaplóba. Megh<strong>al</strong>lgatni az időjárás-jelenté<strong>st</strong> az adóvevőn.<br />
Bevonni a zászlót napnyugtakor. Vihar közeledtével a sütőbe tenni a telefont.<br />
Túlélni is csak rutinból lehet. Ha baj van, vakon tudni kell, mi hol van. Ha nincs meg<br />
ez a rendszeresség, összegab<strong>al</strong>yodnak az ember gondolatai. Minden egyszerre jut eszébe.<br />
A felhők, a sütő, a kávé, a csizmák, a zászló. A hajónapló és a kikötőkötelek is. A kislány, aki<br />
az orrkajütben <strong>al</strong>szik.<br />
Aki nem gondolkodik tisztán, azt magáv<strong>al</strong> sodorja a tenger.<br />
Thyborøntől negyvennégy órányira vagyunk, és kétszázharminc tengeri mérföldre. Az<br />
út onnantól egész idáig mit sem számít. Mo<strong>st</strong> csak az a fontos, hogy minden sértetlen<br />
maradjon.<br />
57
58<br />
Toine Heijmans<br />
Még minden sértetlen. A hajó csodás látványt nyújt. Rendezett dekk. Büszke vitorlák.<br />
A kajüt <strong>al</strong>acsony, épphogy fel tudok egyenesedni benne. A kis hajóablakokon át úgy látom<br />
a tengert, mintha én is a része lennék. Mintha benne úsznék.<br />
A kajüt annyira kicsi, hogy rossz időben kézzel-lább<strong>al</strong> ki tudom magam támasztani.<br />
A hajó b<strong>al</strong> old<strong>al</strong>án van a konyha: egy gázégő, <strong>al</strong>atta a sütővel, amely úgy van felfüggesztve,<br />
hogy minden egyes hullám előre-hátra lendíti. A sütő tengerészlábakon áll, így viharban<br />
is lehet főzni.<br />
A kajütben ismerősek a szagok. Vakon megt<strong>al</strong>álok mindent: a kiterített hajózási térképeket<br />
a térképaszt<strong>al</strong>on, a mentőruhát egy kampóra akasztva. A mentőruha egy kipárnázott,<br />
vízhatlan, piros overál, amely nagyjából egy órán át életben tartana, ha a vízbe esnék.<br />
Kezdetben az orrkajütben lógott egy kampón. Azért akasztottam máshová, mert Maria<br />
kérte. A ruháról álmodott. Azt képzelte, egy hulla, ami az ágya mellett himbálózik.<br />
A gyerekek nem tesznek különbséget az álmok és a v<strong>al</strong>óság közt. Jó lenne, ha a felnőttek<br />
sem tennének. Szerintem a v<strong>al</strong>óság is olyan, mint az álom. És fordítva.<br />
Az első e<strong>st</strong>e, hogy a tengeren vitorláztunk, Maria egyszer csak, mint egy kísértet, megjelent<br />
a kajütajtóban.<br />
— Nem tudok <strong>al</strong>udni. Minden nyikorog és recseg — mondta.<br />
— Ezzel én is így szoktam lenni az első éjjel a tengeren — biztattam.<br />
— Itt maradhatok veled?<br />
— Majd holnap. Aludj előbb egy kicsit! A tengeren fontos <strong>al</strong>udni.<br />
— De akkor vidd el előbb azt a h<strong>al</strong>ott embert! Azt, amelyik ott lóg. Nagyon rémisztő.<br />
— <<strong>st</strong>rong>Fe</<strong>st</strong>rong>lakasztom máshová.<br />
Leemeltem a mentőruhát a kampóról és máshová akasztottam. Visszavittem Mariát az<br />
orrkajütbe, betakargattam, és azokat a d<strong>al</strong>okat énekeltem, amelyeket csecsemő korában.<br />
El<strong>al</strong>udt.<br />
Akkor éjjel még egyszer felébredt. Aztán a második éjjel már egyszer sem.<br />
Maria belev<strong>al</strong>ó gyerek. Nem sokszor láttam, hogy félt volna. Az biztos, hogy azt a fajta<br />
felnőtt félelmet nem ismeri, amely b<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>incsként szorítja körbe az ember fejét. A gyerekek<br />
félelme más. Azt könnyű elűzni. Mint egy lámpa, amit be és ki lehet kapcsolni: csak énekelni<br />
kell vagy kit<strong>al</strong>álni egy mesét, és akkor elneveti magát és el<strong>al</strong>szik.<br />
Igazán félni csak később kezd az ember.<br />
Máthé Veronika fordítása
K.K.Bag<strong>al</strong>a & literarnyklub.sk, Slovakia<br />
Zuska Kepplová<br />
Characters of this book are new nomads, immigrants with unlimited<br />
possib<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ity of return yet re<strong>st</strong>less in the search for a place they can c<strong>al</strong>l<br />
home. Where is it, with whom? Dexterously written and smoothly<br />
readable, Kepplová’s debut is a faithful attempt to capture experience<br />
of adventurous twenty-something who left to ta<strong>st</strong>e the world. This<br />
volume is a hab<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>e refl ection on contemporary themes such as city<br />
and double-citizenship (or rather ‘homelessness’) as well as po<strong>st</strong>soci<strong>al</strong>ism<br />
and feminism.<br />
Zuska Kepplová (1982, Bratislava) <strong>st</strong>udied dramaturgy and screenplay<br />
writing at the Academy of Arts in Bratislava and is a doctor<strong>al</strong><br />
candidate at the Centr<strong>al</strong> European Un<strong>iv</strong>ersity in Budape<strong>st</strong>. In 2005,<br />
she won the main <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ice in the short <strong>st</strong>ory competition Poviedka. In<br />
2<<strong>st</strong>rong>01</<strong>st</strong>rong>1, she published the debut Buchty švabachom which was <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>aised by<br />
critics and popular audience.<br />
Kepplova könyvének hősei újfajta nomádok, bevándorlók a viszszatérés<br />
korlátlan lehetősége<strong>iv</strong>el, mégis nyughatatanul keresik azt<br />
a helyet a v<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ágban, amit az otthonuknak nevezhetnének. Hol volna<br />
az és k<strong>iv</strong>el? Kepplová igyekszik megragadni azoknak a k<strong>al</strong>andvágyó<br />
huszonveseknek az élményeit, akik nek<strong>iv</strong>ágnak, hogy megízleljék<br />
a v<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ágot. Ügyesen refl ektál olyan mai témákra, mint a város és<br />
a kettős állampolgárság vagy “hont<strong>al</strong>anság”, a posztszoci<strong>al</strong>izmus és<br />
a feminizmus.<br />
Zuska Kepplova (1982, Bratislava) dramaturgiát és forgatókönyvírá<strong>st</strong><br />
tanult a pozsonyi művészeti akadémián, összehasonlító gender-kutatá<strong>st</strong><br />
a budape<strong>st</strong>i Közép-Európa egyetemen. 2005-ben első<br />
díjat nyert a Poviedka novellapályázaton. 2<<strong>st</strong>rong>01</<strong>st</strong>rong>1-ben jelent meg Bukta gót<br />
betűkkel c. első kötete.
60<br />
Zuska Kepplová<br />
Buchty švabachom<br />
„Aký máš z toho pocit? Ako sa cítiš?“ spýt<strong>al</strong>a sa. Boli to naše tretie spoločné raňajky. Slnko<br />
sviet<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>o cez akvárium na <strong>st</strong>ôl. V miske bola tuniaková nátierka, ktorú som <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>iniesla.<br />
Nevedela som, čo odpovedať. Tu je čer<strong>st</strong>vý ol<strong>iv</strong>ový chlieb. Tu je k nemu maslo. Ako sa cítiš?<br />
Pri zvuku kľúčov za dverami som sebou trhla. Rozhodov<strong>al</strong>a som sa medzi úkrytom<br />
v skrini, pod po<strong>st</strong>eľou <strong>al</strong>ebo na parapete okna. Čo si pomyslí jej <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>iateľ, čo povie, čo urobí?<br />
Mám s ním ísť na p<strong>iv</strong>o a vydiskutovať si to? Stále môžem byť len jej kamoška, čo sedí na<br />
raňajkách po noci s fi lmami a rečami o ch<strong>al</strong>anoch.<br />
„Asi by sa ma spýt<strong>al</strong>, akú som m<strong>al</strong>a noc. A dúf<strong>al</strong> by, že aj ty si si to už<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>a,“ poved<strong>al</strong>a bez<br />
známky paniky. Hrdinka, čo robí <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>íšernú fi ltrovanú kávu a <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>i dverách dáva bozky. Kiss!<br />
V chladničke má <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ázdne ob<strong>al</strong>y. Šunka je pokrútená ako s<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>áva vo fľaši, na krajoch oschnutá.<br />
Ale má tam tiež nádobku s ukrajinským kaviárom. Vždy, keď som s ňou, zabudnem, že<br />
som vla<strong>st</strong>ne vegetariánka. Jeme s<strong>al</strong>ámu a ryby.<br />
Celé moje vnútro je vybratá chladnička. Moje srdce je kus <strong>st</strong>arej šunky s tvrdými začervenanými<br />
okrajmi. Vážim 58 k<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ogramov <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>i výške 175 cm. Nespomínam si, kedy som bola<br />
naposledy taká schudnutá. Možno po pobyte v Starom Smokovci. Pľúcne ochorenia. Keď<br />
som <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>išla, bola som <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>íliš hrdá, aby som jedla párky. Keď som odchádz<strong>al</strong>a, už som nebola<br />
vyberavá a rozmaznaná. Jedla som ma<strong>st</strong>né kúsky mäsa a párky som považov<strong>al</strong>a za najväčšiu<br />
raňajkovú lahôdku. Vždy, keď teraz jem párky, telo mi zaplavia <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>íjemné pocity. Viac sa<br />
toho nezbavím. Musím písať po<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>avde — obľúbené jedlo: párky.<br />
„Budeš oveľa viac v pohode! Budeš zaujímavejší človek,“ skomentov<strong>al</strong>a môj nedávny rozchod.<br />
Pár mesiacov som nemohla poriadne spávať. V Budapešti <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>eletí určite najviac sanitiek<br />
a hasičských áut. Asi je to tá najnešťa<strong>st</strong>nejšia metropola v Európe. Každá jedna siréna<br />
ma zobud<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>a. Vravela: „Vyzeráš ako z koncentráku. Si si i<strong>st</strong>á, že nie si židovka? Vyzeráš ako<br />
židovka. M<strong>al</strong>a by si sa k tomu <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ihlásiť. Urob<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>o by ťa to ešte zaujímavejšou.“<br />
Mám 28 rokov, som čer<strong>st</strong>vo slobodná, 58 kg, fajčiarka, možno židovka. S dobrou <strong>al</strong>koholovou<br />
toleranciou. Ob<strong>st</strong>ojná kuchárka, aj keď to <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>áve moja fi gúra nedokazuje. Rada cvičím,<br />
pos<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ňujem. Predchádzajúci vzťah som opu<strong>st</strong><<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>a len s párom modrých re<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>o<strong>du</strong>ktorov a formou<br />
na mafi ny z Ikey.<br />
Úlohy sú rozdelené. Ja som roz<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ávačka. Ona je múza. Je Rumunka. Vyzerá ako Cigánka.<br />
Veľmi pekná Cigánka. Vraví, že ak jej to v akademickom svete <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>idá na lesku, pokojne povie,<br />
že je Cigánka. Vymyslí si celé det<strong>st</strong>vo za Ceaušesca, vymyslí si hi<strong>st</strong>óriu Rumunska, vymyslí<br />
si aj celý nový štát na mape Európy. Veď je to také ľahké. Môžeme byť, kým len chceme.<br />
V Štátoch vyľak<strong>al</strong>a pokladníčku, jedno<strong>du</strong>chú ženu z <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>érie, keď vytiahla svoju platobnú<br />
kartu Banca Transylvania.<br />
Čo o nej vla<strong>st</strong>ne viem? Prešla od konzervatívcov naľavo. Som ž<strong>iv</strong>ým dôkazom jej novoobjaveného<br />
sociálneho cítenia. Považuje sa za femini<strong>st</strong>ku. Snaží sa byť aktívna, <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ospešná.<br />
Celkom <strong>st</strong>ereotypne, nevarí. Ak aj áno, je to hy<strong>st</strong>erický počin, keď dá dokopy kačku s ovocím<br />
z plechovky a so zvyškom sektu. Navyše, nerada umýva riady. Rada nosí oblečenie zo<br />
secondhan<strong>du</strong>. Jedinečné a retro. Who cares about fashion?
K.K.Bag<strong>al</strong>a & literarnyklub.sk, Slovakia<br />
„Pozri!“ vtiahla ma za plachtu skúšobnej kabínky, vyhrnula si šaty, ktoré si <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>áve skúš<strong>al</strong>a,<br />
a ukáz<strong>al</strong>a mi <strong>st</strong>ehno pokryté celulitídnymi jamkami. Pozrela som sa na ňu v odraze<br />
zrkadla a poved<strong>al</strong>a po<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>avde: „Vyzeráš výborne!“ Vyzerá výborne. Sekáč opu<strong>st</strong><<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>a v bielych<br />
letných šatách, <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ed sebou tlač<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>a bicykel. Za ňou som kráč<strong>al</strong>a ja a dív<strong>al</strong>a sa, či aj<br />
iní vidia, aká je pekná v nových šatách. Nenabr<strong>al</strong>a som odvahu chytiť ju za ruku. Som<br />
roz<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ávačka. Dávam slová. Ona je hrdinka. Dáva činy a slová a ge<strong>st</strong>á. Kráčam krok za ňou,<br />
ako cigánska žena, v úd<strong>iv</strong>e: toto je moja <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>iateľka. Toto je moja nová láska! Chodíme spolu<br />
do školy. Chodíme spolu.<br />
Buns Tattooed in Gothic Scripture<br />
“How do you feel about it? What do you feel?” she asked. This was our third breakfa<strong>st</strong><br />
together. Through the plate glass of the aquarium, a sun beam hit the table top. In a bowl<br />
there was the tuna s<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ead I’d brought. I didn’t know what to say. Here’s fresh ol<strong>iv</strong>e bread. Here’s<br />
butter with it. How do you feel?<br />
Upon hearing the sound of keys at the door, I twitched. I was considering hiding inside<br />
a closet, underneath the bed, or behind the window. What would her boyfriend think,<br />
what would he say or do? Should I have a beer with him and t<strong>al</strong>k about it? I could ju<strong>st</strong> be<br />
a girlfriend of hers sitting by the table having breakfa<strong>st</strong> after an innocent night of movies<br />
and chatting about boys.<br />
“He would <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>obably ask me whether I had a good night. And he would hope you<br />
had a good night, too,” she said with no visible emotion. A heroine who makes awful<br />
f<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>tered coffee and g<strong>iv</strong>es a kiss by the door. Kiss! There are empty cartons in her fridge.<br />
The ham is curled up like a message in a bottle, dry around the edges. But there’s <strong>al</strong>so<br />
a sm<strong>al</strong>l tin of caviar. Whenever I’m around her, I forget I’m actu<strong>al</strong>ly a vegetarian. We<br />
eat s<strong>al</strong>ami and fish.<br />
My entire interior is an empty fridge. My heart’s a piece of old ham with hard dry edges.<br />
I weigh 58 k<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>os and I’m 175 cm t<strong>al</strong>l. I don’t remember the la<strong>st</strong> time I was so skinny. Maybe<br />
after my rehab<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>itation at Starý Smokovec. Respiratory diseases. I was too <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>oud to eat<br />
sausages when I arr<strong>iv</strong>ed. I was no longer picky and spo<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ed when I left. I ate greasy parts<br />
of meat and considered sausages the epitome of a fi ne breakfa<strong>st</strong>. From then on whenever I<br />
ate sausages, my body was automatic<strong>al</strong>ly fl ooded with a feeling of satisfaction. There is no<br />
way I can get around it. My favorite food is defi nitely sausages.<br />
“You’ll be so much cooler! You’ll be a far more intere<strong>st</strong>ing person,” she said commenting<br />
on my recent break-up. For a few months, I couldn’t sleep <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>operly. Budape<strong>st</strong> seems to have<br />
the large<strong>st</strong> number of ambulances and fi re engines on the <strong>st</strong>reet. It mu<strong>st</strong> be the unluckie<strong>st</strong><br />
capit<strong>al</strong> in Europe. Each and every siren <strong>st</strong>artles me awake. She said, “You look like you’re<br />
fresh out of a concentration camp. Are you sure you’re not Jewish? You look like you might<br />
be. You should claim you are. It would make you much cooler.”<br />
I’m 28, freshly single, 58 k<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>os, a smoker, and possibly Jewish. With good <strong>al</strong>cohol tolerance.<br />
An ok cook, though my fi gure doesn’t show it. I like working out, too. Left the <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>evious<br />
relationship with only a pair of blue loud speakers and a muffi n form from IKEA.<br />
61
62<br />
Zuska Kepplová<br />
The roles are d<strong>iv</strong>ided as follows. I’m a narrator. She’s a muse. She is <strong>Roman</strong>ian but looks like<br />
a Gypsy. Very Gypsy, in the mo<strong>st</strong> beautiful way. She says she’s ready to say so if it makes her<br />
seem glamorous in Academia. She’s ready to come out with a narrat<strong>iv</strong>e about her ch<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>dhood<br />
under Ceausescu, she’ll make up a new desirable hi<strong>st</strong>ory of <strong>Roman</strong>ia and, if needed, she’ll<br />
even invent a new <strong>st</strong>ate on the map of Europe. Nothing could be easier. We can be whoever<br />
we want to be. In the States, she <strong>du</strong>mbfounded a cashier, a simple <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>airie woman, when she<br />
pulled out her ATM card: the card read Banca Transylvania.<br />
Actu<strong>al</strong>ly, what do I know about her? She switched from a quasi-Conservat<strong>iv</strong>e to the Left.<br />
I was the l<strong>iv</strong>ing <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>oof of her freshly discovered intere<strong>st</strong> in soci<strong>al</strong> issues. She considers herself<br />
a femini<strong>st</strong>. Tries to be act<strong>iv</strong>e, make herself useful. Stereotypic<strong>al</strong>ly, she does not cook. If<br />
she does, it’s a hy<strong>st</strong>eric<strong>al</strong> act, putting a <strong>du</strong>ck together with canned fruits and champagne.<br />
Also, she doesn’t like washing dishes. She likes wearing second-hand clothes. Unique and<br />
retro. Who cares about fashion?<br />
“Check this out!” She pulled me inside a fi tting room, rolled up the dress she was trying<br />
on and showed me cellulite marks on her thighs. I glanced at her refl ection in the mirror<br />
and said sincerely, “You look fabulous.” She did. She left the secondhand <strong>st</strong>ore wearing<br />
a white summer dress and pushing a bike in front of her. I followed a few <strong>st</strong>eps behind,<br />
watching her and watching others, whether they re<strong>al</strong>ized how beautiful she looked in her<br />
new dress. I did not have the courage to hold her hand.<br />
I’m a narrator. I <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ovide the words. She’s a heroine. She <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ovides the acts and the ge<strong>st</strong>ures.<br />
I w<strong>al</strong>k behind her, like a Gypsy woman would w<strong>al</strong>k behind her man, and I am awed.<br />
Here is my girlfriend. Here is my new love! We are classmates. We are lovers.<br />
Bukta gót betűkkel<br />
1.<br />
— M<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>yen érzés ez neked? Hogy vagy? — kérdezte. Ez volt a harmadik közös reggelink. Az<br />
akváriumon keresztül a nap rásütött az aszt<strong>al</strong>ra. A tálkában tonh<strong>al</strong>krém volt, én hoztam.<br />
Nem tudtam mit válaszolni. Itt a friss ol<strong>iv</strong>ás kenyér. Itt a vaj hozzá. Hogy vagy?<br />
Az ajtó mögül h<strong>al</strong>latszó kulcscsörgésre összerán<strong>du</strong>ltam. Vac<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>láltam, hogy a szekrénybe<br />
bújjak-e, vagy az ágy <strong>al</strong>á, vagy az ablakpárkányra álljak. Mit fog gondolni a fi úja? Mit fog<br />
mondani vagy tenni?<br />
Menjek le vele egy sörre, s beszéljük meg? Továbbra is a lány barátnője maradhatok, aki<br />
együtt reggelizik vele a hajn<strong>al</strong>ig tartó fi lmnézés és a pasik kibeszélése után.<br />
— V<strong>al</strong>ószínűleg megkérdezné, hogy m<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>yen volt az éjszakám. S reménykedne abban, hogy<br />
te is élvezted — mondta teljes nyug<strong>al</strong>omm<strong>al</strong>. A főhősnő, aki szörnyű fi lteres kávét készít,<br />
s az ajtónál pedig csókokat osztogat. Kiss!<br />
A hűtője tele van üres pikszisekkel. A sonka össze van tekerve, mint egy üzenet a<br />
p<strong>al</strong>ackban, a szélei már kiszáradtak. De van még egy kis doboz ukrajnai kaviárja is.<br />
Mindig, mikor vele vagyok, elfelejtem, hogy v<strong>al</strong>ójában vegetáriánus vagyok. Sz<strong>al</strong>ámit és<br />
h<strong>al</strong>at eszünk. Az egész belsőm egy kifosztott hűtő. Szívem egy régi sonkadarab, kemény,<br />
pirosas szélekkel.
K.K.Bag<strong>al</strong>a & literarnyklub.sk, Slovakia<br />
58 k<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ó vagyok 175 cm mellett. Nem is emlékszem, mikor voltam utoljára <<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>yen sovány.<br />
Lehet, hogy azután, mikor Ótátrafüreden voltam. Tüdő <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>oblémáv<strong>al</strong>. Mikor megérkeztem,<br />
túl büszke voltam ahhoz, hogy virslit egyek. Mikor már eljöhettem, akkor már nem voltam<br />
válogatós és elkényeztetett. Zsíros húsokat ettem, a virslit pedig a legjobb reggeli csemegének<br />
tartottam. Mindig, mikor mo<strong>st</strong>anában virslit eszek, a te<strong>st</strong>emet kellemes érzések töltik<br />
el. Többé már nem szaba<strong>du</strong>lok ettől. Le kell írnom az igazat — kedvenc étele: a virsli.<br />
— Sokk<strong>al</strong> kiegyensúlyozottabb leszel! Érdekesebb ember leszel! — kommentálta a nem<br />
olyan régi szakításomat. Pár hónapig nem tudtam rendesen <strong>al</strong>udni. Biztos vagyok benne,<br />
hogy Budape<strong>st</strong>en keresztül száguld át a legtöbb mentőautó és tűzoltó autó. T<strong>al</strong>án a legszerencsétlenebb<br />
főváros Európában. Minden egyes sziréna felébresztett.<br />
Ezt mondta: — Úgy nézel ki, mintha a koncentrációs táborból jöttél volna. Biztos vagy<br />
benne, hogy nem vagy zsidó? Be kellene v<strong>al</strong>lanod. Még érdekesebb lennél tőle.<br />
28 éves vagyok, frissen szingli, 58 kg, dohányzó, t<strong>al</strong>án zsidó. Jó <strong>al</strong>kohol toleranciáv<strong>al</strong>.<br />
Tűrhető szakácsnő, ha még az <strong>al</strong>katom nem is ezt bizonyítja. Szívesen tornázok, edzek. Az<br />
előző kapcsolatomat csak két kék hangszóróv<strong>al</strong> és egy Ikeás muffi n formáv<strong>al</strong> hagytam ott.<br />
A feladatok fel vannak osztva. Én vagyok az elbeszélő. Ő a múzsa. Ő romániai. Úgy néz ki,<br />
mint v<strong>al</strong>ami cigánylány. Egy nagyon szép cigánylány. Azt mondja, ha ez segít neki abban,<br />
hogy kitűnjön az akadémiai közegben, akkor nyugodtan azt fogja mondani, hogy cigány.<br />
Kit<strong>al</strong>álja az egész gyerekkorát Ceausescu <strong>al</strong>att, kit<strong>al</strong>álja Románia történelmét, kit<strong>al</strong>ál egy<br />
teljesen új államot Európa térképén. Hiszen ez olyan egyszerű. Azok lehetünk, akik csak<br />
akarunk. Az Államokban a pénztárosnőre, arra az egyszerű asszonyra a <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ériről ráhozta<br />
a frászt, amikor előhúzta a Banca Transylvania feliratú bankkártyáját.<br />
V<strong>al</strong>ójában mit tudok róla? Átlépett a konzervatívok old<strong>al</strong>áról a b<strong>al</strong>old<strong>al</strong>ra. Élő bizonyítéka<br />
vagyok az újonnan felfedezett szociális érzékének. <<strong>st</strong>rong>Fe</<strong>st</strong>rong>mini<strong>st</strong>ának tartja magát. Próbál<br />
aktív és hasznos lenni. Teljesen sztereotip módon nem főz. Ha mégis, akkor az egy hisztérikus<br />
nekibuz<strong>du</strong>lás, amikor összeüti a kacsát a konzervgyümölccsel s egy kis pezsgővel. Mi<br />
több, nem szeret mosogatni sem. Szeret turkálókból öltözködni. Egyedien és retrón. Who<br />
cares about fashion?<br />
— Nézd — húzott be a <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>óbafülke függönye mögé, felhúzta a ruháját, azt, amit éppen<br />
<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>óbált, s megmutatta a combját, tele cellulitisz gödröcskékkel. Ránéztem a tükörképére<br />
s kimondtam az igazat: — Csodálatosan nézel ki!<br />
Csodálatosan néz ki. A turkálót fehér ruhában hagyta el, maga előtt tolva a biciklit.<br />
Mögötte én sétáltam, s néztem, hogy mások is látják-e, m<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>yen szép az új ruhában. Nem volt<br />
bátorságom hozzá, hogy megfogjam a kezét.<br />
Én vagyok az elbeszélő. Én adom a szavakat. Ő a főhősnő. Ő adja a tetteket és a gesztusokat.<br />
Egy lépéssel mögötte lépkedek, mint egy cigányasszony, ámulatba esve, hogy: ő a barátnőm.<br />
Ő az én új szerelmem! Együtt járunk iskolába. Együtt járunk.<br />
Dósa Annamária fordítása<br />
63
Vesna Lemaić<br />
Odlag<strong>al</strong>išče (Dumping Ground, 2<<strong>st</strong>rong>01</<strong>st</strong>rong>0), the novel of the Slovenian writer<br />
Vesna Lemaić is a lesbian action thr<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ler. It is a novel about a world<br />
not far away that has so far gone unnoticed. The inspiration for the<br />
book comes from re<strong>al</strong> electronic <strong>du</strong>mping grounds. Soci<strong>al</strong> outca<strong>st</strong>s,<br />
who re<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>esent a threat to the sy<strong>st</strong>em, are condemned to forced<br />
labour. One of them is Grace, a thrasher who refuses exploitation and,<br />
mo<strong>st</strong> of <strong>al</strong>l, the capit<strong>al</strong>i<strong>st</strong> soci<strong>al</strong> or Cankarjeva z<strong>al</strong>ožba der. She <strong>st</strong>ands<br />
up to them with fanaticism, her body slowly becoming the <strong>du</strong>mping<br />
ground of ideas and toxic sub<strong>st</strong>ances.<br />
Vesna Lemaić (1981) l<strong>iv</strong>es in Ljubljana, Slovenia. For her collection<br />
of short <strong>st</strong>ories Popularne zgodbe (Popular Stories, 2008) she rece<strong>iv</strong>ed<br />
three awards: the Golden Bird Award, the Slovenian Book Fair Award<br />
for be<strong>st</strong> debut book and the Fabula Award. Odlag<strong>al</strong>išče (Dumping<br />
Ground, 2<<strong>st</strong>rong>01</<strong>st</strong>rong>0) is her fi r<strong>st</strong> novel.<br />
Vesna Lemaić szlovén írónő Szeméttelep című regénye leszbikus akcióthr<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ler<br />
arról a körülöttünk lévő v<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ágról, amit eddig t<strong>al</strong>án nem is<br />
vettünk észre. Az ihletet a létező elektronikus szeméttelepek adják. A<br />
rendszer számára fenyegeté<strong>st</strong> képező társad<strong>al</strong>monkívüliek végeznek<br />
itt kényszermunkát. Idekerül szemetesnek Grace, aki nem nyugszik<br />
bele a kizsákmányolásba, még kevésbé a kapit<strong>al</strong>i<strong>st</strong>a társad<strong>al</strong>mi<br />
rendbe. Fanatizmuss<strong>al</strong> száll ezekkel szembe. Te<strong>st</strong>e lassan eszmék és<br />
mérgezőanyagok szeméttelepévé válik.<br />
Vesna Lemaić (1981) Ljubljanában, Szlovéniában él. Népszerű történetek<br />
c. elbeszéléskötetével 2008-ban elnyerte az Aranymadár, a Fabuladíjat<br />
és a Szlovén Könyvvásár debütáns díját. Ez az első regénye.<br />
Cankarjeva z<strong>al</strong>ožba, Slovenia
Odlag<strong>al</strong>išče<br />
Cankarjeva z<strong>al</strong>ožba, Slovenia<br />
Horizont<strong>al</strong>ni pogled je b<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong> zablokiran od vseh <strong>st</strong>rani, zgoraj pa <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>azen ekran neba, ki ga je<br />
zaslanj<strong>al</strong>a visoka oblačno<strong>st</strong>. Prem<strong>al</strong>o <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>o<strong>st</strong>ora za ideologijo, kaj šele za boga.<br />
Grace so se misli izgublj<strong>al</strong>e v votlem monitorju, v katerega je upir<strong>al</strong>a pogled. Govor<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>o se<br />
je, da je smetišče tako veliko, da ga človek ne more <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ehoditi peš. Ni se vedelo.<br />
Niso vedele, <strong>al</strong>i se nahajajo <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>av v središču Odlag<strong>al</strong>išča, morda na njegovem obrobju?<br />
Govor<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>o se je, da vsak dan na obrobje iz<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>aznijo tone in tone novih odpadnih poš<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>jk, da so<br />
zakopane v elektronski navlaki, ki je je dovolj za m<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ijone delovnih ž<strong>iv</strong>ljenj. Grace o resnično<strong>st</strong>i<br />
govoric ni dvom<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>a, vendar je v njih lahko zazn<strong>al</strong>a nagibe letargičnega psihodogmatskega uma.<br />
¥<br />
Britt je popolnoma obvladov<strong>al</strong>a situacijo. Pod sedeži je b<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>o na dosegu roke orožje in Grace<br />
se ga je s konicami <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong><strong>st</strong>ov dotakn<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>a vsakič, ko so jo vznemir<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>e negotove misli. B<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>a je neučakana,<br />
vse okoli pa se je enako kot <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ed dvema dnevoma vzpenj<strong>al</strong>o odpadno obzidje. Sled<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>i<br />
<strong>st</strong>a kolotečinama, za katere se je zdelo, da tečeta v neskončno<strong>st</strong>. V kabini je b<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>o skoraj tiho,<br />
Terror je sopel v spanju, mišice so mu občasno trzn<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>e, kot bi sanj<strong>al</strong> zasledovanje podgane.<br />
Dotikanje jih je komaj zaznavno povezov<strong>al</strong>o: Britt je z eno roko drž<strong>al</strong>a volan, druga ji je<br />
poč<strong>iv</strong><strong>al</strong>a na psu, ki je b<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong> gobec polož<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong> v njeno naročje, zadnjo plat pa je <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>itisn<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong> ob Graceino<br />
<strong>st</strong>egno. Združeni so b<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>i v trashersko maso, ki so jo od znotraj najed<strong>al</strong>i nakopičeni toksini.<br />
Grace si je začela gri<strong>st</strong>i nohte, po jeziku se ji je razlezel okus Odlag<strong>al</strong>išča. Odgriznjeni noht<br />
jo je zbodel v spodnjo u<strong>st</strong>nico, pljun<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>a ga je skozi okno. Zdelo bi se, da ji nič ne manjka, toda<br />
elektronski materi<strong>al</strong> se je množ<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong> na obeh <strong>st</strong>raneh in zbuj<strong>al</strong> vtis, da se gibljejo skozi kloako sveta.<br />
»Si se kdaj v<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>aš<strong>al</strong>a, od kod vsi ti elektronski <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>o<strong>du</strong>kti?«<br />
»Ne,« je Britt odgovor<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>a nezainteresirano.<br />
»Vse to izdelujejo v soci<strong>al</strong>no nezavarovanih <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>edelih sveta. Tako so <strong>st</strong>roški <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>o<strong>du</strong>kcije<br />
nižji.«<br />
»Smiselno.«<br />
»Smiselno?! A to ti je tudi smiselno, da imajo do<strong>st</strong>op do elektronskih <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>o<strong>du</strong>ktov in<br />
softvera le ti<strong>st</strong>i, ki imajo dovolj denarja?«<br />
»Poslušaj, Grace. Nisem <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ava oseba za to.«<br />
Grace je ta izjava s<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>av<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>a v slabo voljo. Britt je b<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>a očitno soci<strong>al</strong>no podhlajena, in to bi<br />
lahko <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ičakov<strong>al</strong>a od b<strong>iv</strong>še pusherke. Od vznemirjeno<strong>st</strong>i so ji začela pljuča sigati in <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>oizvajati<br />
zvoke <strong>st</strong>arodavnih parnih turbin.<br />
»Glej, Grace. Nimam nič <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>oti —«<br />
»Ne moreš biti nevtr<strong>al</strong>na, če <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>o<strong>du</strong>kcijski <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>oces zblazni!«<br />
»Dobro, dobro.« Britt je šele sedaj spozn<strong>al</strong>a, da je Grace res besna. »Nad<strong>al</strong>juj.«<br />
»In potem vse to nafukajo sem!« Grace je udar<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>a po armaturni plošči. »In tu sva midve<br />
— v njihovem sranju, ki gre čez glavo!«<br />
Britt je z obema rokama <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ijela volan, vse to jo je del<strong>al</strong>o ž<strong>iv</strong>čno, ampak zdaj je b<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>o <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>epozno,<br />
da bi ji rekla, naj neha s tem sranjem. Zdaj je lahko ugan<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>a, zakaj so Grace deportir<strong>al</strong>i<br />
na Odlag<strong>al</strong>išče, mor<strong>al</strong>a je biti <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ekleto <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>otidružbeno telo, ki je škod<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>o ureditvi sveta.<br />
65
66<br />
Vesna Lemaić<br />
»Pro<strong>du</strong>kte si la<strong>st</strong>ijo centri moči. Soci<strong>al</strong>ci so omejeni na <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>oizvodnjo, kaznjenci pa na<br />
delo z odpadom.«<br />
»V re<strong>du</strong>, Grace. To mi je jasno. Ampak kaj lahko zdaj ti tukaj narediš?«<br />
»Boš videla. Samo da se izkopljem ven iz te elektronske greznice.«<br />
¥<br />
Dan<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>o se je. Ogromni generatorji, ki so z elektriko oskrbov<strong>al</strong>i zmrzov<strong>al</strong>nice, so brezumno<br />
grmeli, kot da se ne bi nič zgod<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>o. Hangar je b<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong> zapahnjen. Našla je podolgovato vdolbino,<br />
ki <strong>st</strong>a jo z Grace izgrebli <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ed nekaj dnevi, in se zrin<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>a pod <strong>st</strong>avbno kritino.<br />
Tu jo je zagrinj<strong>al</strong>a popolna tema. Baterije ni imela, toda pozn<strong>al</strong>a je smer. Tip<strong>al</strong>a je po<br />
površini armiranega betona, dokler ni pod dlanmi začut<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>a mrzlih kovinskih vrat. Pazlj<strong>iv</strong>o<br />
jih je odškrn<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>a. H<strong>al</strong>o so osvetljev<strong>al</strong>e brleče modrika<strong>st</strong>e neonke. Izolacijske komore so neenakomerno<br />
brnele. S<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>av<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>a se je na delo.<br />
Obrn<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>a je <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>vi rotacijski mehanizem in odpahn<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>a vratnico. Led se je usul med njenimi<br />
nogami, odskoč<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>a je, <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>vo truplo se je zv<strong>al</strong><<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>o ven. Iz žepa je izvlekla rez<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>o. Roka ji je<br />
zadrhtela v zraku, <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>eden ga je zabodla v mrtvakinjo. — A telo je b<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>o trdo kot kamen. Ni<br />
ga <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ebodla, le obdrgn<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>a ga je. Na to oviro <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ej ni pomisl<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>a. Stresla je z glavo. Med vsemi<br />
zamrznjenkami bo mor<strong>al</strong>a poiskati takšno, ki so jo še to noč <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ipelj<strong>al</strong>i iz Delte.<br />
Z ž<strong>iv</strong>čno naglico je odpir<strong>al</strong>a vratnice zmrzov<strong>al</strong>nikov, mrličke so se zvrač<strong>al</strong>e ven, gnetla<br />
jih je s <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong><strong>st</strong>i, toda vse so b<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>e globoko zamrznjene. Premrle roke so ji trepet<strong>al</strong>e od z<strong>al</strong>edenelega<br />
mesa. Mraz jo je grizel do ko<strong>st</strong>i in zazdelo se ji je, da je ne bo nikoli več neh<strong>al</strong>o zeb<strong>st</strong>i.<br />
Prispela je do konca niza in zav<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>a v naslednjega. Komore so se vr<strong>st</strong><<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>e na obeh <strong>st</strong>raneh<br />
koridorja. Spet se je zaganj<strong>al</strong>a zdaj sem, zdaj tja in osvobaj<strong>al</strong>a trasherke iz ledenih rakev. Šele<br />
zadihano<strong>st</strong> jo je <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>is<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong><<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>a, da se je u<strong>st</strong>av<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>a in se obrn<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>a nazaj. Hodnik je b<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong> zasut z množinami<br />
kocka<strong>st</strong>ega le<strong>du</strong>, iz njega so levo in desno moleli kadavri, kaz<strong>al</strong>i svoja pleča, kolena<br />
in glave. Trixie je či<strong>st</strong>o ob sebi zagled<strong>al</strong>a žensko, <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>evrnjeno na trebuh. Iznad ritnic se ji je<br />
boč<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>a nenorm<strong>al</strong>na oteklina. Spomn<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>a se je na Britt in zahlip<strong>al</strong>a. Počepn<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>a je k truplu in mu<br />
<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong><strong>iv</strong>zdign<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>a glavo, obraz je <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>idrž<strong>al</strong>a k sebi. — B<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>o je skoraj voljno. Našla jo je. Či<strong>st</strong>o od blizu<br />
so jo gled<strong>al</strong>e <strong>st</strong>eklene oči s skrčenimi zenicami. Trixie je <strong>st</strong>resla z glavo in se opomn<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>a, da<br />
to ni Britt, da je Britt ž<strong>iv</strong>a, da se morda že vozi po ozemlju, ki ni v <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>i<strong>st</strong>ojno<strong>st</strong>i Baze.<br />
Dotakn<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>a se je trasherkinih vek, ni jih mogla za<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>eti, b<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>e so negiblj<strong>iv</strong>e, koža že <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>imrznjena<br />
skupaj. Zasad<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>a je rez<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>o v njeno ledvico in jo <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>edrla. Rez<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>o je obrn<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>a, ga obrač<strong>al</strong>a,<br />
dokler ni izdolbla dovolj velike od<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>tine. Raztegn<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>a je kožo in raz<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>la tk<strong>iv</strong>o. S <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong><strong>st</strong>i je segla<br />
noter. B<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>o je hladno, zmraz<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>o jo je do srca, naglo je povlekla in izdrla ven orjaško ledvico.<br />
Polža<strong>st</strong>i organ je učinkov<strong>al</strong> nebogljeno. Polož<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>a si ga je v naročje. Trixie je grela izrojeno<br />
ledvico v dlaneh in čut<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>a, kako ji toplota odteka vanjo. Ni je več zmogla obdržati v rokah,<br />
spu<strong>st</strong><<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>a jo je, da se je namak<strong>al</strong>a v ledeni luži.<br />
The Dumping Ground<br />
The horizont<strong>al</strong> view was blocked from <strong>al</strong>l sides; above, a blank screen of a sky, overca<strong>st</strong> with<br />
heavy clouds. Not enough room for ideology, let <strong>al</strong>one God.
Cankarjeva z<strong>al</strong>ožba, Slovenia<br />
Grace’s thoughts were lo<strong>st</strong> in the hollow monitor, on which her gaze was fi xed. They<br />
said the Dumping Ground was so large, it was impossible to w<strong>al</strong>k the di<strong>st</strong>ance on foot. No<br />
one knew.<br />
They did not know if they were located at the very heart of the Dumping Ground, or perhaps<br />
on its margins? They said that every day, tons and tons of fresh wa<strong>st</strong>e shipments were<br />
<strong>du</strong>mped on the periphery, that they were buried in electronic junk, that there was enough<br />
of it to la<strong>st</strong> a m<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lion working l<strong>iv</strong>es. Grace did not doubt the truth of these rumours but she<br />
recognized the traits of a lethargic, psychodogmatic mind behind them.<br />
¥<br />
Britt was in complete control of the situation. The weapon was within hand’s reach under<br />
the seats and Grace’s fi ngertips reached down to touch it every time a disquieting thought<br />
crossed her mind. She was impatient and, ju<strong>st</strong> like two days before, w<strong>al</strong>ls of wa<strong>st</strong>e towered<br />
<strong>al</strong>l around her. They followed the ruts which seemed to go on forever. The cab was <strong>al</strong>mo<strong>st</strong><br />
completely s<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ent; Terror breathed heav<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>y in his sleep, his muscles twitching from time to<br />
time, as if he was dreaming of chasing a rat. They were touching, an <strong>al</strong>mo<strong>st</strong> imperceptible<br />
tie was e<strong>st</strong>ablished between them: Britt was holding the wheel in one hand, the other re<strong>st</strong>ing<br />
on the dog, who had lain his snout in her lap and <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>essed his backside again<strong>st</strong> Grace’s thigh.<br />
They formed a united mass of thrashers, corroded from within by accumulated toxins.<br />
Grace <strong>st</strong>arted biting her na<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>s, feeling the ta<strong>st</strong>e of the Dumping Ground on her tongue.<br />
A piece of na<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong> cut her lower lip. She spat it out of the window. She might have seemed fi ne,<br />
but the electronic materi<strong>al</strong> kept p<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ing up on both sides, g<strong>iv</strong>ing the im<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ession they were<br />
moving through the cloacae of the world.<br />
“Did you ever ask yourself where <strong>al</strong>l these electronic <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>o<strong>du</strong>cts come from?”<br />
“No,” answered Britt unintere<strong>st</strong>edly.<br />
“They make <strong>al</strong>l this in soci<strong>al</strong>ly de<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong><strong>iv</strong>ed parts of the world. That way, they bring down<br />
<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>o<strong>du</strong>ction co<strong>st</strong>s.”<br />
“Makes sense.”<br />
“Sense?! Does it <strong>al</strong>so make sense the only people who have access to electronics and<br />
software are those who have enough money?”<br />
“Li<strong>st</strong>en, Grace. I’m not the right person for this conversation.”<br />
These words angered Grace. Britt was obviously soci<strong>al</strong>ly apathetic and she should have<br />
expected that from an ex-pusher. Overcome with re<strong>st</strong>lessness, her lungs <strong>st</strong>arted puffi ng,<br />
<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>o<strong>du</strong>cing the sounds of ancient <strong>st</strong>eam turbines.<br />
“Look, Grace. I have nothing again<strong>st</strong> —“<br />
“You can’t be neutr<strong>al</strong> if the <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>o<strong>du</strong>ction <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ocess goes mad!”<br />
“Ok, ok.” Only now did Britt re<strong>al</strong>ize how furious Grace was. “Go on.”<br />
“And then they <strong>du</strong>mp <strong>al</strong>l that crap in this place!” Grace hit the dashboard. “And here we<br />
are — buried over our heads in their shit!”<br />
Britt gripped the wheel with both hands; <strong>al</strong>l this was making her nervous, but it was too<br />
late now to tell her to cut the crap. She could guess now why they had deported Grace to<br />
the Dumping Ground, she had to be a <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>etty damn antisoci<strong>al</strong> body, a threatening element<br />
to the world order.<br />
“Pro<strong>du</strong>cts are owned by centres of power. The margin<strong>al</strong>ized are confi ned to the <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>o<strong>du</strong>ction,<br />
wh<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>e the convicts are condemned to work with wa<strong>st</strong>e.”<br />
67
68<br />
Vesna Lemaić<br />
“Alright, Grace. I get that. But what can you do about it?”<br />
“You’ll see. Ju<strong>st</strong> let me dig myself out of this electronic cesspit.”<br />
¥<br />
It was dawning. The enormous generators supplying freezers with electricity roared on<br />
with a deafening thunder, as if nothing had happened. The hangar was bolted shut. She<br />
found the oblong hole that she and Grace had cut a couple of days ago and squeezed herself<br />
under the roof.<br />
Complete darkness enveloped her. She did not have a torch, but she knew the way. She<br />
ran her fi ngers <strong>al</strong>ong the surface of the reinforced concrete, unt<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong> she felt the cold met<strong>al</strong><br />
door under her p<strong>al</strong>ms. Carefully, she opened it ju<strong>st</strong> a crack. The h<strong>al</strong>l was <<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>luminated by<br />
fl ickering blue neon lights. The isolation chambers vibrated in irregular rhythm. She got<br />
to work.<br />
She turned on the fi r<strong>st</strong> rotation mechanism and unbolted the door. Ice poured down<br />
between her legs, she jumped, the fi r<strong>st</strong> body came rolling out. She took a blade out of her<br />
pocket. Her hand trembled in mid air, before she plunged it into the dead woman. — But<br />
the body was rock solid. She did not <strong>st</strong>ab through it, ju<strong>st</strong> grazed it. She had not considered<br />
this ob<strong>st</strong>acle before. She shook her head. Out of <strong>al</strong>l the frozen Jane Does, she would have to<br />
fi nd one that was brought from Delta that same night.<br />
In a nervous rush, she <strong>st</strong>arted opening the freezer doors, the dead rolling out, she<br />
kneaded them with her fi ngers, but <strong>al</strong>l of them were deep-frozen. Her hands were numb<br />
from the ice-cold meat. The fro<strong>st</strong> pierced her bones and she thought she would never be<br />
able to get warm again.<br />
She reached the end of the line and moved to the next. The chambers were lined <strong>al</strong>ong<br />
both sides of the corridor. She kept on running, now here, now there, setting the thrashers<br />
free from their icy tombs. Only shortness of breath forced her to <strong>st</strong>op and turn back. The<br />
passage was buried under a sea of ice cubes, cadavers left and right, with their shoulders,<br />
knees and heads <strong>st</strong>icking out of the p<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>e. Right beside her, Trixie saw a woman lying on her<br />
<strong>st</strong>omach, with an abnorm<strong>al</strong> lump above her buttocks. Thinking of Britt made her weep. She<br />
<strong>st</strong>ooped down to the body, lifted up its head and held its face. — It was <strong>al</strong>mo<strong>st</strong> tender. She<br />
had found her. Right up close, those glassy eyes were <strong>st</strong>aring at her with contracted pup<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>s.<br />
Trixie shook her head, reminding herself it was not Britt, Britt was <strong>al</strong><strong>iv</strong>e, she might <strong>al</strong>ready<br />
be dr<strong>iv</strong>ing <strong>al</strong>ong the territory out of the Base’s jurisdiction.<br />
She touched the thrasher’s eyelids, she was unable to close them, they were immovable,<br />
the skin <strong>al</strong>ready frozen solid. She <strong>st</strong>uck the blade into the woman’s kidney, piercing right<br />
through it. She turned it, kept turning it, unt<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong> she hollowed out an opening wide enough. She<br />
<strong>st</strong>retched the skin, splitting the tissue open. She reached inside with her fi ngers. It was cold,<br />
she was ch<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>led to the marrow; pulling out her hand quickly, she drew out a gigantic kidney.<br />
The sna<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>-like organ gave an im<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ession of fra<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ty. She placed it in her lap. Trixie warmed<br />
the degenerate kidney in her hands, feeling the heat of her body seeping into it. She was<br />
unable to hold it in her hands any longer, she let go of it, letting it soak in its icy puddle.<br />
Translated by Špela Bibič
Szeméttelep<br />
Cankarjeva z<strong>al</strong>ožba, Slovenia<br />
A látóhatár körös-körül leszűkült, csak az égbolt sűrű felhő borította üres képernyője derengett<br />
felettük. Túl kevés hely az ideológia, hát még I<strong>st</strong>en számára.<br />
Grace gondolatai belevesztek az üres monitorba, amelyre a tekintetét függesztette. Azt<br />
beszélték, hogy a Szeméttelep óriási, bejárhatatlan. Senki sem ismerte a méreteit.<br />
Nem sejtették, vajon a közepén vagy a szélén vannak-e. Azt beszélték, a szélére naponta<br />
ürítik tonnaszámra az új szemétadagokat, és mindent elönt a sok m<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lió munkáséletre elegendő<br />
elektronikus szemét. Grace nem kételkedett a szóbeszéd v<strong>al</strong>óságtart<strong>al</strong>mában, pedig<br />
könnyen felfedezhető volt benne a letargikus pszicho-dogmatikus gondolat.<br />
¥<br />
Britt tökéletesen ur<strong>al</strong>ta a helyzetet. A fegyver az ülés <strong>al</strong>att volt kéznyújtásnyira, és Grace<br />
mindannyiszor megérintette az ujjbegyével, v<strong>al</strong>ahányszor tétova gondolatok nyugt<strong>al</strong>anították.<br />
Türelmetlen volt, körös-körül pedig ott emelkedett a szemétf<strong>al</strong> pont úgy, mint két napja. A keréknyomot<br />
követték, amely mintha a végtelenbe tartott volna. A fülkében szinte teljes volt a csend,<br />
Terror szuszogott álmában, izmai időnként megremegtek, mintha patkányüldözésről álmodott<br />
volna. Szinte észrevétlenül kötötte össze őket az érintés: Britt fél kézzel fogta a volánt, fél keze a<br />
kutyán pihent, a kutya az ölébe hajtotta a fejét, hátsó felét Grace combjához tapasztotta. Olyanok<br />
voltak, mint egy össze<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>éselt szeméttömb, amit a felgyülemlett toxinok emésztenek belülről.<br />
Grace rágni kezdte a körmét, nyelvén érezte a Szeméttelep ízét. A lerágott köröm <strong>al</strong>só ajkába<br />
bökött, kiköpte az ablakon. Úgy érezte, minden rendben, pedig kétold<strong>al</strong>t ott gyülemlett az<br />
elektronikus hulladék, és az volt az érzésük, mintha a v<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ág szennycsatornájában h<strong>al</strong>adnának.<br />
— Megkérdezted már v<strong>al</strong>aha, honnan van ez a sok elektronikus cucc?<br />
— Nem — válaszolta Britt közönyösen.<br />
— Mindet olyan helyeken csinálják, ahol nincs társad<strong>al</strong>ombiztosítás. Így csökkentik az<br />
előállítási költségeket.<br />
— Logikus.<br />
— Logikus?! Neked az is logikus, hogy az elektronikai termékekhez meg a szoftverekhez<br />
csak azok férhetnek hozzá, akiknek van elég pénzük?<br />
— Nézd, Grace. Nem én vagyok ehhez a megfelelő személy.<br />
Grace-t ez a kijelentés lehangolta. Britt ny<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ván közömbös volt a társad<strong>al</strong>mi kérdések<br />
iránt, mi má<strong>st</strong> lehetett várni egy hajdani díler csajtól. Az idegességtől sípolni kezdett a<br />
tüdeje, s olyan hangokat adott, mint egy ócska gőzturbina.<br />
— Figyelj, Grace. Semmi kifogásom ellene…<br />
— Nem maradhatsz semleges, ha felgyorsul a termelési folyamat!<br />
— Oké, oké —. Britt csak mo<strong>st</strong> jött rá, hogy Grace tényleg bepörgött. — Folytasd.<br />
— És aztán idebasszák az egészet! — Grace öklével verte az armatúrát. — És itt vagyunk mi<br />
ketten — az ő szarukban, ami már elborít bennünket!<br />
Britt két kézzel fogta a volánt, beidegesedett, de mo<strong>st</strong> már késő volt, hogy leállítsa a<br />
másik hőzöngését. Mo<strong>st</strong> rájött, miért deportálták Grace-t a Szeméttele<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>e. V<strong>al</strong>ami a v<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ág<br />
berendezkedését fenyegető elátkozott társad<strong>al</strong>omellenes te<strong>st</strong>ület műve lehetett.<br />
69
70<br />
Vesna Lemaić<br />
— A termékeket az erőközpontok birtokolják. A margin<strong>al</strong>izáltaknak a termeléssel, az<br />
elítélteknek a szeméttel kell dolgozniuk.<br />
— Oké, Grace. V<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ágos. De mo<strong>st</strong> mit tudsz lépni?<br />
— Majd meglátod. Csak jussak ki ebből az elektronikus pöcegödörből.<br />
¥<br />
Hajn<strong>al</strong>odott. Őrülten zúgtak a fagyasztókat ellátó óriási generátorok, mintha mi sem<br />
történt volna. A hangár zárva volt. Rát<strong>al</strong>ált a hosszú árokra, amit napokk<strong>al</strong> előbb á<strong>st</strong>ak ki<br />
Grace-szel, és bemászott az épületbe.<br />
Teljes sötétség vette körül. Nem volt elemlámpája, de ismerte az irányt. A vasbeton felületet<br />
tapogatva tenyere hideg vasajtót tapintott. Óvatosan kinyitotta. A csarnokot berregő<br />
kékes neoncsövek v<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ágították meg. Egyenetlenül búgtak a hűtőkamrák. Munkához látott.<br />
Elfordította az első rotációs mechanizmu<strong>st</strong> és kireteszelte az ajtót. Jégkockák zú<strong>du</strong>ltak<br />
a lába közé, kifor<strong>du</strong>lt az első holtte<strong>st</strong>. Zsebéből ké<strong>st</strong> vett elő. Keze megremegett, mielőtt<br />
belebökte volna a női tetembe. A te<strong>st</strong> azonban kőkemény volt. Nem tudott belészúrni, csak<br />
megkarcolta. Erre az eshetőségre korábban nem gondolt. Megrázta a fejét. Olyat kell t<strong>al</strong>álnia<br />
a lefagyasztott tetemek közül, amit ezen az éjszakán hoztak ide a Deltából.<br />
Ideges sietséggel nyitogatta a fagyasztókat, a tetemek sorra for<strong>du</strong>ltak kifelé, megtapogatta<br />
mindet, de mélyhűtött állapotban voltak. Átfagyott keze remegett a jéggé fagyott<br />
hú<strong>st</strong>ól. A hideg a csontjáig hatolt, és úgy érezte, örökké fázni fog.<br />
A sor végére ért, és befor<strong>du</strong>lt a következőbe. A hűtőkamrák ott sorakoztak két old<strong>al</strong>t.<br />
Nek<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>átott megint, egyik majd másik old<strong>al</strong>ra lépett, sorra szabadította ki jeges koporsójukból<br />
a szemetescsajokat. Kifulladásig csinálta, akkor megállt és hátra for<strong>du</strong>lt. A folyosót<br />
jégkockák tömege borította, jobbról-b<strong>al</strong>ról holtte<strong>st</strong>ek meredtek ki belőle, váll<strong>al</strong>, térddel, fejjel.<br />
Közvetlenül maga mellett Trixie megp<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lantott egy hasra fordított nőt. Fara felett abnormális<br />
<strong>du</strong>zzanat <strong>du</strong>dorodott ki. Britt jutott az eszébe és felzokogott. A h<strong>al</strong>otthoz guggolt,<br />
fölemelte a fejét, maga felé fordította az arcát. — Nem volt még merev. Megt<strong>al</strong>álta. Közvetlen<br />
közelről nézett rá üveges szeme az összeszűkült pup<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>láv<strong>al</strong>. Trixie megrázta a fejét, rájött,<br />
hogy ez nem Britt, hogy Britt él, és t<strong>al</strong>án már a Bázis hatáskörén kívül eső területen autózik.<br />
Megérintette a szemetes csaj szemhéját, nem tudta lezárni, nem moz<strong>du</strong>lt, a bőre már<br />
fagyott volt. Kését belemélyesztette a h<strong>al</strong>ott veséjébe. A ké<strong>st</strong> megforgatta, mígnem elég nagy<br />
nyílá<strong>st</strong> sikerült vágnia. Szétnyitotta a bőrt és feltárta a szövetet. Ujja<strong>iv</strong><strong>al</strong> a te<strong>st</strong>be hatolt.<br />
Hideg volt, a szívéig hatolt a fagy, gyorsan rántott egyet és kitépte a hat<strong>al</strong>mas méretű vesét.<br />
A csigaszerű szerv tehetetlenül feküdt előtt. Az ölébe vette. Trixie tenyerében melengette<br />
a kitépett vesét és érezte, hogy átáramlik abba a melege. Nem bírta tovább tartani,<br />
elengedte, s az belemerült a jeges vízbe.<br />
Gállos Orsolya fordítása
<<strong>st</strong>rong>Fe</<strong>st</strong>rong>ltrinelli, It<strong>al</strong>y<br />
Alessandro Mari<br />
The 1840s: It<strong>al</strong>y is not yet a unifi ed nation <strong>st</strong>ate. Four young people<br />
are searching for a better future — an orphaned boy, spurred by<br />
innocent, saintly simplicity, a young woman with refi ned sensib<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ity<br />
and accute intelligence, a painter who <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>o<strong>du</strong>ces portraits of lasc<strong>iv</strong>ious<br />
ari<strong>st</strong>ocratic women, and Gener<strong>al</strong> Garib<strong>al</strong>di, as seen through the<br />
enamored eyes of the sensu<strong>al</strong> Aninha. Alessandro Mari has written<br />
a sweeping novel about youth, the youth of the body, the mind, and<br />
that of a nation — a grand popular hi<strong>st</strong>ory.<br />
Alessandro Mari (1980) l<strong>iv</strong>es in M<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>an. He worked as an editor<br />
and gho<strong>st</strong>writer. He is <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>esently a translator and a contributor to<br />
the cultur<strong>al</strong> columns of various nationwide da<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ies. He launched<br />
his literary career with the novel Troppo umana speranza (A Drop of<br />
Human Hope, <<strong>st</strong>rong>Fe</<strong>st</strong>rong>ltrinelli, 2<<strong>st</strong>rong>01</<strong>st</strong>rong>1), which won him the 2<<strong>st</strong>rong>01</<strong>st</strong>rong>1 Viareggio<br />
Rèpaci Prize, among others.<br />
Az 1840-es évek: Olaszország még nem egységes nemzetállam, négy<br />
fi at<strong>al</strong> keresi a szebb jövőt: egy árva fi ú, akit szent együgyűsége mozgat,<br />
egy kifi nomult érzékkel és intelligenciáv<strong>al</strong> rendelkező nő, egy<br />
fe<strong>st</strong>ő, könnyűvérű arisztokrata hölgyek portréit fe<strong>st</strong>i és Garib<strong>al</strong>di<br />
ezredes, az érzéki Aninha szerelmes tekitetével láttatva. Alessando<br />
Mari nagyívű regényt ír a fi at<strong>al</strong>ságról. A te<strong>st</strong>, az elme, egy nemzet<br />
fi at<strong>al</strong>ságáról. Egy nagyszabású népi történelmet.<br />
Alessandro Mari (1980) M<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ánóban él. Kiadói lektorként és gho<strong>st</strong>writerként<br />
dolgozott, jelenleg fordít és néhány országos nap<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ap kulturális<br />
rovatának munkatársa. Írói pályáját a Nagyon is emberi remény<br />
című regénnyel kezdte, amellyel más fontos díjak mellett 2<<strong>st</strong>rong>01</<strong>st</strong>rong>1-ben<br />
elnyerte a Viareggio Rèpaci Díjat.
72<br />
Alessandro Mari<br />
Troppo umana speranza<br />
La quiete ingannevole s’infranse. Già increspata d<strong>al</strong> mormorio del Tevere e dagli acuti dei<br />
g<strong>al</strong>li, d<strong>al</strong> gemere di qu<strong>al</strong>che impo<strong>st</strong>a e d<strong>al</strong>lo sc<strong>al</strong>piccio degli ultimi ladri, già increspata,<br />
l’immob<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ità irrequieta della notte fu infranta d<strong>al</strong>la campana, che nel risuonare a tocco<br />
squarciò l’aria. Il batacchio in ferro dolce vibrò una nota di bronzo che scosse le pareti, e<br />
<strong>al</strong>lora <<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong> suono s’<strong>al</strong>lungò, s’<strong>al</strong>largò, scese la torre campanaria e si r<strong>iv</strong>ersò nella chiesetta delle<br />
Sc<strong>al</strong>ette, dove <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>e<strong>st</strong>o si sarebbero accesi torcieri e candelieri per i servizi del mattino. La<br />
nota bronzea si <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>opagò ris<strong>al</strong>endo i corridoi, invadendo ogni nicchia, smuovendo la polvere<br />
c<strong>al</strong>ata sui pietroni del pavimento; sgattaiolò oltre ogni ingresso, riempì ogni venatura,<br />
imboccò gli androni e fece suoi i laboratori, rimb<strong>al</strong>zò e riecheggiò nel chio<strong>st</strong>ro, si r<strong>iv</strong>ersò<br />
nel refettorio: quell’invisib<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>e visitatore s’infi lò in ogni fessura, dentro ogni cella — unico<br />
intruso a cui fosse concesso di varcare la soglia della chiesa della Santissima Croce della<br />
Penitenza e del Rifugio del Buon Pa<strong>st</strong>ore senza che a permetterlo fossero <<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong> suo rango e la<br />
rispettosissima conn<strong>iv</strong>enza delle Sorelle care.<br />
La campana batté un <strong>al</strong>tro tocco, e la nuova nota inseguì la vecchia, che già percorreva<br />
i corpi di<strong>st</strong>esi sui giacigli, sotto la so<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>acoperta di lana mezza disco<strong>st</strong>a. Le note bronzee si<br />
rincorsero sul cotone grezzo delle misere ve<strong>st</strong>ine da notte, dai piedi nudi su per le cosce,<br />
lungo <<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong> ventre e sui seni, e lambirono i capezzoli tem<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ati d<strong>al</strong>la nottata, i lobi delle orecchie<br />
coperti di lanugine femminea.<br />
L’intero reclusorio ne fu scosso. La campana penetrò ogni spazio con una parola di<br />
risveglio auror<strong>al</strong>e e fece lamentare tutte fl eb<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>mente, e ciascuna accolse la vibrazione con<br />
un sospiro aspirato e tronco, quasi un gemito. Tutte, tranne una.<br />
La <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>imavera era <strong>al</strong>le porte, lo si sent<strong>iv</strong>a già nel crepuscolo del mattino. Era tempo d’<strong>al</strong>zarsi,<br />
<strong>st</strong>iracchiare la schiena in<strong>du</strong>rita, e a dirlo era <<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong> raggio di luce che trafi ggeva l’oscurità<br />
della cella ispessendosi; lo diceva <<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong> suono della campana, che <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>eannunciava la monotonia<br />
dell’emendazione, <<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong> ripetersi snervante che avrebbe corretto <<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong> disordine mor<strong>al</strong>e di cui si<br />
erano lordate: così recitava l’ordinanza del cardin<strong>al</strong> vicario Carlo Odesc<strong>al</strong>chi, v<strong>al</strong>idata poi<br />
d<strong>al</strong> fresco successore, Sua Eccellenza <<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong> cardin<strong>al</strong> vicario Giuseppe della Porta Rodiani. Così<br />
era <strong>st</strong>ato decretato a forza di bolli o di complici sussurri, a que<strong>st</strong>o erano <strong>st</strong>ate votate; que<strong>st</strong>a,<br />
la via off erta loro per riacqui<strong>st</strong>are dignità. Condannate. A <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>eghiera e operosità, come mormoravano<br />
senza requie le suore, che con tenacia ricon<strong>du</strong>cevano le pericolate a un sentiero<br />
di pietà e di virtù, anche se tra le recluse resi<strong>st</strong>evano <strong>al</strong>cune che s’o<strong>st</strong>inavano a dirsi urbane<br />
— un gruppo esiguo, ritem<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ato periodicamente d<strong>al</strong>le nuove arr<strong>iv</strong>ate, un organismo fermo<br />
nella convinzione che fosse tutta una faccenda d’asservimento, e che le suore fossero meri<br />
aguzzini, come <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>eti, guardie pontifi cie e sgherri. Ogni affl ato ribelle, a eccezione di uno<br />
zoccolo irri<strong>du</strong>cib<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>e, era però de<strong>st</strong>inato a spegnersi nella ritu<strong>al</strong>ità del convento, e qu<strong>al</strong>unque<br />
fosse la vita condotta in <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ecedenza, la dote o l’importanza, ora tutte conv<strong>iv</strong>evano, anziane<br />
e giovinette, donne di m<strong>al</strong>aff are e fi gure eteree sepolte qui d<strong>al</strong> giorno in cui furono conosciute<br />
carn<strong>al</strong>mente d<strong>al</strong>le guardie che d<strong>al</strong> Tribun<strong>al</strong>e le avevano scortate dietro le mura del<br />
Buon Pa<strong>st</strong>ore a passo di marcia; c’erano anime tri<strong>st</strong>i e impo<strong>st</strong>ore, cameriere colte in fl agrante<br />
con cuffi e e fazzoletti delle <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>o<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ie nob<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>i signore e amanti di vecchi <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>eti fatti vescovi
<<strong>st</strong>rong>Fe</<strong>st</strong>rong>ltrinelli, It<strong>al</strong>y<br />
e poi cardin<strong>al</strong>i, e le colpevoli di ruberie, le <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>edatrici di posate e argenteria, ladre d’uva<br />
con uno scint<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lio volpino negli occhi, donne deviate, disonorate, sospettate di gravidanze<br />
<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lecite, e le assassine di neonati frutti di passioni a<strong>du</strong>lterine e <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>o<strong>st</strong>itute infette, persino<br />
raffi nate pensatrici che avevano per<strong>du</strong>to <<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong> favore dei <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>otettori e giovinette troppo vispe<br />
per lor signori padri, i qu<strong>al</strong>i, incapaci di domarle, s’erano decisi a rinchiuderle cosicché si<br />
spegnessero nella santità del poter essere un giorno Madre Priora. Chiunque fossero <strong>st</strong>ate<br />
nel mondo, <strong>al</strong>l’interno del Rifugio ora erano semplici recluse. A far loro da secondine trovavano<br />
suore, e <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>eti come celebranti e confessori magnanimi ma pure lussuriosi, carezzevoli<br />
spesse volte oltremisura. Ciascuna era <strong>st</strong>ata condotta <strong>al</strong> riparo delle mura, nel ventre del<br />
reclusorio femmin<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>e, convento e <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>igione, per scontarvi un peccato. Erano tutte carcerate,<br />
e Domineddio era <<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong> loro carceriere.<br />
La campana rintoccò l’ultima volta.<br />
Si ud<strong>iv</strong>a già lo sc<strong>al</strong>piccio in corridoio, e si doveva far <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>e<strong>st</strong>o. Ve<strong>st</strong>irsi nel tempo d’un<br />
battimani. A<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ire la fi ne<strong>st</strong>ra della cella, riordinare i pochi oggetti da sdraio e rifare <<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong> giaciglio<br />
assicurandosi che ne risultasse la simmetria, <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ova d’elevatezza, e spazzolare gli abiti<br />
uniformi, ma si doveva fare <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>e<strong>st</strong>o, in un solo quarto d’ora.<br />
Le suore avrebbero sp<strong>al</strong>ancato le porte e le recluse sarebbero sc<strong>iv</strong>olate quiete e ubbidienti<br />
d<strong>al</strong> dormitorio ai camerini di comodo, dove nell’acre e unanime odor di pisci avrebbero<br />
vuotato <<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong> vaso da notte, risciacquandolo con le mani screpolate, grattandolo con le unghie<br />
mangiucchiate. Poi si sarebbero lavate <<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong> collo e <<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong> viso chine su grandi recipienti di pietra.<br />
Le suore avrebbero vig<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ato sul rimb<strong>al</strong>zare di s<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>uzzi, sullo <strong>st</strong>rofi nio, sul leggero sciabordio<br />
dell’acqua nelle p<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>e delle abluzioni comuni — e che tutto accadesse in un <strong>al</strong>tro, solo quarto<br />
d’ora, ché <<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong> tempo è un bene <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ezioso che viene da Dio. Pre<strong>st</strong>o infatti sarebbe arr<strong>iv</strong>ato <<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong><br />
momento delle <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>eghiere del mattino, dove tra gli oremus del celebrante le devote avrebbero<br />
<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>egato e le <strong>al</strong>tre, le rancorose, avrebbero esibito sbadigli e <strong>st</strong>ropicciato gli occhi sebbene,<br />
inconsciamente, già si <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>edisponessero a soccombere <strong>al</strong>la ritu<strong>al</strong>ità del convento. Terminati<br />
gli esercizi religiosi e s<strong>al</strong>utati i mini<strong>st</strong>ri di culto, poi, la colazione, e di fretta ai laboratori.<br />
Al lavoro.<br />
“Alzati, cagna!” bisbigliò una voce fuori d<strong>al</strong>la porta.<br />
“Lasci<strong>al</strong>a in pace,” disse una seconda voce, materna.<br />
“Vuol farci credere che ha perso la lingua. E <strong>st</strong>a pure d<strong>iv</strong>entando sorda. Ti devi <strong>al</strong>zare!”<br />
disse la <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ima voce, Fau<strong>st</strong>ina.<br />
Bussare di p<strong>al</strong>mi sul legno.<br />
“F<strong>al</strong>la fi nita,” disse Vanda, la seconda voce, in<strong>du</strong>rendosi, e poi compassionevole: “Leda,<br />
forza, si fa tardi”.<br />
Nella penombra Leda s’attardò in posizione fet<strong>al</strong>e, la schiena r<strong>iv</strong>olta <strong>al</strong> mattino che<br />
entrava nella cella assieme <strong>al</strong> canto delle cinci<strong>al</strong>legre del giardino interno. Tenne gli occhi<br />
chiusi un <strong>al</strong>tro po’ e <strong>al</strong>lontanò la mano con cui fi no a poco <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ima si co<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong><strong>iv</strong>a <<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong> bassoventre,<br />
giocherellando con l’indice, attorcigliando i peli che si <strong>al</strong>lungavano sul pube da inguine a<br />
inguine; le pareva che si fossero fatti più ispidi, che avessero per<strong>du</strong>to la soffi cità posse<strong>du</strong>ta<br />
fuori. Si mise a sedere, Leda, e scesa d<strong>al</strong> letto cucì le labbra. Irrigidì l’es<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>essione.<br />
Qu<strong>al</strong>che minuto più tardi la porta si a<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ì.<br />
73
74<br />
Alessandro Mari<br />
A Drop of Human Hope<br />
The <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ecarious c<strong>al</strong>m was shattered. Having <strong>al</strong>ready been broken by the murmuring of the<br />
Tevere and the shr<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>l crowing of the cock, the moaning of some window-shutters and the<br />
shuffl ing feet of late-night thieves — shattered as it was, the unquiet immob<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ity of the<br />
night was further di<strong>st</strong>urbed by the church bell that pierced the air with its toll. The soft<br />
iron clapper rang a bronze note that shook the w<strong>al</strong>ls, then the sound reached out, expanded,<br />
descended the belfry and poured into the Sc<strong>al</strong>ette Chapel, where the candle<strong>st</strong>icks and<br />
chandeliers were soon to be lit for morning <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ayers. The bronze note then s<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ead over the<br />
corridors, it invaded the niches, shifted the <strong>du</strong><strong>st</strong> that had settled on the boulders of the<br />
pavement; it slithered through <strong>al</strong>l the entrance ways, it fi lled every nook and cranny, invaded<br />
the h<strong>al</strong>ls and took possession <strong>al</strong>l the workshops; it rebounded and echoed through the<br />
cloi<strong>st</strong>er, it sp<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>led into the refectory, and then the invisible visitor settled into every crack<br />
in the w<strong>al</strong>ls, into every cell — the only intruder <strong>al</strong>lowed to cross the door<strong>st</strong>ep of the church<br />
of the Santissima Croce della Penitenza e del Rifugio e del Buon Pa<strong>st</strong>ore without needing a<br />
rank or the mo<strong>st</strong> gracious compliance of the benevolent Si<strong>st</strong>ers.<br />
The bell <strong>st</strong>ruck another note and the new note began chasing the old that was <strong>al</strong>ready<br />
passing over the bodies lying on the <strong>st</strong>raw mats and under the wool coverings that had slid<br />
h<strong>al</strong>fway down. The bronze notes chased each other over the raw cotton of the abject night<br />
clothes, from the bare feet up over the thighs, <strong>al</strong>ong the bellies and over the brea<strong>st</strong>s, and<br />
they brushed the nipples hardened by the night and the earlobes covered with feminine<br />
down. The entire convent was shaken by the notes. The sound of the bell penetrated everything<br />
with an auror<strong>al</strong> waking sound, and it made them feebly lament, and each welcomed<br />
the resonance with weak fractured sighs, <strong>al</strong>mo<strong>st</strong> moans — <strong>al</strong>l of them save one.<br />
S<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ing was ju<strong>st</strong> around the corner, one could feel it in the p<strong>al</strong>e morning light. It was<br />
time to rise, relieve the soreness of their backs, though it wasn’t the fi r<strong>st</strong> rays of light<br />
bouncing off the thick w<strong>al</strong>ls but the peeling of the bell whose enervated repetition her<strong>al</strong>ded<br />
the day’s monotony that was meant to cure the mor<strong>al</strong> infi rmity with which they<br />
had sullied themselves, so the ordinance of cardin<strong>al</strong> vicar Carlo Odesc<strong>al</strong>chi had declared<br />
and so it had been reaffi rmed by his new successor, His Excellency the cardin<strong>al</strong> vicar<br />
Giuseppe della Porta Rodiani. So was it reinforced by force of <strong>st</strong>amps and accessory<br />
whispers, this is was what they were devoted to, this was the path opened to them if<br />
they were to regain their dignity. Condemned. They had been condemned to <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ayer and<br />
in<strong>du</strong><strong>st</strong>ry, as the nuns, tenaciously guiding the f<strong>al</strong>lible on the path of righteousness and<br />
piety, whispered in their ears with tenacity. Yet even so, there were those among the<br />
cloi<strong>st</strong>ered who resi<strong>st</strong>ed, who persi<strong>st</strong>ed in declaring themselves c<strong>iv</strong><<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ians — a scanty handful<br />
periodic<strong>al</strong>ly replaced by newcomers, a l<strong>iv</strong>ing body fi rm in the conviction that it was<br />
a victim of subjugation and that the nuns were their tormentors, ju<strong>st</strong> like like <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ie<strong>st</strong>s:<br />
pap<strong>al</strong> guards and bullies. All rebellious affl ations, but for an unshakeable hard core, were<br />
doomed to expiring in the convent ritu<strong>al</strong>s, and no matter how their <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>evious l<strong>iv</strong>es were<br />
con<strong>du</strong>ced, no matter dowry or importance, <strong>al</strong>l of them now l<strong>iv</strong>ed together, young and<br />
old women, women of <<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>l reputation and ethere<strong>al</strong> fi gures cloi<strong>st</strong>ered here since the day
<<strong>st</strong>rong>Fe</<strong>st</strong>rong>ltrinelli, It<strong>al</strong>y<br />
they gained carn<strong>al</strong> knowledge of the guards who had escorted them in lock <strong>st</strong>ep from<br />
the Tribun<strong>al</strong>e behind the w<strong>al</strong>ls of the Buon Pa<strong>st</strong>ore, unhappy souls and impo<strong>st</strong>ors, maids<br />
who have been caught in the act wearing the bonnets and headscarves of their noble<br />
mi<strong>st</strong>resses, and lovers of aged <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ie<strong>st</strong>s made bishops, then cardin<strong>al</strong>s, and women gu<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ty of<br />
theft, the <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>edators of cutlery and s<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>verware, grape-thieves with a foxy twinkle in their<br />
eye, misguided, dishonored women, women suspected of <<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>licit <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>egnancies, murderesses<br />
of newborn babes, the fruits of a<strong>du</strong>lterous passions, infected <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>o<strong>st</strong>itutes, even refi ned<br />
thinkers who fell out of favor with their <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>otectors, and young women, too, who were too<br />
high spirited for their honorable fathers and who, incapable of taming them, decided to<br />
have them seque<strong>st</strong>ered so that they’d be attracted by the sanctity of eventu<strong>al</strong>ly becoming<br />
Madre Priora. Whoever they had been in the world outside, inside the Rifugio they were<br />
no better than convicts. The nuns were their warders and the confessors were their path<br />
to s<strong>al</strong>vation, <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ie<strong>st</strong>s, but they were carn<strong>al</strong> and caressing — often too caressing. Each of the<br />
women had been confi ned to the safety of the w<strong>al</strong>ls aff orded by the belly of the penitentiary<br />
— their convent and <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ison — in order to atone for their sins. They were <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>isoners<br />
and God Almighty was their <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ison guard.<br />
The bell tolled one la<strong>st</strong> time.<br />
Foot<strong>st</strong>eps resounded outside the corridor. There was no time to wa<strong>st</strong>e. Get dressed in a<br />
handclap’s time. Open the cell window, smarten up the few bedclothes and tidy up the mat,<br />
making sure of its symmetry, <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>oof of an elevated mind, and brush the habits, and <strong>al</strong>l this<br />
had to be done in a hurry, in ju<strong>st</strong> a quarter of an hour.<br />
The nuns would fl ing the doors wide open and the inmates would quietly slip from<br />
the dormitory to the re<strong>st</strong>rooms, where amid<strong>st</strong> the acrid and pervading smell of urine they<br />
would empty the chamber pots, rinsing them out with chapped hands, scratching them<br />
with their gnawed fi nger na<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>s. Then they would wash their necks and their face kneeling<br />
over big <strong>st</strong>one troughs. The nuns would watch over the squirting, over the rubbing, the<br />
light slosh of the water in the basins of the common ablutions, for <strong>al</strong>l this mu<strong>st</strong> pass in ju<strong>st</strong><br />
a quarter of an hour, for time is a <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ecious commodity that comes from God. Soon in fact it<br />
would be time for the morning <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ayers, when <strong>du</strong>ring the oremus the faithful would be <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>aying<br />
wh<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>e the others, the rancorous, would be yawning and rubbing their eyes even if they<br />
had <strong>al</strong>ready succumbed to the ritu<strong>al</strong>s of the convent without re<strong>al</strong>izing it. Having fi nished<br />
the <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>actice of religious rites and having greeted the mini<strong>st</strong>ers of their religion, there was<br />
breakfa<strong>st</strong> to be had, and then the rush to the workshops. To work.<br />
“Get up bitch,” came a voice from outside the door.<br />
“Leave her <strong>al</strong>one,” said a second, kinder voice.<br />
“She wants us to think she’s lo<strong>st</strong> her tongue. And her hearing, too. Get up, you!” came the<br />
fi r<strong>st</strong> voice again, that of Fau<strong>st</strong>ina.<br />
The banging of fi <strong>st</strong>s on the wood.<br />
„Get it over with,” ordered the second voice, that of Vanda, then compassionately, “Come<br />
on, Leda, it’s time.”<br />
In the dim light Leda, lingering yet in the fet<strong>al</strong> position, turned her back to the morning<br />
that was making it’s entrance to the cell <strong>al</strong>ong with the songs of the great tits from<br />
the inner garden. She kept her eyes shut ju<strong>st</strong> a wh<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>e longer, raised her hand that a few<br />
moments before was re<strong>st</strong>ing again<strong>st</strong> her underbelly, with a playful index fi nger twirling the<br />
down on her groin, though it now seemed to her that it had become wiry, that it had lo<strong>st</strong><br />
75
76<br />
Alessandro Mari<br />
its <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>e-convent softness. She, Leda, sat up, and when she got out of bed she se<strong>al</strong>ed her lips<br />
and hardened the lines of her face. Ju<strong>st</strong> then, they opened the door.<br />
Translated by Miklós Barna<br />
Nagyon is emberi remény<br />
A cs<strong>al</strong>óka nyug<strong>al</strong>om megrepedt. <<strong>st</strong>rong>Fe</<strong>st</strong>rong>lborzolta már a Tevere moraja, az éles kakaskukorékolás,<br />
egy ablaktábla nyikorgása, a kései tolvajok settenkedése, az éjszaka megsértett, neszező<br />
moz<strong>du</strong>latlanságát összezúzta a megkon<strong>du</strong>ló harangszó, amely belehasított a levegőbe. Az<br />
öntöttvas harangnyelv vibráló bronzhangjába beleremegtek a f<strong>al</strong>ak, majd a hang széltébenhosszában<br />
elterjedt, <strong>al</strong>ászállt a harangtorony magasából, betöltötte a Sc<strong>al</strong>ette apácák kis<br />
templomát, ahol hamarosan meggyújtják a fáklyákat és a gyertyákat a hajlani miséhez.<br />
A bronzhang továbbhömpölygött, végig a folyosókon, minden zugot elárasztott, fölkavarta<br />
a nagydarab kőlapokk<strong>al</strong> kirakott padlóról a port; beszűrődött minden ajtón, betömött<br />
minden ré<strong>st</strong>, már a földszinti folyosókon járt, és elfogl<strong>al</strong>ta a műhelyeket, visszhangzott a<br />
kerengőben, beömlött a refektóriumba: ez a láthatatlan látogató minden résbe, minden cellába<br />
bekúszott — az egyetlen betolakodó volt, aki átléphette a Szent Kereszt Penitenciájáról<br />
és a Jó Pásztor Olt<strong>al</strong>máról nevezett kolo<strong>st</strong>or küszöbét úgy, hogy ne a rangja tette volna ezt<br />
lehetővé számára és a Kedvesnővérek mély tiszteletből fakadó, h<strong>al</strong>lgatólagos beleegyezése.<br />
A harang másodszor is megkon<strong>du</strong>lt, és az új hang a régi nyomába eredt, mely addigra már a<br />
fekhelyeken, a félig lecsúszott gyapjútakaró <strong>al</strong>att pihenő te<strong>st</strong>eken futott végig. A bronzhangok<br />
végigsuhantak a nyomorúságos hálóingek nyers pamutvásznán, a meztelen lábfejektől a combok<br />
mentén fölfelé, a hason át a mellekig, már az éjszaka hűvjében megdermedt mellbimbókat<br />
ny<strong>al</strong>do<strong>st</strong>ák, a pihés női fülcimpákat. Az egész zárda beleremegett. A harangszó minden teret<br />
betöltött mennyei ébresztő szaváv<strong>al</strong>, és h<strong>al</strong>latán mindenki panaszosan felnyögött: mélyről<br />
jövő, ám bennakadt sóhajj<strong>al</strong> fogadták ezt az égi vibrálá<strong>st</strong>. Mind, egy k<strong>iv</strong>ételével.<br />
A tavasz a kertek <strong>al</strong>att járt, ez már a hajn<strong>al</strong>i szürkületben is érződött. Ideje volt felkelni,<br />
kinyújtóztatni a meggémberedett hátat, ezt üzente a cella homályán áthatoló, egyre va<strong>st</strong>agodó<br />
fénysugár, ezt üzente a harangszó, a lelki épülés mindennapi egyhangúságának hírnöke, az<br />
állandó, kimerítő ismétlődésé, amely visszatéríti őket abból az erkölcsi eltévelyedésből, amelylyel<br />
beszennyezték magukat: így szólt Carlo Odesc<strong>al</strong>chi bíboros érsek rendelete, amelyet friss<br />
h<strong>iv</strong>at<strong>al</strong>i utóda, őexcellenciája Giuseppe della Porta bíboros érsek is megerősített. Így rendelkeztek<br />
felőlük pecsétes végzéssel vagy cinkos összesúgáss<strong>al</strong>, erre tettek fogad<strong>al</strong>mat, ez az út<br />
kínáltatott fel számukra, hogy visszaszerezzék méltóságukat. Elítéltek voltak. Imára és munkára<br />
ítéltettek, szünet nélkül ezt mormogták az apácák, akik a veszélybe sodort lelkeket konok<br />
állhatatosságg<strong>al</strong> igyekeztek visszaterelni az irg<strong>al</strong>masság és az erény ösvényére, noha az elzártak<br />
között volt néhány makacs ellenszegülő, akik városiaknak mondták magukat — egy kisszámú<br />
csoport, akiket időről időre újonnan érkezők erősítettek, egy sz<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>árd meggyőződésű szervezet,<br />
akik szerint az egész dolog merő szerv<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>izmus, és az apácák is csak egyszerű hóhérok, ugyanúgy,<br />
mint a papok, a pápai zsoldosok és a zsandárok. Minden rebellis törekvés, egyetlen kiirthatatlan<br />
kemény magét k<strong>iv</strong>éve a kolo<strong>st</strong>or mindennapi rituléja ált<strong>al</strong> az enyészetre volt ítélve, és függetlenül<br />
korábbi életüktől, a hozománytól vagy a társad<strong>al</strong>mi rangtól, itt és mo<strong>st</strong> mind együtt éltek,
<<strong>st</strong>rong>Fe</<strong>st</strong>rong>ltrinelli, It<strong>al</strong>y<br />
vénasszonyok és fi at<strong>al</strong> lányok, rossz életű nők és mennyei jelenségek, itt éltek eltemetve attól<br />
a naptól fogva, amikor te<strong>st</strong>i v<strong>al</strong>ójukban a törvényszéki őrök kezére kerültek, akik erőltetett<br />
menetben a Jó Pásztor kolo<strong>st</strong>or f<strong>al</strong>ai közé kísérték őket. Voltak köztük nyomorult, bűnös lelkek;<br />
cselédlányok, akiket úrnőjük főkötőjében és keszkenőjével kapták rajta; püspöki majd bíborosi<br />
rangra emelt vén papok szeretői; olyanok, akiket tolvajláson értek: ezü<strong>st</strong>neműt loptak, vagy<br />
éppen tojá<strong>st</strong> menyétfényű tekintettel; elzüllött nők, megbec<strong>st</strong>elenítettek, olyanok, akik vélhetően<br />
bűnös terhességüket rejtegetik, házasságon kívül született gyereküket elrekkentő angy<strong>al</strong>csinálók;<br />
romlott utcanők, de voltak itt még pártfogójukat elveszített kifi nomult fi lozófusnők is,<br />
v<strong>al</strong>amint ifjú leánykák, akiket tulajdon apjauruk túlságosan eleveneknek ítélt, és nem tudván<br />
megzabolázni őket, inkább zárdába adott, hogy a szentség olt<strong>al</strong>ma <strong>al</strong>att élénkségük ellankadjon,<br />
és egy szép napon Apátnő legyen belőlük. Akárik is voltak a v<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ágban, a kolo<strong>st</strong>or f<strong>al</strong>ain belül<br />
egyszerű rabok voltak v<strong>al</strong>amennyien. Őreik az apácák meg a papok, úgy is, mint a szentségek<br />
kiszolgáltatói vagy éppen nagylelkű gyóntatók, de olykor szerfelett epekedő élvhajhászok is.<br />
Mindegyiküket e f<strong>al</strong>ak védelmébe száműzték, a zárda gyomrába, mely egyszerre volt kolo<strong>st</strong>or<br />
és börtön, a büntetés letöltésének színhelye. Mind rabok voltak, és az Úri<strong>st</strong>en volt a börtönőrük.<br />
A harang utoljára is megkon<strong>du</strong>lt.<br />
Gyors léptek zaja h<strong>al</strong>latszott a folyosón, sietni kellett. <<strong>st</strong>rong>Fe</<strong>st</strong>rong>löltözni egy szemp<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lantás <strong>al</strong>att.<br />
Kitárni a cellaablakot, elrendezni a fekhelyet meg azt a néhány tárgyat, hogy minden élire<br />
álljon, hiszen a rend a lelki emelkedettség <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>óbája, lekefélni az egyenruhát, s mindezt<br />
gyorsan, <strong>al</strong>ig negyedóra <strong>al</strong>att. Az apácák mindjárt kitárják az ajtókat, és az elzártak szépen,<br />
engedelmesen k<strong>iv</strong>onulnak a dormitóriumból a mosdóhelyiségekbe, ahol az egyöntetű, fanyar<br />
pisiszagban kiürítik az éjjeliedényt, kicserepesedett bőrű kezükkel kiöblítik, tövig rágott<br />
körmükkel kisúrolják. Aztán a nagy kővályú fölé hajolva megmossák nyakukat, arcukat. Az<br />
apácák felügyelik a víz fröccsenését, a dörzsölő moz<strong>du</strong>latokat, a víz fürge örvénylését a közös<br />
mosdóvályú lefolyója felé — mindennek a következő negyedórában le kell zajlania, hiszen az<br />
idő I<strong>st</strong>entől jövő, értékes adomány. Aztán már kezdődhet is a hajn<strong>al</strong>i mise, amikor is a pap<br />
oremus felszólításaira az odaadó hívek imádkoznak, a többiek meg, a rakoncátlanok, ásítoznak<br />
és szemüket dörzsölik, holott tudat <strong>al</strong>att már beletörődtek abba, hogy <strong>al</strong>ávessék magukat a<br />
kolo<strong>st</strong>ori élet rituáléjának. A v<strong>al</strong>lásos gyakorlat végeztével, miután elköszöntek a szertartá<strong>st</strong><br />
végző papoktól, következik a reggeli, és aztán mehetnek is a műhelyekbe. Kezdődik a munka.<br />
— Kelj fel, szuka! — sziszegi v<strong>al</strong>aki az ajtó mögül.<br />
— Hagyd békén — mondja egy másik, anyai hang.<br />
— El akarja velünk hitetni, hogy megnémult. És meg is süketült. Ki az ágyból! — szól ismét<br />
az első hang, Fau<strong>st</strong>ináé.<br />
Dörömbölnek a faajtón.<br />
— Hagyd abba — mondja Vanda, a második hang, kissé keményebben, majd együttérzőn:<br />
— Gyerünk, Leda, késő van.<br />
Leda még mindig magzati pózban fekszik a félhomályban, hátat fordít a reggelnek, mely<br />
a belső kertből a széncinege csicsergésével együtt hatol be a cellába. Még egy darabig nem<br />
nyitja ki szemét, mo<strong>st</strong> vette el kezét az öléről, ahol egészen addig azz<strong>al</strong> játszadozott, hogy<br />
mutatóujja köré csavargatta a szeméremdombján és a combja tövénél növő szőrszálakat;<br />
úgy tűnt neki, mintha <strong>du</strong>rvábbak volnának, mintha elveszítették volna piheszerű puhaságukat,<br />
ami kinti életében jellemezte őket. Leda felült, majd felkelt az ágyból, ajkát összeszorította.<br />
Arckifejezése megmerevedett. Néhány p<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lanat múlva az ajtó kinyílt.<br />
Lukácsi Margit fordítása<br />
77
Anna-Elisabeth Mayer<br />
A young woman is admitted to a hospit<strong>al</strong>, where she’ll be sharing<br />
a room with three elderly ladies. The medic in charge of the unit<br />
is a Dr. Winter, who causes the ladies, including the head nurse, to<br />
swoon under his spell. A bet among the women sends the young<br />
patient off on a race to compete for his favours. Thr<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ls and sp<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ls as an<br />
elixir of life? It’s a tragicomedy full of diff erent rhythms, as the women’s<br />
voices, h<strong>al</strong>f-swan-songs, h<strong>al</strong>f operetta tr<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ls, seek to outbid one<br />
another. The novel turns into a chamber piece with a double bottom.<br />
Anna-Elizabeth Mayer (1977, S<strong>al</strong>zburg) l<strong>iv</strong>es in Vienna. She gra<strong>du</strong>ated<br />
in ph<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>osophy and art hi<strong>st</strong>ory, and then taught literacy classes<br />
to migrants. Flyweight is her fi r<strong>st</strong> book, which won the Alpha 2<<strong>st</strong>rong>01</<strong>st</strong>rong>1<br />
<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ize for literature.<br />
A Pehelysúly regény egy másik v<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ágról: egy fi at<strong>al</strong> nő kórházba kerül,<br />
három idősebb hölggyel fekszik egy szobában. Csak annyit tudni:<br />
mindegyiküknek a szívével van baja, közel a h<strong>al</strong>ál — beszéddel <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>óbálnak<br />
védekezni. Csupa ritmus és tragikomédia ez a <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>óza, amelyben<br />
egymá<strong>st</strong> licitálják túl a megszól<strong>al</strong>ó hangok, félig hattyúd<strong>al</strong>, félig<br />
operettmelódia, amelyet az elbeszélő fi nom szikéje boncol darabokra.<br />
Dupla fenekű kamaradarab, amelynek szereplői a maguk szerelmi és<br />
szenvedé<strong>st</strong>örténetükkel az olvasók szívéhez nőnek.<br />
Anna-Elisabeth Mayer 1977-ben született S<strong>al</strong>zburgban, Bécsben<br />
él. F<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ozófi a és művészettörténet szakot végzett, utána nyelvleckéket<br />
adott bevándorlóknak. Több irod<strong>al</strong>mi ösztöndíjat kapott, folyóiratokban<br />
és antológiákban publikált. Első könyvével 2<<strong>st</strong>rong>01</<strong>st</strong>rong>1-ben elnyerte az<br />
Alpha Irod<strong>al</strong>mi Díjat.<br />
foto © Katarina Lušičić<br />
Schöffling & Co., Au<strong>st</strong>ria
Fliegengewicht<br />
Schöffling & Co., Au<strong>st</strong>ria<br />
Alle liebten Dr. Winter. Sein Lächeln brachte den Frü hling von draußen ins Damenzimmer<br />
N° 5. Frau Ott verriet mir, dass sie sich beim Einschlafen vor<strong>st</strong>ellte, mit ihm auf einer<br />
Hollywoodschaukel zu schaukeln und Bowle zu trinken. Dr. Winter schaukelte ohne<br />
Kleider. Nachdem mich Frau Ott ü ber ihre Gedanken bezü glich Dr. Winter und die<br />
Hollywoodschaukel ins Vertrauen gezogen hatte, weihte mich Frau Blaser wenig später<br />
ebenf<strong>al</strong>ls ein. Sie sagte: Dr. Winter hätte auch das Zeug zum Mini<strong>st</strong>er gehabt. Zum Mini<strong>st</strong>er?,<br />
fragte ich. Ich <strong>st</strong>elle mir Dr. Winter <strong>al</strong>s Mini<strong>st</strong>er fü r interne Angelegenheiten vor, meinte<br />
Frau Blaser. Interne Angelegenheiten? Genau, antwortete Frau Blaser, der Russische<br />
Mini<strong>st</strong>er i<strong>st</strong> ja in Russland. Fangen Sie nicht wieder damit an!, rief Frau <<strong>st</strong>rong>Fe</<strong>st</strong>rong>rdinand von<br />
gegenü ber. Bowle mit Dr. Winter, seufzte Frau Ott — da ging die Tü r auf und er kam herein.<br />
Dr. Winters Kleider waren weiß wie seine Zähne, die er zeigte, wenn er fü r uns das Lächeln<br />
lächelte. Betrat Dr. Winter in seinen weißen Kleidern den Raum, warf mir Frau Ott einen<br />
Blick zu, der sagte: Ein Engel geht <strong>du</strong>rchs Zimmer. Dr. Winter ging an das Bett von Frau Ott.<br />
Wie i<strong>st</strong> das Befi nden heute? Frau Ott kniff die Augen zusammen, <strong>al</strong>s ob ein Licht sie blenden<br />
wü rde. Man tut, was man kann, Herr Doktor. Er nickte und <strong>st</strong>rich sich eine Strähne aus der<br />
Stirn. Sein Gesicht war ungetrü bt, aber in seinen Augen mit der ungewöhnlich hellen Iris<br />
hing eine Wolke. Dr. Winter erkundigte sich weiter: Und die Nacht? Haben Sie die Nacht gut<br />
verbracht? Hinter mich gebracht, antwortete Frau Ott. Dr. Winter sah sie aufmerksam an.<br />
Ich weiß, sagte er, doch Sie wissen auch, eine Besserung tritt nicht von heute auf morgen<br />
ein. Ja, <strong>st</strong>immte Frau Ott bereitw<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lig zu. Aber die Medizin schreitet voran, Dr. Winter aufmunternd<br />
— und er sah dabei uns <strong>al</strong>le an. Die Krankheiten auch, krächzte Frau <<strong>st</strong>rong>Fe</<strong>st</strong>rong>rdinand<br />
herü ber. Ich tue <strong>al</strong>les, was in meiner Macht <strong>st</strong>eht, sagte Dr. Winter. Dr. Winter hat das Zeug<br />
zum Mini<strong>st</strong>er, nickte mir Frau Blaser zu. Er kam an mein Bett. Frau Ott drehte den Kopf zu<br />
mir: Ein Engel geht <strong>du</strong>rchs Zimmer, sagten ihre Augen aberm<strong>al</strong>s. Und wie fü hlt sich das<br />
Ne<strong>st</strong>häkchen heute? Gut, antwortete ich und fragte mich, fü r wie jung mich Dr. Winter<br />
h<strong>al</strong>ten wollte. Er sah etwas in der Patientenmappe nach. Wird er mich wieder abhören?<br />
Wenn ich das Hemd auszog, dann konnte man sehen, wie Dr. Winter den Blick senkte.<br />
Wenn Dr. Winter mich abhörte, sah Frau Ott genau zu. Sie sagte: Dr. Winter soll auch mich<br />
so lange abhören. Aber Frau Ott, sagte ich, er hört uns doch <strong>al</strong>le gleich ab. Nein, sagte Frau<br />
Ott, das tut er nicht. Frau Blaser be<strong>st</strong>ätigte das sofort. Einm<strong>al</strong> rief ich zu Frau <<strong>st</strong>rong>Fe</<strong>st</strong>rong>rdinand<br />
hinü ber: Frau <<strong>st</strong>rong>Fe</<strong>st</strong>rong>rdinand, das <strong>st</strong>immt doch gar nicht? Frau <<strong>st</strong>rong>Fe</<strong>st</strong>rong>rdinand, die sich kaum aufrichten<br />
konnte, sagte: Doch, Dr. Winter hört am lieb<strong>st</strong>en Sie ab.<br />
Wenn Sie sich bitte freimachen, sagte Dr. Winter, nachdem er die Patientenmappe<br />
geschlossen hatte. Ich zog das Hemd ü ber den Kopf. Er senkte den Blick und hörte mich ab.<br />
Sie können sich wieder anziehen, meinte er und notierte etwas. Während ich mich<br />
anzog, blickte ich auf die s<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>bernen Fäden in seinem <strong>du</strong>nklen Haar. Er<strong>st</strong> <strong>al</strong>s ich voll<strong>st</strong>ändig<br />
bekleidet war, hob er den Kopf. In seinen Huskyaugen lag plötzlich die Erschöpfung<br />
einer langen Schlittenfahrt. Dr. Winter ging ans Nachbarbett: Und Ihnen, Frau Blaser, wie<br />
geht es Ihnen? Frau Blaser sah ihn nur an. Dr. Winter beugte sich zu ihrem Ohr: Haben<br />
Sie gut geschlafen, Frau Blaser? Sie lächelte jetzt und nickte. Und unsere Frau <<strong>st</strong>rong>Fe</<strong>st</strong>rong>rdinand?,<br />
79
80<br />
Anna-Elisabeth Mayer<br />
Dr. Winter drehte sich zum gegenü berliegenden Bett. Herr Doktor, warum soll ich noch<br />
aufwachen! Aber Frau <<strong>st</strong>rong>Fe</<strong>st</strong>rong>rdinand, Sie wü rden uns fehlen, antwortete Dr. Winter. Fü r<br />
einen Augenblick erhellte sich sogar Frau <<strong>st</strong>rong>Fe</<strong>st</strong>rong>rdinands Gesicht. Doch nachdem Dr. Winter<br />
gegangen war, erlosch es wieder: Ich w<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>l gar nicht mehr leben. Ich schon, sagte Frau Ott,<br />
ich denke an das Leben und die Liebe! Frau <<strong>st</strong>rong>Fe</<strong>st</strong>rong>rdinand winkte ab. Dafü r i<strong>st</strong> man nie zu <strong>al</strong>t,<br />
beharrte Frau Ott. Na ja, sagte Frau Blaser. Da richtete sich Frau <<strong>st</strong>rong>Fe</<strong>st</strong>rong>rdinand mü hsam auf und<br />
rief: Bei mir wird es hoff entlich nicht mehr dazu kommen!<br />
Vor vier Tagen hatte ich meine Tasche gepackt. Ich hatte meinen Pyjama zusammengelegt,<br />
das Necessaire genommen und das Handtuch vom Wäsche<strong>st</strong>änder. Ich hatte auf den Zettel<br />
gesehen — Information 1, Patienten und Angehörige: Klei<strong>du</strong>ng fü r Untersuchungen außerh<strong>al</strong>b<br />
des Pav<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lons. Ihr Krankenhau<strong>st</strong>eam, hatte in der Ecke darü ber ge<strong>st</strong>anden. Ich hatte nach<br />
einer Jacke gegriff en. Dann hatte ich mein Heft vom Schreibtisch genommen, obenauf<br />
gelegt und den Reißverschluss der Tasche zugezogen. Die Mappe mit den Befunden fü r die<br />
Operationsfreigabe hatte ich unter den Arm geklemmt. In der Untergrundbahn hatte ich im<br />
<<strong>st</strong>rong>Fe</<strong>st</strong>rong>n<strong>st</strong>er das Spiegelb<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>d nicht aus den Augen gelassen. Ich war in die Straßenbahn gewechselt,<br />
einige Stationen später ausge<strong>st</strong>iegen, hatte das Pförtnerhäuschen passiert und war<br />
zur Aufnahme gegangen. Nachdem meine Daten aufgenommen worden waren, hatte ich<br />
den Park <strong>du</strong>rchquert. Ich war an der geriatrischen Abte<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ung vorbeigekommen, an der neurologischen<br />
und an der Augenabte<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ung. Pav<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lon VIII lag gegenü ber, neben der Abte<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ung<br />
fü r Atmungs- und Lungenerkrankungen. Ich hatte Pav<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lon VIII betreten und auf den Lift<br />
gewartet. Die Aufzug<strong>st</strong>ü r war aufgegangen: Ein Aluminiumsarg hatte auf einem Rollwagen<br />
ge<strong>st</strong>anden. Ich hatte gezögert. Bitte schön!, hatten die Männer gesagt. Die Tü r hatte sich<br />
hinter mir geschlossen. Ich hatte von den Griff en zu den Rollen ge<strong>st</strong>arrt, von den Rollen zu<br />
den Schließscharnieren, von den Schließscharnieren zu den abgerundeten Kanten. Die Tü r<br />
hatte sich geöff net. Auf Wiedersehen!, hatten die Männer gesagt. Ich war zur Anmel<strong>du</strong>ng<br />
gegangen. Bei der Anmel<strong>du</strong>ng hatte ich die Befunde fü r die Operationsfreigabe abgegeben.<br />
Sie haben Glü ck, hatte die Schwe<strong>st</strong>er gesagt, Sie sind jetzt nur noch zu viert. Ihr Bett muss<br />
aber er<strong>st</strong> frisch ü berzogen werden. Und sie hatte hinzugefü gt: Doch bis Sie vom EKG<br />
zurü ckkommen, i<strong>st</strong> sowieso schon der Nachmittag um. Aha, hatte ich gesagt. Ja, hatte die<br />
Schwe<strong>st</strong>er geantwortet. Es i<strong>st</strong> Hochbetrieb und wir haben chronischen Person<strong>al</strong>mangel.<br />
Er<strong>st</strong> gegen Abend hatte ich mein zugewiesenes Bett im dritten Stock bezogen. Das Heft<br />
hatte ich <strong>al</strong>s Er<strong>st</strong>es auf den Nachttisch gelegt.<br />
Flyweight<br />
This is a novel set in a place outside the world of the commonly fam<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>iar: a young woman<br />
is admitted to a hospit<strong>al</strong>, where she’ll be sharing a room with three elderly ladies. The<br />
only thing known for certain is that <strong>al</strong>l of them have a heart condition, and that death is<br />
near - and that everyone tries to t<strong>al</strong>k their way out of it. The medic in charge of the unit<br />
is a Dr. Winter, who causes the ladies, including the head nurse, to swoon under his spell.<br />
A bet among the women sends the young patient off on a race to compete for his favours.
Schöffling & Co., Au<strong>st</strong>ria<br />
Thr<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ls and sp<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ls as an elixir of life? It’s a tragicomedy full of diff erent rhythms, as the<br />
women’s voices, h<strong>al</strong>f-swan-songs, h<strong>al</strong>f operetta tr<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ls, seek to outbid one another, frequently<br />
undercut by the narrator’s <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ecise verb<strong>al</strong> interjections. The novel thus turns into a chamber<br />
piece with a double bottom, where the characters, with their t<strong>al</strong>es of love and woe, endear<br />
themselves to the reader’s heart.<br />
Everyone loved Dr. Winter. His sm<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>e brought the s<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ingtime from the outside right<br />
into the Ladies Room N° 5. Mrs. Ott confi ded to me that wh<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>e f<strong>al</strong>ling asleep she imagined<br />
herself to be rocking with him on a Hollywood-<strong>st</strong>yle garden swing and drinking fruit<br />
punch. (Dr. Winter rocking with no clothes on.) A short time after Mrs. Ott had shared her<br />
thoughts with me, regarding Dr. Winter and the Hollywood swing, Mrs. Blaser <strong>al</strong>so took me<br />
into her confi dence. She said, Dr. Winter would have equ<strong>al</strong>ly had the makings of becoming<br />
a mini<strong>st</strong>er. A mini<strong>st</strong>er? — I asked. Yes, I imagine Dr. Winter as a Mini<strong>st</strong>er of Intern<strong>al</strong> Aff airs,<br />
said Mrs. Blaser. Intern<strong>al</strong> Aff airs? Precisely so, answered Mrs. Blaser. The Russian Mini<strong>st</strong>er<br />
is in Russia, after <strong>al</strong>l, isn’t he? Don’t <strong>st</strong>art that again! — exclaimed Mrs. <<strong>st</strong>rong>Fe</<strong>st</strong>rong>rdinand from<br />
across the aisle. Fruit punch with Dr. Winter, sighed Mrs. Ott — ju<strong>st</strong> as the door opened and<br />
who should enter but the man himself.<br />
Dr. Winter’s clothes were as white as his teeth, which he showed when he sm<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ed The<br />
Sm<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>e for us. When Dr. Winter entered the room in his white robes, Mrs. Ott would throw<br />
me a glance, which said: There’s an angel passing through the room. Dr. Winter went to the<br />
bedside of Mrs. Ott. And how are we feeling today? Mrs. Ott narrowed her eyes, as though<br />
a light were blinding her. One does what one can, doctor. He nodded and pushed a lock<br />
of hair away from his forehead. His face was untroubled, but in his eyes with the unusu<strong>al</strong>ly<br />
bright iris there hung a cloud. Dr. Winter inquired further: And the night? Have you<br />
spent the night well? I’ve put it behind me, said Mrs. Ott. Dr. Winter looked at her carefully.<br />
I know, he said, but as you mu<strong>st</strong> <strong>al</strong>so re<strong>al</strong>ise, im<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ovements don’t ju<strong>st</strong> happen from one day<br />
to the next. Yes, of course, Mrs. Ott agreed, w<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lingly enough. But medicine continues to<br />
make advances, Dr. Winter said, beaming encouragement at us <strong>al</strong>l.<br />
As do the <<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lnesses, <strong>al</strong>so, Mrs. <<strong>st</strong>rong>Fe</<strong>st</strong>rong>rdinand rasped from over in her corner. I am doing<br />
everything in my power, said Dr. Winter. Dr. Winter has the makings of a mini<strong>st</strong>er, Mrs.<br />
Blaser s<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ently nodded at me. He came to my bed. Mrs. Ott turned her head towards me: An<br />
angel passing through the room, her eyes said again. And how does our Little Ne<strong>st</strong>ling feel<br />
today? Quite well, I answered, wondering, ju<strong>st</strong> how young Dr. Winter might think I was? He<br />
checked up on something in the patient folder. W<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>l he li<strong>st</strong>en to my che<strong>st</strong> again? Whenever I<br />
removed my shirt, I could see how Dr. Winter lowered his eyes. And every time Dr. Winter<br />
gave a li<strong>st</strong>en to me, Mrs. Ott watched him carefully. She said: Dr. Winter should <strong>al</strong>so li<strong>st</strong>en<br />
to me for so long. But Mrs. Ott, I said, he li<strong>st</strong>ens to <strong>al</strong>l of us the same. No, Mrs. Ott said,<br />
that he does not. Mrs. Blaser confi rmed this <strong>st</strong>atement immediately. Once, I c<strong>al</strong>led over to<br />
Mrs. <<strong>st</strong>rong>Fe</<strong>st</strong>rong>rdinand. Mrs. <<strong>st</strong>rong>Fe</<strong>st</strong>rong>rdinand, I said, surely this is not true? Mrs. <<strong>st</strong>rong>Fe</<strong>st</strong>rong>rdinand, however,<br />
who could barely raise herself up in her bed, replied, Oh yes, Dr. Winter <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>efers mo<strong>st</strong> to<br />
li<strong>st</strong>en to you.<br />
If you could please remove your shirt, said Dr. Winter, after he had closed the patient<br />
folder. I pulled the shirt over my head. He lowered his eyes and moved his <strong>st</strong>ethoscope over<br />
my che<strong>st</strong>. You can get dressed again now, he said and jotted down something. Wh<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>e I was<br />
dressing, I looked at the s<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ver threads in his dark hair. It was not unt<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong> I was fully clothed<br />
that he raised his head. In his husky-dog eyes there suddenly appeared the exhau<strong>st</strong>ion of a<br />
81
82<br />
Anna-Elisabeth Mayer<br />
long-drawn-out sleigh ride. Dr. Winter went to the next bed: And you, Mrs. Blaser, how are<br />
you? Mrs. Blaser ju<strong>st</strong> looked at him. Dr. Winter leaned forward to speak into her ear: Have<br />
you slept well, Mrs. Blaser? This time, she sm<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ed and nodded. And what about our Mrs.<br />
<<strong>st</strong>rong>Fe</<strong>st</strong>rong>rdinand? — Dr. Winter said, turning to the opposite bed. Doctor, why should I bother even<br />
to wake up! But Mrs. <<strong>st</strong>rong>Fe</<strong>st</strong>rong>rdinand, we would miss you, said Dr. Winter. For a brief moment,<br />
even Mrs. <<strong>st</strong>rong>Fe</<strong>st</strong>rong>rdinand’s face lit up. But after Dr. Winter had gone, the light went out of it<br />
again: I don’t even want to l<strong>iv</strong>e any more. Oh, but I do, said Mrs. Ott, I think of life and love!<br />
Mrs. <<strong>st</strong>rong>Fe</<strong>st</strong>rong>rdinand waved her off . You’re never too old for that, insi<strong>st</strong>ed Mrs. Ott. Well, maybe,<br />
Mrs. Blaser said. At this point, Mrs <<strong>st</strong>rong>Fe</<strong>st</strong>rong>rdinand laboriously raised herself up and exclaimed:<br />
As for me, I hope I’ll be spared having to have that experience ever again!<br />
It had been four days since I had <strong>st</strong>arted packing my bag. I had folded my pyjamas,<br />
picked up my to<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>et case and taken the towel from the washing line. I’d had a look at the<br />
piece of paper. Information 1, Patients and Relat<strong>iv</strong>es, it read. Clothing required for Examinations<br />
outside the Pav<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ion. Into the top right-hand corner above this had been <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>inted: Your Hospit<strong>al</strong><br />
Team. I’d grabbed a jacket. Then I’d snatched my journ<strong>al</strong> off my desk, popped it on top of<br />
everything and pulled down the zipper of the bag. The folder with the results obtained for<br />
the surgic<strong>al</strong> clearance, I had tucked under my arm. In the subway I had not <strong>st</strong>opped <strong>st</strong>aring<br />
at the mirror image refl ected in the window. I changed over to the tram, got off a few <strong>st</strong>ops<br />
later, passed the porter’s lodge and <strong>st</strong>epped up to the reception desk.<br />
Once my data had been recorded, I had w<strong>al</strong>ked across and through the park, passing the<br />
geriatric ward, the neurology centre and the eye clinic. Pav<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ion VIII was opposite, next to<br />
the department of respiratory and lung diseases. I had entered Pav<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ion VIII and waited for<br />
the lift. When it arr<strong>iv</strong>ed, the door had opened: and there, on a trolley, <strong>st</strong>ood an <strong>al</strong>uminium<br />
coffi n. I hesitated. Come on in! — the men had said. The door closed behind me. I kept <strong>st</strong>aring<br />
from the handles to the ca<strong>st</strong>ers, from the ca<strong>st</strong>ers to the closing hinges, and from the<br />
closing hinges to the rounded edges. Fin<strong>al</strong>ly, the door had opened. Goodbye! — the men said.<br />
I’d w<strong>al</strong>ked over to the regi<strong>st</strong>ration offi ce. There, I submitted the results of the surgic<strong>al</strong><br />
clearance. You’re lucky, the nurse said, there’s only the four of you now. Except, your bed’s<br />
got to be freshly made up fi r<strong>st</strong>. Then she added: But by the time you return from your ECG,<br />
it w<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>l be late afternoon, anyway. I see, I said. Yes, the nurse said. It is a very busy time<br />
and we have a chronic <strong>st</strong>aff shortage. It got to be evening before I was able to occupy the<br />
bed that had been assigned to me on the third fl oor. And my journ<strong>al</strong> was the fi r<strong>st</strong> thing I’d<br />
placed on my night table.<br />
Pehelysúly<br />
Winter doktort mindenki szerette. Mosolya a tavaszt hozta be az 5-ös számú női kórterembe.<br />
Ott asszony elárulta nekem, hogy el<strong>al</strong>váskor elképzelte, hogy egy hintaágyon hintázik<br />
a doktorr<strong>al</strong> és bólét iszik. Winter doktor ruhátlanul hintázott. Miután Ott asszony<br />
beavatott a Winter doktorr<strong>al</strong> és a hintaággy<strong>al</strong> kapcsolatos gondolataiba, kevéssel később<br />
Blaserné szintén beavatott. Azt mondta: Winter doktorból akár miniszter is lehetett volna.<br />
Miniszter?, kérdeztem. Jól el tudom képzelni Winter doktort belügyminiszterként, mondta
Schöffling & Co., Au<strong>st</strong>ria<br />
Blaserné. Belügyminiszterként? Pontosan, válaszolta Blaserné, hiszen az orosz miniszter<br />
Oroszországban van. Ne kezdje már megint, kiáltotta <<strong>st</strong>rong>Fe</<strong>st</strong>rong>rdinandné a szemközti ágyból. Bólé<br />
Winter doktorr<strong>al</strong>, sóhajtotta Ott asszony — ekkor kinyílt az ajtó, és bejött a doktor. Winter<br />
doktor ruhája olyan fehér volt, mint a fogai, melyeket megmutatott, amikor széles mosolly<strong>al</strong><br />
ránk mosolygott. Ha Winter doktor a fehér ruhájában belépett a kórterembe, Ott asszony<br />
olyan p<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lantá<strong>st</strong> vetett rám, amely azt mondta: angy<strong>al</strong> repül át a szobán. Winter doktor<br />
Ott asszony ágyához ment. Hogy vagyunk? Ott asszony összehúzta a szemét, mintha fény<br />
vakítaná el. Igyekszünk, doktor úr. A doktor bólintott, és kisimított egy tincset a homlokából.<br />
Arca derűs maradt, de a szokatlanul v<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ágos írisszel rendelkező szemében megjelent<br />
egy felhőcske. Winter doktor tovább érdeklődött: És az éjszaka? Hogy telt az éjszaka? Eltelt,<br />
válaszolta Ott asszony. Winter doktor fi gyelmesen ránézett. Tudom, mondta, de ön is tudja,<br />
hogy a jobbulás nem máról holna<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>a következik be. Igen, helyeselt Ott asszony készségesen.<br />
De az orvo<strong>st</strong>udomány fejlődik, mondta Winter doktor bátorítólag — és körbehordozta<br />
tekintetét. A betegségek is, krákogta az ágyából <<strong>st</strong>rong>Fe</<strong>st</strong>rong>rdinandné. Megteszek mindent, ami<br />
hat<strong>al</strong>mamban áll, mondta Winter doktor. Winter doktorból miniszter is lehetett volna,<br />
jelezte nekem egy bólintáss<strong>al</strong> Blaserné. Winter doktor az ágyamhoz lépett. Ott asszony<br />
felém fordította a fejét: angy<strong>al</strong> repül át a szobán, mondta a szeme. És ez a kislány hogy érzi<br />
magát? Jól, válaszoltam, és azon gondolkodtam, vajon m<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>yen fi at<strong>al</strong>nak tart engem Winter<br />
doktor. A doktor belenézett a mappájába. Megint meg akar h<strong>al</strong>lgatni?<br />
Ha levetettem az ingem, látni lehetett, ahogy Winter doktor lesütötte a szemét. Ha<br />
Winter doktor megh<strong>al</strong>lgatott, Ott asszony fi gyelmesen nézett minket. Azt mondta: Bárcsak<br />
engem is <<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>yen sokáig h<strong>al</strong>lgatna a doktor úr. Na de, Ott asszony, a doktor úr mindenkit<br />
ugyanúgy h<strong>al</strong>lgat meg. Nem, mondta Ott asszony, ez nem így van. Blaserné rögtön igazat<br />
adott neki. Egyszer átkiáltottam <<strong>st</strong>rong>Fe</<strong>st</strong>rong>rdinandnénak: Kedves <<strong>st</strong>rong>Fe</<strong>st</strong>rong>rdinandné, ugye, hogy ez nem<br />
igaz? <<strong>st</strong>rong>Fe</<strong>st</strong>rong>rdinandné, aki felülni se nagyon tudott, azt mondta: De bizony, a doktor úr a legszívesebben<br />
magát h<strong>al</strong>lgatja meg.<br />
Vegye le kérem az ingét, mondta Winter doktor, miután becsukta a mappát. Lehúztam az<br />
ingemet a fejemen át. Winter doktor lesütötte a szemét, és megh<strong>al</strong>lgatott.<br />
<<strong>st</strong>rong>Fe</<strong>st</strong>rong>löltözhet, mondta aztán, és v<strong>al</strong>amit feljegyzett. Miközben felöltöztem, a sötét hajában<br />
levő ezü<strong>st</strong> szálakra p<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lantottam. Csak akkor emelte fel a fejét, amikor már teljesen felöltöztem.<br />
A husky-szemében hirtelen egy hosszú szánutazás fáradtsága tükröződött. Winter<br />
doktor a szomszéd ágyhoz lépett: És ön, Blaserné, hogy érzi magát? Blaserné csak nézett<br />
rá. Winter doktor a füléhez hajolt: Jól <strong>al</strong>udt, Blaserné? Blaserné elmosolyodott, és bólintott.<br />
És a mi kedves <<strong>st</strong>rong>Fe</<strong>st</strong>rong>rdinandnénk? Winter doktor a szemben levő ágy felé for<strong>du</strong>lt. Doktor úr,<br />
miért kell nekem még felébrednem? De kedves <<strong>st</strong>rong>Fe</<strong>st</strong>rong>rdinandné, hiányozna nekünk, válaszolta<br />
Winter doktor. Egy p<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lanatra még <<strong>st</strong>rong>Fe</<strong>st</strong>rong>rdinandné arca is felderült. De miután Winter doktor<br />
elment, megint elsötétült: Nem akarok már élni. Én igen, mondta Ott asszony, én az életre<br />
gondolok, és a szerelemre! <<strong>st</strong>rong>Fe</<strong>st</strong>rong>rdinandné legyintett. A szerelemben nem számít az életkor,<br />
erősködött Ott asszony. Na persze, mondta Blaserné. Ekkor <<strong>st</strong>rong>Fe</<strong>st</strong>rong>rdinandné nagy nehezen felült<br />
az ágyában, és azt kiáltotta: Nálam ez már remélhetőleg nem fog bekövetkezni!<br />
Négy napp<strong>al</strong> ezelőtt bepakoltam a táskámba. Összehajtogattam a pizsamámat, fogtam a<br />
neszeszert, és levettem a törölközőt a szárítóról. Ránéztem a cé<strong>du</strong>lára — Információk betegek és<br />
hozzátartozók számára: Ruházat a kórház más épületeiben végzendő vizsgálatokhoz. A kórház<br />
csapata, ez állt a fölötte levő sarokban. Levettem a fogasról egy dzsekit. Aztán az íróaszt<strong>al</strong>omról<br />
elvettem a füzetemet, betettem a táskába, és behúztam a cipzárt. A mappát a lelete-<br />
83
84<br />
Anna-Elisabeth Mayer<br />
immel, amelyek szükségesek voltak az operációhoz, a hónom <strong>al</strong>á fogtam. A metróban egyre<br />
csak azt a tükörképet néztem az ablakban. Átszálltam v<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lamosra, néhány megálló után<br />
kiszálltam, elh<strong>al</strong>adtam a portásfülke előtt, és mentem a betegfelvételhez. Miután felvették<br />
az adataimat, átmentem a parkon. Elmentem a geriátria mellett, a neurológia mellett és a<br />
szemészet mellett. A nyolcas épület szemben volt, a pulmonológia mellett. Beléptem a nyolcas<br />
épületbe, és vártam, hogy jöjjön a lift. Kinyílt a liftajtó: egy <strong>al</strong>umíniumkoporsó feküdt<br />
egy tolókocsin. Haboztam. Tessék parancsolni!, mondták a férfi ak. Bezárult mögöttem az<br />
ajtó. A fogantyúkról a görgőkre vándorolt a tekintetem, a görgőkről az ajtópántokra, az<br />
ajtópántokról a lekerekített élekre. Kinyílt az ajtó. Viszlát!, mondták a férfi ak. Odamentem<br />
a recepcióhoz. Ott leadtam a leleteimet. Önnek szerencséje van, mondta a nővér, mo<strong>st</strong> még<br />
csak négyen vannak. De még újra kell húzni az ágyát. És hozzátette: De mire visszajön az<br />
EKG-ról, amúgy is eltelik a délután. Aha, mondtam. Hát igen, mondta a nővér, mo<strong>st</strong> nagyon<br />
sok a beteg, és krónikus munkaerőhiány van. E<strong>st</strong>ére járt, mire el tudtam fogl<strong>al</strong>ni a számomra<br />
kijelölt ágyat a harmadik emeleten. Elsőként a füzetet tettem ki az éjjeliszekrényre.<br />
Szijj <<strong>st</strong>rong>Fe</<strong>st</strong>rong>renc fordítása
Alef Yayınevi, Turkey<br />
Pelin Özer<br />
This is the <strong>st</strong>ory of one day trip of a woman in her early thirties… In<br />
the course of that trip, she w<strong>al</strong>ks through life and literature, re<strong>al</strong>ity<br />
and dream. The novel is the refl ection of the transformation she<br />
l<strong>iv</strong>ed through ending up at top of the h<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>l at the end of the day which<br />
is “too short to die and too long to l<strong>iv</strong>e.”<br />
Pelin Özer (1972) <strong>st</strong>udied journ<strong>al</strong>ism at the I<strong>st</strong>anbul Un<strong>iv</strong>ersity.<br />
She worked at sever<strong>al</strong> media companies and publishing houses. She<br />
is the author of two books of poetry. She is the winner of the Speci<strong>al</strong><br />
Prize of the Boğaziçi Book Fair Haiku Competition. Her writing has<br />
developed as a fusion of poetry, travel writing, essays and critic<strong>al</strong><br />
reviews that have been published in diff erent magazines. June the 17 th<br />
is her fi r<strong>st</strong> novel.<br />
Hogyan látszódik az élet, az elválás, a h<strong>al</strong>ál, az újjászületés és természet<br />
az írás nagyítólencséjén keresztül, amikor a térben és az időben<br />
bolyongva — akárha a képzelet v<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ágában járnánk — elveszítjük a re<strong>al</strong>itásérzékünket?…<br />
És amikor mindez az írás hat<strong>al</strong>máv<strong>al</strong> történik...<br />
Vagy az maga a re<strong>al</strong>itás, amikor az írás nyelve az álmok nyelvébe<br />
for<strong>du</strong>l, és ezen a nyelven új te<strong>st</strong>et ölt? Ez az, ami igazi önmagunkhoz<br />
vezet bennünket? Pelin Özer regénye egyetlen nap, egyetlen belső<br />
utazás lírai története.<br />
Pelin Özer (1972) az isztambuli egyetem média karán végzett.<br />
2003-ig a sajtó és a könyvkiadás különböző területein dolgozott.<br />
Nyolc éve szabadúszó író, költő, publici<strong>st</strong>a. Eddig két verseskötete<br />
jelent meg. Június 17 az első regénye.
86<br />
Pelin Özer<br />
“17 Haziran” dan Bir Bölüm<br />
İnz<strong>iv</strong>adaydım, bütünüyle uyuşmama az k<strong>al</strong>mıştı. İyi b<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>inen yenizaman ha<strong>st</strong><strong>al</strong>ıklarından<br />
birine yak<strong>al</strong>anmıştım. Ölüme yürüyemeyenlerin arada k<strong>al</strong>mışlığı, hayata katılamayanların<br />
solgun sessizliği… Bitkisel hayattan farkı yoktu.<br />
Yeş<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>-beyaz, pembe <<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>açlar içiriyorlardı bana. Hiç yemek yemiyor<strong>du</strong>m. Uzun uzun<br />
uyuyor, kimseyle konuşamıyor<strong>du</strong>m. Kış ortasında b<strong>al</strong>konda kıpırdamadan otur<strong>du</strong>ğumu;<br />
ifadesiz bir yüzle bulutlara bakıp ateşin çıtırtısına kulak verdiğimi hatırlıyorum. Sadece<br />
bahçedeki ağaçlarla, uzaktan sesini <strong>du</strong>yuran denizin d<strong>al</strong>g<strong>al</strong>arıyla, s<strong>al</strong>lanan sand<strong>al</strong>yenin<br />
ayağına konan kuşlarla arkadaşlık ediyor<strong>du</strong>m. Doğa şefkatle avutarak hayatta tutuyormuş<br />
o günlerde beni.<br />
Bir gece gökyüzü <<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>e to<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ak arasında ez<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>me <strong>du</strong>ygusuyla uyandım. Hiç böyle uzun ölmemiştim<br />
daha önce. Sokak canlılarının b<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>e uyu<strong>du</strong>ğu ıssız saatlerdi. Kentin uğultusu evin<br />
uğultusuna karışıyor, zihnimin sessizliği hepsini ba<strong>st</strong>ırıyor<strong>du</strong>. Birden keskin bir çığlık gibi<br />
<strong>du</strong>y<strong>du</strong>m o cümleyi: “Gökyüzünü yırtamazsan, to<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ağı delemezsen, ateşin içinden geçip<br />
suyun dibinde solumayı başaramazsan geri dönemeyeceksin hayata.”<br />
Bazen hiç beklenmedik anlarda güçlendiğini <strong>du</strong>yar insan. Bir an, beni neyin kurtaracağını<br />
bul<strong>du</strong>ğumu sandım. Derin sessizlikte <strong>du</strong>y<strong>du</strong>ğum o cümle, bana yürümem gereken<br />
yolu işaret etti. Hemen harekete geçmeli, bir günlük yolculuk için yeniden doğm<strong>al</strong>ıydım.<br />
En uzun hatıra, en geniş soluk, boşlukta iki gölgenin birleşmesiyle oluşan tasarımlar…<br />
Bir gün: Yaşayıp ölmek için mi, düşleyip hatırlayarak yazmak için mi yoksa?<br />
Her şeyi bir günde <strong>du</strong>yan biri olarak yazacağım, dedim. Saplantımı uzatırsam, sondan<br />
uzaklaşırım. Bir gün usulca parç<strong>al</strong>anarak önümde çoğ<strong>al</strong>ır, bana cömertçe ışığının sırrını uzatır.<br />
17 Haziran, diye mırıldandığımı hatırlıyorum. Doğuma en uygun tarih olacağını düşündüm.<br />
Hazırlık uzun sürecek, ama buna değer, dedim, sonunda mucizenin gerçekleşeceğinden<br />
emindim.<br />
Hiç vakit kaybetmeden toparlanmam gerektiğini b<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>iyor<strong>du</strong>m. Yavaş yavaş yemeye gayret<br />
ettim. Bir günlük yolculuk için hızla iy<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>eşmeliydim. Önce doğrularak otur<strong>du</strong>m yatakta,<br />
dizimdeki ya<strong>st</strong>ığın ü<strong>st</strong>ünde defterim; her gece aynı saatte bir buyrukla uyandırılmış gibi<br />
k<strong>al</strong>kıp yazıyor, bulanık görüntüler arasından hikâyemin ve yüzümün netliğine aynı anda<br />
ulaşmaya çab<strong>al</strong>ıyor<strong>du</strong>m. Kitap bittikten sonra yaşayacağım hayatı yazarak kuracaktım. Bir<br />
maratoncu kararlılığıyla ç<strong>al</strong>ışmaya başladım.<br />
Yazarken geçmiş <<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>e gelecek giderek birbirine karıştı; düşlerin hayata, hatıranın sonsuza<br />
ekleneb<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>eceğine ikna ol<strong>du</strong>ğumda defterimi yanımdan ayırmadan dışarı çıkmaya, doğanın<br />
içinde ağır ağır yol <strong>al</strong>maya hazırdım.<br />
Ne kadar zaman geçmişti, hatırlamıyorum. Yüzümü güneşe verdiğimde ruhumu çevrelemiş<br />
sayısız demirin bir anda eridiğini <strong>du</strong>y<strong>du</strong>m. Bomboş bir kırın ortasında, yeniden<br />
çırılçıplak doğmuştum güne. İlk günkü kadar saf mıyım yoksa, diye sor<strong>du</strong>m. Mümkün mü?<br />
Hüzün lekeleriyle kirlenmemiş, yüzüne sevdiklerinin y<strong>al</strong>anı yansımamış, vakti gelmemiş<br />
ölüme uzanarak hayata isyan etmemiş… Yere uzandım yanıtı beklemek için. To<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ak sıvanmış<br />
gövdem, suyun nabzını tutan elim, rüzgârda dağılan saçlarım ve ateşe koşan hafızamla<br />
taş kes<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ip bir anda yanıtı <strong>du</strong>y<strong>du</strong>m.
Doğanın zamanında yaşamaya o gün karar verdim.<br />
¥<br />
Alef Yayınevi, Turkey<br />
87<br />
Olaylar akıyor<strong>du</strong> hayattan; kopup parç<strong>al</strong>anarak uzayan diy<strong>al</strong>oglar, <strong>al</strong>tlarından sızan iç sesleri,<br />
beden ağrısının <strong>al</strong>tında dokunulmaz ruh acısı, neşe sıvanmış yüzün dibinde beliren<br />
kabuklu yaşlar, doğada tahta yiyen, zaman aşındıran canlılar; sürünen, yüzen, kanatlanan,<br />
zıplayan bir kıpırtı birliği… Ü<strong>st</strong>te nesneleşmeye doğru uzanan söz kurgusu, <strong>al</strong>tta sonsuz<br />
parçadan oluşan yeryüzü ayrıntısı… İnsan ancak seçip topladıklarıyla hayat buluyor.<br />
Hatırlamayı seçtikleriyle yolunu döşüyor. Dünü yaşadığı güne bağlarken bir yandan geleceği<br />
kuruyor.<br />
Önce rüya <<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>e şiirin birbirinin içinden geçip sessizliğe karıştığı metinler belirdi defterde.<br />
Yerleşecekleri sonsuzluğun d<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ini hay<strong>al</strong> ederek açılıp kapanıyor, boşluğu rahatsız etmemek<br />
için gün ışığına çıkmaya direniyorlardı.<br />
Ardından hatıraya uzandım. D<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ek taşı olan hatıra.<br />
Y<strong>al</strong>nız değ<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>im, belki de hiç olmadım. Yeryüzüne kon<strong>du</strong>ğum an, o belirdi karşımda. Önce<br />
ben konuştum, o bir süre sessiz k<strong>al</strong>dı. Anlattıklarıma inandığıma ikna ol<strong>du</strong>ğunda o da<br />
konuşmaya başladı. Birlikte bul<strong>du</strong>k ten sözcüklerini, her kendimizden geçişte daha geniş<br />
su<strong>st</strong>uk. Birbirimize karışırken, to<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ak <<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>e gök arasındaki mesafenin açıldığını gördük.<br />
Sözlerimiz geçmeyecek zaman <strong>du</strong>ası gibi…<br />
“June Seventeenth”<br />
I was in seclusion. It wouldn’t be long unt<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong> I’d gone completely numb. I’d caught one of<br />
those fam<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>iar newage diseases. The <strong>st</strong>uck-in-betweenness of those incapable of w<strong>al</strong>king<br />
to death, the p<strong>al</strong>e s<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ence of those unable to partake of life… Essenti<strong>al</strong>ly no diff erent from<br />
a vegetat<strong>iv</strong>e <strong>st</strong>ate.<br />
They were feeding me white-and-green and pink p<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ls. I didn’t eat <strong>al</strong>l. I slept for hours on<br />
end and spoke with no one. I rec<strong>al</strong>l sitting motionless on the b<strong>al</strong>cony in mid-winter, looking<br />
up at the clouds with a blank face and li<strong>st</strong>ening intently to the crackling of the fi re. My only<br />
friends were the trees in the garden, the waves of the sea crying out from a di<strong>st</strong>ance, the<br />
birds which perched on the foot of the rocking chair. In those days, nature kept me <strong>al</strong><strong>iv</strong>e,<br />
consoling me with its compassion.<br />
One night, I awoke feeling crushed between the sky and the earth. I had never before<br />
died for so long. It was those quiet hours of abandonment, when even the creatures of the<br />
<strong>st</strong>reet slept. The drone of the city fused with the drone of the house, and the s<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ence of my<br />
mind sub<strong>du</strong>ed them <strong>al</strong>l. Suddenly, I heard that sentence, like a piercing scream: “Unless<br />
you can rip the sky, puncture the earth, w<strong>al</strong>k through fi re and breathe in the depths of the<br />
sea, you w<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>l never return to life.”<br />
Sometimes, at the mo<strong>st</strong> unexpected moments, one feels a certain surge of <strong>st</strong>rength. For<br />
a brief moment, I thought I had found that which would save me. That sentence, which
88<br />
Pelin Özer<br />
I heard in a deep s<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ence, reve<strong>al</strong>ed to me the path I needed to take. I was to get moving<br />
immediately, to be born again for a one-day journey.<br />
The longe<strong>st</strong> memory, the broade<strong>st</strong> breath, designs arising out of the union of two shadows<br />
in a void…<br />
One day: To l<strong>iv</strong>e and die, or to dream and write of the memories?<br />
I’ll write as one who hears everything in a single day, I said. If I draw out my obsession,<br />
I’ll di<strong>st</strong>ance myself from the end. One day it w<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>l gently disintegrate, fragment, multiplying<br />
before me, and generously hold out to me the secret of its light.<br />
I rec<strong>al</strong>l murmuring, June seventeenth. I thought it would be the mo<strong>st</strong> ap<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>o<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>iate date<br />
for my birth. Preparations would take a wh<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>e, but it would be worth it, in the end, the<br />
miracle would happen, of that I was certain.<br />
I knew that I had no time to wa<strong>st</strong>e; I had to pull myself together. I <strong>st</strong>rove to eat, slowly.<br />
I needed to recover quickly for the one-day journey. Fir<strong>st</strong> I sat up in bed, my notebook on<br />
the p<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>low on my lap; every night at the same hour I got up and wrote, as if by command,<br />
I <strong>st</strong>ruggled among<strong>st</strong> blurry images to arr<strong>iv</strong>e simultaneously at the clarity of my <strong>st</strong>ory and<br />
of my face. By writing, I was going to make the life I would l<strong>iv</strong>e once the book was fi nished.<br />
I put myself to the task, with the determination of a marathon runner.<br />
As I wrote, the pa<strong>st</strong> and the future became increasingly intertwined; when I became<br />
convinced that dreams could be added to life, that memories could be added to eternity,<br />
I was ready to go out, together with my notebook, and to slowly, gra<strong>du</strong><strong>al</strong>ly make my way<br />
through nature.<br />
How much time passed, I don’t rec<strong>al</strong>l. When I turned my face towards the sun, I felt<br />
the countless iron bars surrounding my soul melt in<strong>st</strong>antly. I had been reborn, completely<br />
naked, in the middle of an empty w<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>derness. Am I as pure as I was on the fi r<strong>st</strong> day? I asked<br />
myself. Was it possible? Not yet marked by blotches of sorrow, a face upon which the lies<br />
of loved ones had not yet f<strong>al</strong>len like sullen shadows, not yet having rebelled again<strong>st</strong> life<br />
by groping towards an untimely death… I lay down on the ground, to wait for the answer.<br />
With my dirt-coated body, my hands measuring the pulse of water, my hair scattered in<br />
the wind, and my memory s<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>inting towards fi re, I grew <strong>st</strong><<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>l as <strong>st</strong>one and suddenly heard<br />
the answer.<br />
That was the day I decided to l<strong>iv</strong>e in the time of nature.<br />
¥<br />
Events fl owed forth from life; di<strong>al</strong>ogs broke off , fragmented, intern<strong>al</strong> voices leaking out<br />
from beneath them, the untouchable pain of the soul re<strong>st</strong>ing beneath the ache of the body,<br />
scabbed tears appearing at the depths of a joy-coated face, creatures eating wood in nature,<br />
gnawing away at time; a union of movement, of <strong>st</strong>irring, crawling, swimming, fl ying, hopping…<br />
On top, a fi ction of words <strong>st</strong>r<strong>iv</strong>ing to become objects; below, a deta<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong> of earth consi<strong>st</strong>ing<br />
of one endless piece… It is only with what one has chosen to gather that one comes to<br />
life. She paves her way with what she chooses to remember. Connecting what happened<br />
ye<strong>st</strong>erday to today, she simultaneously bu<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ds the future.<br />
Fir<strong>st</strong> texts in which dreams and poetry intertwine, fl owing into s<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ence, appear in the<br />
notebook. They open and close, imagining the language of eternity in which they w<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>l settle,<br />
and resi<strong>st</strong> emerging into the sunlight, so as not to di<strong>st</strong>urb the void.<br />
And then I reached out, grasping at memory. Memory, the wishing <strong>st</strong>one.
Alef Yayınevi, Turkey<br />
I’m not <strong>al</strong>one, maybe I never was. The moment I was placed on earth, he appeared before<br />
me. I spoke fi r<strong>st</strong>; he remained s<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ent. Once convinced that he believed my words, he too<br />
began to speak. Together we found the words of the fl esh; each time we lo<strong>st</strong> ourselves,<br />
our s<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ence grew broader. As we fl owed into one another, we saw the earth and sky grow<br />
more and more di<strong>st</strong>ant.<br />
Június 17.<br />
Our words w<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>l not pass like a <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ayer of time…<br />
Translated by Amy Spangler<br />
Magamba zárkóztam, már nem sok hiányzott ahhoz, hogy egészen eltompuljak. Az egyik jól<br />
ismert újkori betegség kapott el, a h<strong>al</strong>ál felé in<strong>du</strong>lni képtelenek köztes állapota, az életben<br />
rész venni nem tudók sápadt csendje… Semmi sem különbözteti meg a növényi léttől.<br />
Zöld-fehér és rózsaszínű orvosságokat szedettek velem. Nem ettem semmit. Sokat <strong>al</strong>udtam,<br />
és nem szóltam senkihez. Emlékszem, hogy moz<strong>du</strong>latlanul üldögéltem a téli erkélyen,<br />
kifejezé<strong>st</strong>elen arcc<strong>al</strong> bámultam az eget, és h<strong>al</strong>lgattam a tűz ropogását. Csak a kert fá<strong>iv</strong><strong>al</strong>,<br />
a tenger hullámzásának távoli hangja<strong>iv</strong><strong>al</strong> és a hintaszékre leszálló madarakk<strong>al</strong> barátkoztam.<br />
Azokban a napokban a természet vigaszt<strong>al</strong>ó gyöngédsége tartott életben.<br />
Egy éjjel arra ébredtem, hogy össze<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>éselődöm az ég és a föld között. Azelőtt sosem<br />
h<strong>al</strong>tam így meg. Ebben a magányos órában még az utcán élő teremtmények is <strong>al</strong>szanak.<br />
A város moraja egybeolvadt a ház zúgásáv<strong>al</strong>, de elmém csöndje mindent elnyomott. És akkor<br />
éles sikolyként hasított belém egy mondat: „Ha nem téped szét az eget, ha nem fúrod át<br />
a földet, ha nem tudsz átmenni a tűzön és levegőt venni a víz fenekén, akkor sohasem fogsz<br />
visszatérni az életbe.”<br />
Néha a legváratlanabb p<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lanatokban kap erőre az ember. Úgy éreztem, hogy megt<strong>al</strong>áltam,<br />
mi fog megmenteni. A mély csöndben h<strong>al</strong>lott mondat megmutatta, m<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>yen úton kell<br />
mennem. Azonn<strong>al</strong> in<strong>du</strong>lnom kellett, a mindössze egy napig tartó utazáshoz újjá kellett<br />
születnem.<br />
A leghosszabb emlék, a legmélyebb lélegzet, két árnyék egybeolvadásából születő képzet…<br />
Egyetlen nap: azért, hogy éljek, s azután megh<strong>al</strong>jak; avagy álmodjak, emlékezzek és írjak?<br />
Elhatároztam, hogy úgy fogok írni, mint aki mindent egy nap <strong>al</strong>att élt át. Ha meghoszszabbítom<br />
rögeszmémet, eltávolodom a végtől. Az a nap nesztelenül darabokra hullik majd<br />
előttem, és nagylelkűen átnyújtja ragyogásának titkát.<br />
Emlékszem, azt mormoltam magam elé, hogy június 17. Arra gondoltam, hogy ez lesz<br />
a legmegfelelőbb nap a születés számára. Az előkészületek sokáig fognak tartani, de úgy<br />
éreztem, hogy megéri, mert biztos voltam abban, hogy a végén megtörténik a csoda.<br />
Tudtam, hogy nem vesztegethetem az időt, azonn<strong>al</strong> össze kell szednem magam. Lassanlassan<br />
enni kezdtem. Mielőbb meg kellett gyógyulnom, hogy elin<strong>du</strong>lhassak az egynapos<br />
útra. Először csak felültem az ágyban, a térdemen párna, azon füzetek. Minden éjjel ugyanabban<br />
az órában, akárha parancsra, felébredtem és írtam. Kitörve a homályos képzetek<br />
közül, történetem és arcom élességét egyszerre <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>óbáltam megragadni. Az írás útján akar-<br />
89
90<br />
Pelin Özer<br />
tam meg<strong>al</strong>kotni azt az életet, amelyet a könyv befejezése után fogok élni. Egy maratoni futó<br />
elszántságáv<strong>al</strong> láttam munkához.<br />
Írás közben egyre jobban egymásba keveredett a múlt és a jövő. Minthogy meggyőződésem<br />
szerint az emlékezés a végtelenhez, az álmok az élethez kapcsolhatók, készen álltam<br />
arra, hogy magamhoz véve a füzetet vigyázva k<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>épjek a természetbe.<br />
Nem emlékszem, mennyi idő telt el. Amikor arcomat a nap felé fordítottam, éreztem,<br />
hogy egy p<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lanat <strong>al</strong>att megolvadnak a lelkemet körülvevő vasrudak. Egy üres mezőség<br />
közepén, mezítelenül születtem újra a napv<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ágra. Éppen olyan na<strong>iv</strong> vagyok, mint az első<br />
napon? kérdeztem. Lehetséges? Bánatfoltoktól nem szennyezetten, és nem lázadva az élet<br />
ellen a korai h<strong>al</strong>ál felé in<strong>du</strong>lóban?… A válaszra várva végignyúltam a füvön. Földdel bevont<br />
te<strong>st</strong>em, a víz ütőerén tartott kezem, szélben libbenő hajam és a tűz felé futó emlékezetem<br />
egy p<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lanatra megkövült, és én megh<strong>al</strong>lottam a választ.<br />
Azon a napon határoztam el, hogy a természet idejében fogok élni.<br />
¥<br />
Események folytak át az életen, megszakadó, hosszúra nyúló, töredezett párbeszédek a<br />
mögülük kih<strong>al</strong>latszó belső hangokk<strong>al</strong>, a te<strong>st</strong>i fájd<strong>al</strong>om <strong>al</strong>att az érinthetetlen lelki fájd<strong>al</strong>om,<br />
a vidámra vakolt arc mögül átsejlő megkérgesedett évek, a fát rágó és az időt koptató<br />
élőlények, a csúszó-mászó, úszó, repülő és ugráló mozgások egyvelege a természetben…<br />
A felszínen a tárgyiasulás felé h<strong>al</strong>adó szómontázs, <strong>al</strong>atta a v<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ág végtelen sok elemből álló<br />
részletei… Az ember csak az ált<strong>al</strong>a k<strong>iv</strong>álasztottakk<strong>al</strong> és összegyűjtöttekkel építheti fel az<br />
életét, útját az emlékeiként választottakk<strong>al</strong> szegélyezi. Amikor a tegnapot a jelenhez köti,<br />
egyben a jövőt is <strong>al</strong>akítja.<br />
Eleinte az álmot és a verset egymásba olvasztó, majd a csöndbe tűnő szövegek kerültek a<br />
füzetbe. Jövendő otthonuk, a végtelen nyelvének elképzelésével nyíltak és csukódtak: hogy<br />
ne zavarják az űrt, a napfényre igyekeztek kitörni.<br />
Azután a mesebeli kívánságkő, az emlék felé nyúltam.<br />
Nem vagyok egyedül, t<strong>al</strong>án nem is voltam soha. Alighogy a v<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ágra jöttem, megjelent előttem.<br />
Először én beszéltem, ő egy ideig h<strong>al</strong>lgatott. Amint meggyőződött arról, hogy hiszek<br />
abban, amit mondok, megszól<strong>al</strong>t. Együtt t<strong>al</strong>áltuk meg a te<strong>st</strong> szavait, minden extázis után<br />
mélyebb lett a h<strong>al</strong>lgatásunk. Miközben egymásba olvadtunk, láttuk, miként nyílik meg<br />
a távolság a föld és az ég között.<br />
Szavaink, akár a többé nem múló idő imája…<br />
Tasnádi Edit fordítása
Pierre-Gu<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>laume de Roux, France<br />
Clara Royer<br />
A young French drawer, Ethel, who is convinced to be of Jewish<br />
and Hungarian origin, discovers that her fam<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>y hi<strong>st</strong>ory is <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>obably<br />
fabled. That her grandmother, on the character of whom she based<br />
her identity, lied to her. Out of pleasure to make up a life that is more<br />
intere<strong>st</strong>ing than hers — or maybe for other, more obscure reasons?<br />
Cs<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lag, this inve<strong>st</strong>igation on Alzheimer and fem<strong>al</strong>e Jewishness, is the<br />
<strong>st</strong>ory of a fraud, but not the one we think it would be.<br />
Clara Royer was born in Paris in 1981. She spent sever<strong>al</strong> years in<br />
Budape<strong>st</strong> and since 2<<strong>st</strong>rong>01</<strong>st</strong>rong>0 she teaches Centr<strong>al</strong> European literature<br />
and hi<strong>st</strong>ory at the Un<strong>iv</strong>ersity Paris-Sorbonne. She’s speci<strong>al</strong>ized in<br />
Hungarian interwar literature. Cs<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lag is her fi r<strong>st</strong> novel, published at<br />
Pierre-Gu<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>laume de Roux publishing house, in Paris, 2<<strong>st</strong>rong>01</<strong>st</strong>rong>1.<br />
Ethel, a fi at<strong>al</strong> francia grafi kusnő, aki eddig úgy tudta, hogy magyar<br />
zsidó származású, felfedezi, hogy cs<strong>al</strong>ádi története v<strong>al</strong>ószínűleg<br />
kit<strong>al</strong>áláson <strong>al</strong>apul: a nagymamája, az az ember, akire egész identitását<br />
felépítette, hazudott neki. Vajon azért, hogy érdekesebb életet<br />
kreáljon magának, mint a saját élete volt, vagy más, ennél titokzatosabb<br />
okokból? Kutatás Alzheimer-kórr<strong>al</strong> és női zsidó tudatt<strong>al</strong> a<br />
háttérben. A Cs<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lag egy hazugság története, amely máshová vezet,<br />
mint gondolnánk.<br />
Clara Royer 1981-ben született, Párizsban. Több évig Budape<strong>st</strong>en<br />
élt, 2<<strong>st</strong>rong>01</<strong>st</strong>rong>0 óta közép-európai irod<strong>al</strong>mat és történelmet tanít a Paris-<br />
Sorbonne egyetemen. A két v<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ágháború közötti magyar irod<strong>al</strong>om<br />
szakértője. A Cs<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lag az első regénye, a párizsi Pierre-Gu<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>laume de<br />
Roux kiadónál jelent meg 2<<strong>st</strong>rong>01</<strong>st</strong>rong>1-ben.
92<br />
Clara Royer<br />
Cs<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lag<br />
Un frère possessif, un père violent, une mère tuée dans l’exode et la manie de s’inventer<br />
des hi<strong>st</strong>oires qui n’avait pas disparu avec l’âge et la guerre : ainsi s’esquissent les <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>emiers<br />
éléments <strong>du</strong> monde loin <strong>du</strong>quel Marie a accouché d’un rêve encore plus sombre qui pût<br />
<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>endre le pas sur les grisa<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>les de l’oncle André. Un monde de douleurs vagues, à m<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>le<br />
lieues de nos légendes. Marie avait dit que nous venions de Hongrie. Elle disait que nous<br />
étions un de ces mélanges de l’E<strong>st</strong>, avec ses trajets cahoteux, ses bagages posés de chambres<br />
d’hôtel piteuses en gros immeubles bourgeois, ses cafés budape<strong>st</strong>ois, ses arrière-s<strong>al</strong>les de<br />
bars parisiens, la cigarette au bord des lèvres de Sara… Sara — dont Marie <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ononçait le<br />
<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>énom avec un chuintement et un léger roulement <strong>du</strong> r : Charra. La femme source de notre<br />
fam<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>le, qui n’avait rien à voir avec cette arrière-grand-mère morte sur une route <strong>du</strong> Nord,<br />
dont je n’avais pas même retenu le <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>énom. La femme racine qui avait choisi la France pour<br />
y planter à nouveau notre fam<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>le. Une femme à trois époux, que Marie enfant avait retrouvée<br />
un jour endormie dans un inconnu, <strong>al</strong>ors que son beau-père trava<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lait en v<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>le. Image<br />
moins honteuse que celle de mon père et de sa donzelle, comme Marie me l’avait bien fait<br />
com<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>endre. Il ne lui serait jamais venu à l’es<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>it de dénoncer les plaisirs maternels. « Ma<br />
mère était une femme voluptueuse, s’enorgue<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lissait-elle, et fi ère, fi ère comme son sang, ce<br />
sang qui coule dans tes veines à toi aussi. Elle t’aurait aimée, Cs<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lag, avec tous tes défauts<br />
qui lui viennent d’elle. » Il faut donc croire que Marie ne <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>enait pas le sang trop au sérieux.<br />
Cs<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lag, cela signifi e « éto<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>e » en hongrois. Marie se rappelait ce mot et quelques autres<br />
encore, parce que sa mère continuait de lui chanter des chansons de là-bas quand elles<br />
étaient arr<strong>iv</strong>ées en France. Mais Marie avait oublié comment parler hongrois. « Pour ma<br />
mère, la Hongrie, c’était fi ni. Nous étions en France, nous étions Français, c’était la seule<br />
langue qu’<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong> f<strong>al</strong>lait savoir. Et tu sais, elle adorait les écr<strong>iv</strong>ains de ce pays. » D’a<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>leurs, c’était<br />
Sara qui connaissait des morceaux entiers <strong>du</strong> répertoire français par coeur. Sara, qui se<br />
déguisait pour le plus grand ravissement de ses enfants et déclamait des vers. Je l’imaginais<br />
souvent vêtue à la garçonne, la pose indolente comme une gravure de Mucha, elle était si<br />
belle ! Sara, ce n’était donc que le refl et d’une enfant se récitant des tirades devant la glace ?<br />
Marie se souvenait encore de l’une de ces chansons maternelles, qui racontait l’hi<strong>st</strong>oire<br />
d’un petit ange tombé avec son chev<strong>al</strong> <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ès d’un mont enneigé. Il se tordait le poignet en<br />
enlaçant la chanteuse, avant de la faire sienne derrière deux buissons de romarin. Je n’en<br />
ai com<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>is le sens que des années plus tard, quand j’ai retrouvé la chanson qui avait été<br />
re<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ise par un groupe anglais. J’en avais reconnu les sonorités. C’e<strong>st</strong> donc que Marie chantait<br />
les vrais mots. J’ai passé des mois à l’écouter a<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ès son internement, j’avais même ap<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>is<br />
qu’<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong> s’agissait d’un classique hongrois de Transylvanie. Fascinante, cette <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>écision dans le<br />
mensonge. Entre les images d’Épin<strong>al</strong>, elle insérait de petites perles comme cette chanson,<br />
comme mon surnom.<br />
« Cs<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lagom, mon Ethel, mon éto<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>e… » chantonnait Marie quand j’étais blottie dans<br />
mon petit lit in<strong>st</strong><strong>al</strong>lé tout contre le sien dans sa chambre. Elle s’adossait aux ore<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lers et<br />
me racontait des hi<strong>st</strong>oires jusqu’à ce que mes yeux se ferment tout doucement. Marie me<br />
tirait si adroitement de l’ordinaire des petites fi lles françaises. Elle venait d’une lointaine
Pierre-Gu<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>laume de Roux, France<br />
93<br />
contrée où la neige se creusait sous les pas d’une Sara courant enfumer l’un a<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ès l’autre<br />
les cafés hantés par ses amies. Où les cabarets et les théâtres qui grevaient les rues étroites<br />
accue<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>laient ses rires lorsqu’elle venait se reposer de ses bavardages et de ses contrariétés.<br />
Une v<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>le de plaisirs et d’amusements où la bourgeoise ju<strong>iv</strong>e en <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>enait pour son argent et<br />
suscitait les j<strong>al</strong>ousies indignées de la bonne société. Pour ça, Marie savait planter un décor,<br />
année a<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ès année. Elle savait aussi camper ses personnages. Comme celui de son petit<br />
frère, Pierre, petit Pierre, Péterkém : « Mon frère a eu lui aussi un <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>énom français, mais Sara,<br />
ma mère, le surnommait Péterkém, mon petit Pierre, et <<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong> avait les cheveux aussi noirs que<br />
l’ébène de ses yeux à elle. Petit Pierre, Péterkém. »<br />
Cs<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lag<br />
A possess<strong>iv</strong>e brother, a violent father, a mother k<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>led <strong>du</strong>ring the fl ight southbound and the<br />
obsession of making up <strong>st</strong>ories that didn’t disappear with the age and the war: these are<br />
the outlines of the fi r<strong>st</strong> pieces of the world, far from which, Marie gave birth to an even<br />
gloomier dream that managed to go beyond the <strong>du</strong>llness of uncle André. A world of vague<br />
sorrows, thousand m<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>es from our legends. Marie had said that we were from Hungary. She<br />
said that we were one of those mixtures of the Ea<strong>st</strong>, with her rough trips, her bags moved<br />
from shabby hotel rooms to large middle-class bu<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>dings, her cafés in Budape<strong>st</strong>, her back<br />
rooms of Parisian bars, the cigarette between Sara’s lips… Sara — Marie <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>onounced her<br />
name with a hiss and a slight rolling of the r: Sharra. The fem<strong>al</strong>e source of our fam<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>y who<br />
had nothing to do with that dead great-grandmother on a road in the North, the fi r<strong>st</strong> name<br />
of whom I did not even remember. The fem<strong>al</strong>e root that chose France to settle our fam<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>y<br />
down again. Wife of three husbands that Mary as a ch<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>d had found one day sleeping in<br />
the arms of a <strong>st</strong>ranger, wh<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>e her <strong>st</strong>epfather was working in town. A picture less disgraceful<br />
than that of my father and his hussy, as Marie had made it quite clear to me. She would<br />
never have thought of denouncing matern<strong>al</strong> pleasures. “My mother was a voluptuous<br />
woman, she boa<strong>st</strong>ed, and <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>oud, <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>oud like her blood, the blood running in your veins, too.<br />
She would have loved you, Cs<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lag, with <strong>al</strong>l your fl aws that you inherited from her.” So you<br />
have to assume that Marie didn’t take the bloodline too seriously.<br />
Cs<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lag means “<strong>st</strong>ar” in Hungarian. Marie remembered this word <strong>al</strong>ong with some others,<br />
because her mother kept singing her songs from over there when they arr<strong>iv</strong>ed in France.<br />
But Marie had forgotten how to speak Hungarian. “My mother, she was done with Hungary.<br />
We were in France, we were French, that was the only language we needed to know. And<br />
you know she adored the writers of this country.” Indeed, it was Sara who knew entire<br />
pieces of the French repertoire by heart. Sara, who disguised herself to the greate<strong>st</strong> joy of<br />
her ch<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>dren and recited poems. I pictured her often dressed like a fl apper, in an indolent<br />
pose, like a Mucha engraving, she was so beautiful! So Sara, was this but the refl ection of a<br />
ch<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>d reciting tirades to herself in front of the mirror?<br />
Marie <strong>st</strong><<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>l remembered one of these motherly songs which told the <strong>st</strong>ory of a little angel<br />
who fell from his horse close to a snowy mountain. He twi<strong>st</strong>ed his wri<strong>st</strong> wh<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>e embracing<br />
the singer, before making her his behind two rosemary bushes. I didn’t under<strong>st</strong>and the
94<br />
Clara Royer<br />
sense of it unt<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong> two years later when I discovered the song that had been picked up by an<br />
English group. I recognized its melody. So Marie did sing the re<strong>al</strong> words. I spent months<br />
li<strong>st</strong>ening to it after her internment; I even found out that it was a Hungarian classic from<br />
Transylvania. It is fascinating, this accuracy wh<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>e lying. Between the ide<strong>al</strong>ized images she<br />
inserted sm<strong>al</strong>l beads like this song, like my nickname.<br />
“Cs<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lagom, my Ethel, my <strong>st</strong>ar…” Marie would hum as I was ne<strong>st</strong>led in my cot set up right<br />
next to her bed in her room. She would lean on her p<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lows and tell me <strong>st</strong>ories unt<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong> I slowly<br />
fell asleep. Marie pulled me out so adroitly from the everyday life of French little girls. She<br />
came from a faraway country where the <strong>st</strong>eps of a Sara left their traces in the snow wh<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>e she<br />
was running to fi ll with smoke one after another <strong>al</strong>l the cafés haunted by her friends. Where<br />
the cabarets and theaters encumbering the narrow <strong>st</strong>reets met her laughs when she came<br />
to take a re<strong>st</strong> from <strong>al</strong>l the gossip and fru<strong>st</strong>rations. A city of pleasures and amusements from<br />
which the Jewish bourgeoisie got its money worth and <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ompted outraged je<strong>al</strong>ousies in the<br />
good society. For <strong>al</strong>l this, Marie knew how to create a setting, year after year. She <strong>al</strong>so knew<br />
how to portray her characters. Like the one of her little brother, Pierre, petit Pierre, Péterkém:<br />
“My brother had a French fi r<strong>st</strong> name, too, but Sara, my mother, c<strong>al</strong>led him Péterkém, my little<br />
Pierre, and his hear was black as ebony and he had her eyes. Little Pierre, Péterkém.”<br />
Translated by Klara Peer<br />
Cs<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lag<br />
Egy birtokló természetű báty, egy erőszakos apa, egy anya, akit megöltek az Exo<strong>du</strong>s során,<br />
a történetek kiagy<strong>al</strong>ásának a korr<strong>al</strong> és a háborúv<strong>al</strong> sem elmúló szenvedélye: egy v<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ág kirajzolódó<br />
elemei, Marie ettől elszakadva adott életet a saját jóv<strong>al</strong> sötétebb ábrándjának, amely<br />
hatá<strong>st</strong><strong>al</strong>anította André szürkeségét, komor színekkel fe<strong>st</strong>ett, egyhangú képeit. A tétova<br />
fájd<strong>al</strong>mak birod<strong>al</strong>ma volt ez, ezermérföldnyire a legendáinktól. Marie azt mesélte, hogy<br />
Magyarországból jöttünk. Azt mondta, aff éle keleti keverék vagyunk, annak hepehupás<br />
útja<strong>iv</strong><strong>al</strong>, kezdetben szán<strong>al</strong>mas hotelszobákban, majd nagy, polgári épületekben letett<br />
csomagokk<strong>al</strong>, és ez a keleti keverék eljutott egészen Párizsig, a pe<strong>st</strong>i kávéházak, a párizsi<br />
kávézók hátsó terme<strong>iv</strong>el, és Sára, szája szélén a cigarettáv<strong>al</strong>. Sára — Marie susogva, keményen<br />
ropogó “r”-rel ejtette ki a nevét. Cs<strong>al</strong>á<strong>du</strong>nk forrás-asszonyának köze nincs ehhez az<br />
az észak-franciaországi úton megh<strong>al</strong>t dédnagymamához, akinek még a keresztnevét sem<br />
jegyeztem meg. Sára a gyökér-asszony, aki Franciaországot választotta, ide telepítette át<br />
a cs<strong>al</strong>á<strong>du</strong>nkat. Három férjet is elfogyasztott, és amikor egyszer Marie hazament az iskolából,<br />
egy idegen férfi karjában szenderegve t<strong>al</strong>álta az anyját (a mo<strong>st</strong>ohaapa a városban volt).<br />
Marie azt sug<strong>al</strong>lta, hogy ez a kép jóv<strong>al</strong> kevésbé volt szégyenletes, mint a macájáv<strong>al</strong> ágyban<br />
fekvő apámé. Marie-nak esze ágában sem volt leleplezni az anyja élvezeteit. „Anyám kéjvágyó<br />
asszony volt, kérkedett, és büszke, büszke, mint a vére, és ez a vér folyik a te ereidben is.<br />
Sára nagyon szeretetett volna téged, Cs<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lag, a hibádd<strong>al</strong> együtt, amiket mind tőle örököltél.”<br />
Tehát, ha jól értettem, Marie mégsem vette túl komolyan ezt a vért.<br />
Marie franciául is „Cs<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lagnak” hívott. Megmaradt a fejében ez a magyar szó, és még<br />
néhány ezen kívül, mert az anyukája még sokáig magyar d<strong>al</strong>okat énekelt neki, azután is,
Pierre-Gu<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>laume de Roux, France<br />
hogy áttelepültek Franciaországba. De Marie már elfelejtett magyarul beszélni. „Az anyám<br />
végzett Magyarországg<strong>al</strong>. Franciaországban éltünk, franciák voltunk, csak franciául kellett<br />
tudnunk beszélni. Tudod, Cs<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lag, Sára imádta a francia írókat.” És tényleg, Sára kívülről<br />
fújta a francia irod<strong>al</strong>om egyes darabjait. Gyermekei végtelen gyönyörűségére jelmezeket<br />
öltött, és verseket szav<strong>al</strong>t. Gyakran fi únak öltözve látom magam előtt: hanyagul áll, mint<br />
egy Mucha-plakáton, és olyan nagyon szép! Lehet, hogy Sára csak egy gyermek visszatükröződése<br />
volt, aki hosszú színházi tirádákat adott elő egy tükör előtt?<br />
Marie emlékezett Sára egyik d<strong>al</strong>ára is: egy kisangy<strong>al</strong>ról szólt, aki elesett a lováv<strong>al</strong><br />
a havas hegyek tövében. Amikor a kisangy<strong>al</strong> átölelte a d<strong>al</strong>t éneklő lányt, kitörte a kezét,<br />
mielőtt még magáévá tehette volna őt két rozmaringbokor mögött. Csak évekkel később<br />
fogtam fel a történet értelmét, amikor újra h<strong>al</strong>lottam a d<strong>al</strong>t egy angol együttes feldolgozásában.<br />
Vagyis a nagymamám pontosan énekelte a szöveget. Miután bekerült az otthonba,<br />
hónapokon át csak ezt a d<strong>al</strong>t h<strong>al</strong>lgattam, és azt is megtudtam, hogy egy régi erdélyi népd<strong>al</strong>ról<br />
van szó. Elképesztő, Marie m<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>yen pontos volt a hazugságaiban. Az épin<strong>al</strong>i képek közé<br />
kis gyöngyszemeket <<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lesztett, például ezt a d<strong>al</strong>t, vagy az én becenevemet.<br />
„Cs<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lagom, Ethelkém, kicsi cs<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lagom…”, <strong>du</strong>dorászta Marie, amikor már az ő ágyáv<strong>al</strong><br />
szemben álló kiságyamban kucorogtam. Marie a párnájára könyökölve addig mesélt nekem,<br />
amíg csendben le nem csukódott a szemem. Olyan ügyesen ki tudott rángatni a kis francia<br />
lányok életének kerékvágásából! Egy messzi országból érkezett, ahol a hó besüppedt az<br />
egyik fü<strong>st</strong>ös kávéházból a másikba futó, barátait kereső Sára léptei <strong>al</strong>att. Sára nevetése<br />
betöltötte a szűk utcácskákban zsúfolódó orfeumokat és színházakat, ahová a pletykák és<br />
levertség elől menekült. Budape<strong>st</strong> az öröm és a mulatságok városa volt, ahol a jobb körök<br />
felháborodott féltékenységgel utálták a zsidó nagypolgárságot a pénze miatt. Az évek során<br />
Marie nagyon szépen kidekorálta ezt a díszletet. És ügyesen helyezte el benne a szereplőket<br />
is. Például öccse, Pierre, a kicsi Pierre, Péterkém fi guráját: „Az öcsémnek volt francia neve<br />
is, de Sára, az anyám, Péterkémnek hívta, vagy én kis Pierre-emnek. És Péterkének éppen<br />
olyan ébenfekete volt a haja, mint Sára szeme. Kicsi Pierre, Péterkém.”<br />
Tótf<strong>al</strong>usi Ágnes fordítása<br />
95
M<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>en Ruskov<br />
The point, as M<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>en Ruskov implies in Thrown into Nature, is that truth<br />
is less intere<strong>st</strong>ing, less important, and less h<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>arious than belief.<br />
Accordingly, Ruskov places at the center of his novel the famous<br />
Dr. Nicolas Monardes, tobacco-expert and <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>o-cigar<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lo <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>opagandi<strong>st</strong>,<br />
whose „tract about tobacco was published in Sev<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>la under the<br />
title On Tobacco and its Great Virtues, by Dr. Nicholas Monardes, M.D. LL.D. I.S.O.<br />
M.A. D.J. M.C.” Accompanying him is Guimarães da S<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>va, his <strong>st</strong>udent<br />
and our narrator, a self-intere<strong>st</strong>ed, often tiresome charlatan, whose<br />
<strong>du</strong>ll beliefs about nature are one of the few drags on this consciously<br />
„madcap” ride through Renaissance Europe.<br />
M<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>en Ruskov (b. 1966), a Bulgarian writer and translator, gra<strong>du</strong>ated<br />
from Sofi a Un<strong>iv</strong>ersity in 1995. He has written two novels: Pocket<br />
Encyclopaedia of My<strong>st</strong>eries (2004), which was awarded the Bulgarian<br />
Prize for Debut, and Thrown into Nature (2008), awarded the Bulgarian<br />
Novel of the Year Prize.<br />
Az igazság nem olyan érdekes, nem olyan fontos, nem olyan mulatságos,<br />
mint amiben az emberek hisznek. Ennek megfelelően áll a regény<br />
középpontjában a híres-nevezetes Monardes doktor, dohányszakértő<br />
és sz<strong>iv</strong>arkaügynök, akinek „A dohány k<strong>iv</strong>álóságáról és számt<strong>al</strong>an előnyeiről”<br />
írott értekezése Sev<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lában jelent meg. Kísérője Guimarães<br />
da S<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>va, a tanítványa és k<strong>al</strong>andjaik elbeszélője keresztül-kasul a<br />
reneszánsz Európán.<br />
M<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>en Ruskov (1966), bolgár író és műfordító a szófi ai egyetemen<br />
végzett 1995-ben. Kicsapva a természetbe c. regénye, mely 2<<strong>st</strong>rong>01</<strong>st</strong>rong>1-ben<br />
Amerikában is megjelent, elnyerte az év regénye címet Bulgáriában.<br />
ÆÀÍÅÒ, Bulgaria
Çàõâúðëåí â ïðèðîäàòà<br />
ÆÀÍÅÒ, Bulgaria<br />
åäâà ëè èìà íåùî ïî-åñòåñòâåíî îò òîâà äà ìðàçèø ïðèðîäàòà. Íî õîðàòà íå ãî<br />
ðàçáèðàò ïîðàäè øàíòàâèòå ñè âúçãëåäè. Ìíîçèíà íàïðèìåð ñìÿòàò, ÷å òîçè ñâÿò<br />
ñå óïðàâëÿâà îò äÿâîëà. Êàêòî êàçâàò íÿêîè îò äðåâíèòå, òîé âèäÿë Áîæèåòî öàðñòâî<br />
è ñå îïèòàë äà íàïðàâè íåùî ïîäîáíî. Äÿâîëúò å æàëúê èìèòàòîð, ïî òåõíèòå<br />
ñîáñòâåíè äóìè. Îáà÷å íå íàïúëíî áåçäàðåí, êàçâàò òå, à ñúùî è ìíîãî æåñòîê.<br />
Íî âñè÷êî òîâà ñà âðåëè-íåêèïåëè. Äðóãè ïúê ñìÿòàò, ÷å ñâåòúò å íà Ãîñïîä. Àêî<br />
å òàêà, òî Òîé íå å îíçè, çà êîãîòî ãî ìèñëÿò, à ñàìî íÿêàêúâ åêñïåðèìåíòèðàù<br />
èäèîò. È òîâà ñà âðåëè-íåêèïåëè. Íî àêî íå å íèòî åäíîòî, íèòî äðóãîòî, òîãàâà<br />
êàêâî ùå å? — áè ïîïèòàë íÿêîé. Òîâà å ãëóïàâ âúïðîñ. Åòî êàêâî: ñâåòúò å ïðîñòî<br />
äåëî íà áåçóìíàòà ïðèðîäà. Çàòîâà èìåííî èçãëåæäà òàêúâ, ïîíåæå å òúêìî íåéíî<br />
äåëî. Òÿ å àáñîëþòíî áåçóìíà, âúïëúùåíèå íà õàîñà, èãðà íà ñëåïèÿ ñëó÷àé. Àç<br />
èçïèòâàì êúì ïðèðîäàòà äúëáîêà îìðàçà. Äà, òàêà å! Àêî èìà íåùî, êîåòî íàèñòèíà<br />
äà ìðàçÿ äúëáîêî, òîâà å ïðèðîäàòà. Èìà ëè íåùî ïî-áåçêðàéíî åíåðãè÷íî,<br />
ïî-îáèëíî ïëîäîâèòî è â ñúùîòî âðåìå ïî-áåçóìíî îò íåÿ? Ðàçáèðà ñå, ÷å íå! Àêî<br />
ïðèðîäàòà áå âçåëà ÷îâåøêè îáðàç è ñå ðàçõîæäàøå ïî óëèöèòå íà Ñåâèëÿ, îòäàâíà<br />
äà å çàòâîðåíà êàòî îïàñåí ëóä, à ìîæå áè äîðè è èçãîðåíà îò Èíêâèçèöèÿòà.<br />
Òÿ áè áèëà, ðàçáèðà ñå, îò æåíñêè ïîë, ðàæäàùà äåöà ïðåç ïåò ìèíóòè, ñìååéêè<br />
ñå è ïîäñêà÷àéêè â ñúùîòî âðåìå, è îïëîæäàíà áåç âèäèì ïðè÷èíèòåë, ñÿêàø îò<br />
ñàìèÿ âÿòúð. Äà, ïðèðîäàòà å àáñîëþòíî áåçóìíà!<br />
Íî òúêìî òÿ å ðîäèòåëêàòà íà ñâåòà. Íå äÿâîëà èëè Ãîñïîä, íå íÿêîé çúë ãåíèé<br />
èëè åêñïåðèìåíòèðàù èäèîò, îùå ïî-ìàëêî äîáðèÿò Áîã, à ïðîñòî åäíà áåçóìíà,<br />
èçòúêàíà îò ñëó÷àéíîñòè, âñåñèëíà, âñåñëÿïà è õàîòè÷íà ïðèðîäà. Êàòî íà<br />
ìåäèöèíñêî ëèöå, íà ìåí âñúùíîñò ìè îòèâà äà ìèñëÿ òàêà. Íî òîâà çíà÷è ñàìî,<br />
÷å ñúì ïîïàäíàë íà ìÿñòîòî ñè, çàùîòî àç äåéñòâèòåëíî è äúëáîêî èçïîâÿäâàì<br />
ãîðåîïèñàíèòå âúçãëåäè.<br />
Èìåòî ìè å Ãèìàðàåø äà Ñèëâà. Äà Ñèëâà âïðî÷åì å èçìèñëèöà, ïîíåæå áëàãîðîäíè÷åñêàòà<br />
òèòëà êàðà õîðàòà äà îáðúùàò ïîâå÷å âíèìàíèå íà òîâà, êîåòî<br />
êàçâàø. Ïúê è äîêòîð Ìîíàðäåñ èñêàøå äà ïðîìåíÿ ïî ïîäîáåí íà÷èí èìåòî ñè,<br />
çà äà ìîæå áåç ïðèòåñíåíèÿ äà ìå ïðåäñòàâÿ êàòî ñâîé àñèñòåíò. “Òîâà å ìîÿò<br />
àñèñòåíò Äà Ñèëâà” — êàçâà ñåãà ä-ð Ìîíàðäåñ, è òàêà íàèñòèíà çâó÷è ïî-äîáðå.<br />
Ïîíÿêîãà òîé äîðè ìå ïðåäñòàâÿ êàòî “äîêòîð Äà Ñèëâà”. Àç, ðàçáèðà ñå, âñå îùå<br />
íå ñúì äîêòîð — ìàêàð ÷å ñå íàäÿâàì íÿêîé äåí äà ñòàíà, — à ñàìî ïîìîùíèê è<br />
ó÷åíèê íà ä-ð Ìîíàðäåñ. Ìåæäó äðóãîòî òîé íèêîãà íå êàçâà, ÷å ñúì ïîðòóãàëåö.<br />
 Ñåâèëÿ å ñðàìíî äà ñè ïîðòóãàëåö. Ñìÿòà ñå, ÷å ïîðòóãàëöèòå ìèðèøàò ëîøî,<br />
ðàçíàñÿò ìàëàðèÿ, ïîíåæå èäâàò ïåø ïðåç áëàòàòà îêîëî ãðàäà, ïîñòîÿííî ñå<br />
ïðåäñòàâÿò çà ñëó÷àéíî ïîïàäíàëè â Ñåâèëÿ áëàãîðîäíèöè è ãëåäàò äà èçëúæàò<br />
âñåêè, êîãîòî ìîãàò, çà äðåáíè ñóìè. “Àç ñúì — êàçâà — Æîàî äà Åäè-êîé-ñè,<br />
èäâàì äà êóïÿ èçãîäíî åäíî ïàð÷å çåìÿ â Ïåíÿíà” èëè “äà ñòðîÿ êîðàá â Êàäèñ.”<br />
Ïîñëå ïî÷âà äà ñå ïðàâè íà ãëóïàâ, òúé ÷å òè äà ñå èçëúæåø è äà ðåøèø äà ñå<br />
âêëþ÷èø â íà÷èíàíèåòî, îáèêíîâåíî ìíîãî åâòèíî è ñ ãîëÿìà èçãîäà, à ïîñëå<br />
97
98<br />
M<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>en Ruskov<br />
òîé èç÷åçâà ñ äóêàòèòå. Ëþáîïèòíîòî òóê å, ÷å âñåèçâåñòíàòà èçêóñèòåëíà ñèëà<br />
íà ïàðèòå çàâúðòà óìà íà òîçè, êîéòî ãè äàâà — ñðàâíèòåëíî ðÿäúê è èíòåðåñåí<br />
ñëó÷àé, èçãðàäèë áëàãîïîëó÷èåòî íà ìíîæåñòâî ìîøåíèöè, íàïðèìåð ñîáñòâåíèöèòå<br />
íà èãðàëíè êúùè, — ïîíåæå, àêî áå çàïàçèë ïîíå ìàëêî ïðèñúñòâèå íà<br />
äóõà, òîé áè ñå çàïèòàë çàùî íÿêîé ùå èäâà äà êóïóâà çåìÿ èëè äà ñòðîè êîðàá â<br />
Èñïàíèÿ, ïðè ïîëîæåíèå ÷å â Ïîðòóãàëèÿ òîâà å ìíîãî ïî-åâòèíî. Íî ÿâíî õîðàòà<br />
ïðåñòàâàò äà ìèñëÿò â ïîäîáíè ñëó÷àè. Ïîðàäè òîâà Ñåâèëÿ å ïúëíà ñ ôàëøèâè<br />
ðàçïèñêè îò ïîðòóãàëöè. Äîðè ä-ð Ìîíàðäåñ èìà åäíà.<br />
(…)<br />
Òàçè íåïðåäâèäèìîñò íà òÿëîòî — äà ñå âúðíà íà ìèñúëòà ñè — å ñëåäñòâèå<br />
íà õàîòè÷íîñòòà, ñëó÷àéíîñòòà è íåïðåäâèäèìîñòòà íà ñàìàòà ïðèðîäà.<br />
Íåïðåäâèäèìîñò ëè êàçàõ? Âñúùíîñò íåâèíàãè å òàêà. Àêî íà ñâåòà èçîáùî èìà<br />
íÿêàêâî äîáðî ÷óäî, òî å, ÷å ïðèðîäàòà ïîíÿêîãà ìîæå äà áúäå óïðàâëÿâàíà. Çà<br />
òîâà, ðàçáèðà ñå, ñå èñêàò ãîëåìè óìåíèÿ è ïîçíàíèÿ, íî ïî ïðèíöèï òî å âúçìîæíî.<br />
Îáðàçíî êàçàíî, ìîæåø äà èçêàðàø ïðèðîäàòà îò ëóäíèöàòà è äà ÿ íàêàðàø<br />
äà íàïðàâè íåùî. Òÿ ïðîäúëæàâà âñå òàêà äà ñå êðèâè è äà ïîäñêà÷à, ïðîäúëæàâà<br />
äà áîáîòè íåùî íåðàçáèðàåìî, íî ãî ïðàâè. À äðóã ïúò íå ãî ïðàâè. Çàâèñè. Èìà<br />
íÿêîè ñðåäñòâà, ñ êîèòî òÿ ìîæå äà áúäå íàêàðàíà, ïðè îïðåäåëåíè îáñòîÿòåëñòâà,<br />
äà ïîñòúïè ïî íà÷èíà, êîéòî íèå æåëàåì. Òàêîâà ñðåäñòâî, ïî÷òè âñåìîãúùî,<br />
áåøå îòêðèòî îò íàøèòå ìîðåïëàâàòåëè â Èíäèèòå ïðåç ïîñëåäíèòå ïåòäåñåòèíà<br />
ãîäèíè. Òîâà åäâà ëè íå âúëøåáíî ñðåäñòâî å áèëî íàïúëíî íåïîçíàòî â äðåâíîñòòà,<br />
â òîâà ÷èñëî äîðè çà Õåðîäîò, Õåðàêëèò èëè êàêòî ñå êàçâàøå îíçè ãîëÿì<br />
àíòè÷åí ëå÷èòåë, ÷èåòî èìå ñåãà ìè èçáÿãà îò åçèêà.<br />
Ñòàâà äóìà, ðàçáèðà ñå, çà ïî÷òè âñåìîãúùèÿ òþòþí. Òîâà èìåííî å ëåêàðñòâîòî,<br />
íà êîåòî ä-ð Ìîíàðäåñ ïîñâåòè ñâîÿòà êíèãà çà ëå÷åáíèòå ìó ñâîéñòâà. Ä-ð<br />
Ìîíàðäåñ å ñúâúðøåí íîâàòîð â òîâà îòíîøåíèå, èñòèíñêè îòêðèâàòåë. Òîâà áåøå<br />
ïúðâàòà è íàâðåìåòî åäèíñòâåíà òàêàâà êíèãà â Åâðîïà.<br />
(…)<br />
Ìîåòî íàìåðåíèå â íàñòîÿùàòà êíèãà å äà ðàçêàæà îêîëî 36 ïðèìåðà çà ëåêîâèòàòà<br />
ñèëà íà òþòþíà (òîâà ñúì àç, Ãèìàðàåø). Íå çíàì äàëè ùå ñå íàëîæè äà<br />
ãè ïðèâåæäàì âñè÷êèòå, êîåòî ùå ñå ðåøè â õîäà íà ðàáîòàòà. Âúâ âñåêè ñëó÷àé<br />
ìîæå äà ñå òâúðäè êàòåãîðè÷íî, ÷å ñïîìåíàòàòà íåñúêðóøèìà ñóáñòàíöèÿ ëåêóâà<br />
ìåæäó 30 è 40 áîëåñòè è òåëåñíè íåðàçïîëîæåíèÿ.<br />
Thrown into Nature<br />
There is hardly anything more natur<strong>al</strong> than hating Nature. Yet people don’t re<strong>al</strong>ize this<br />
<strong>du</strong>e to their crazy ideas. For example, many think that this world is ruled by the Dev<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>. As<br />
some of the ancients put it, the Dev<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong> saw the Kingdom of God and tried to make something<br />
sim<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ar. He is a sorry imitator, by their own admission. Yet not entirely inept, they add,<br />
and mighty cruel, too. But <strong>al</strong>l of that is <strong>st</strong>uff and nonsense. Others reckon that the world<br />
is God’s doing. If this is so, then He is not who they think He is but ju<strong>st</strong> some moronic
ÆÀÍÅÒ, Bulgaria<br />
mad scienti<strong>st</strong>. All that is <strong>st</strong>uff and nonsense, too. But if it’s not the one, nor the other, then<br />
what is it? — you may ask. That is a <strong>st</strong>upid que<strong>st</strong>ion. This is what: the world is simply mad<br />
Nature’s work. Which is <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ecisely why it looks the way it does, since it is her work. She<br />
is absolutely mad, the incarnation of chaos, a game of blind chance. I feel a deep-seated<br />
hatred of Nature. Yes, I do! If there is something I deeply and truly hate, it is Nature. Is<br />
there anything more endlessly energetic, more lavishly fert<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>e and at the same time crazier<br />
than she? Of course not! If Nature put on a human face and <strong>st</strong>rolled around the <strong>st</strong>reets of<br />
Sev<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>la, she would have long since been locked up as a dangerous maniac, perhaps even<br />
burned at the <strong>st</strong>ake by the Inquisition. She would be of the fem<strong>al</strong>e sex, of course, g<strong>iv</strong>ing<br />
birth to a ch<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>d every fi ve minutes, laughing and jumping about at the same time, and<br />
im<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>egnated without a visible agent, as if by the wind itself. Yes, Nature is absolutely mad!<br />
Yet she and she <strong>al</strong>one is the <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ocreator of the world. Not the Dev<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong> or God, not some ev<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong><br />
genius or some moronic mad scienti<strong>st</strong>, much less the Good Lord, but simply a mad, <strong>al</strong>l-powerful,<br />
<strong>al</strong>l-purblind, accident<strong>al</strong> and chaotic Nature. As a member of the medic<strong>al</strong> <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ofession, it<br />
actu<strong>al</strong>ly becomes me to hold such an opinion. Moreover, it shows that I’ve found my true<br />
c<strong>al</strong>ling, since I sincerely and <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ofoundly <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ofess the above-<strong>st</strong>ated opinions.<br />
My name is Guimarães da S<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>va. The “da S<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>va” part is made-up, by the way, since an<br />
ari<strong>st</strong>ocratic title causes people to pay more attention to what you say. And besides, Dr.<br />
Monardes wanted me to change my name so he could intro<strong>du</strong>ce me as his assi<strong>st</strong>ant without<br />
embarrassment. “This is my assi<strong>st</strong>ant da S<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>va,” Dr. Monardes now says, and it re<strong>al</strong>ly does<br />
sound better that way. Sometimes he even <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>esents me as “Dr. da S<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>va.” Of course, I am not<br />
yet a doctor — <strong>al</strong>though I hope to be some day — but rather a mere helpmate and <strong>st</strong>udent<br />
of Dr. Monardes. Incident<strong>al</strong>ly, he never mentions that I am Portuguese. The Portuguese are<br />
thought to smell bad, s<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ead m<strong>al</strong>aria (since they wade through the swamps around the city),<br />
con<strong>st</strong>antly <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>esent themselves as noblemen who ju<strong>st</strong> happen to end up in Sev<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>la and who<br />
try to swindle everyone they can out of piddling sums. “I,” he says, “am João da So-and-So,<br />
and I have come to buy a parcel of land in Peñana at a good <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ice” or “to bu<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>d a ship in<br />
Cadiz.” Then he <strong>st</strong>arts playing the fool, so that you’ll sw<strong>al</strong>low the act and decide to join the<br />
venture, usu<strong>al</strong>ly for cheap or at a huge <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ofi t, at which point he disappears with the <strong>du</strong>cats.<br />
The curious thing here is that the notorious se<strong>du</strong>ct<strong>iv</strong>e power of money addles the mind of<br />
the one forking it over — a relat<strong>iv</strong>ely rare and intere<strong>st</strong>ing phenomenon that lies behind the<br />
<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>osperity of many a crook, for example, the owners of gambling houses — for if he had<br />
<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>eserved even a bit of his <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>esence of mind, he would have asked himself why anyone<br />
would come to buy land or to bu<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>d a ship in Spain g<strong>iv</strong>en that it is far cheaper to do so in<br />
Portug<strong>al</strong>. Yet clearly people cease thinking in such cases. For this reason, Sev<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>la is full of<br />
fake receipts from Portuguese shy<strong>st</strong>ers. Even Dr. Monardes has one.<br />
(…)<br />
This un<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>edictab<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ity of the body — to get back to my origin<strong>al</strong> thought — is a consequence<br />
of the chaoticness, randomness and un<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>edictab<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ity of nature itself. Did I say<br />
un<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>edictab<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ity? In fact, this is not <strong>al</strong>ways the case. If there is any great marvel whatsoever<br />
in this world, it is that nature can sometimes be controlled. For that, of course, extens<strong>iv</strong>e<br />
sk<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ls and knowledge are necessary, but in <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>inciple it is possible. Figurat<strong>iv</strong>ely speaking,<br />
you can drag nature out of the madhouse and force her to do something. Of course, she<br />
continues lurching and grimacing, keeps babbling nonsensic<strong>al</strong>ly, but she does it. Then next<br />
time she won’t do it. It depends.<br />
99
100<br />
M<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>en Ruskov<br />
There are certain means through which she can be forced, in particular circum<strong>st</strong>ances,<br />
to act as we wish. Such a means, <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>actic<strong>al</strong>ly omnipotent, was discovered by our seamen in<br />
the Indies over the pa<strong>st</strong> h<strong>al</strong>f-century or so. This well-nigh magic<strong>al</strong> means was completely<br />
unknown to Antiquity, whose number includes even Herodotus, Heraclitus, or whatever<br />
they c<strong>al</strong>led that mighty ancient he<strong>al</strong>er, whose name escapes me for the moment. Of course,<br />
we are t<strong>al</strong>king about the <strong>al</strong>mo<strong>st</strong> <strong>al</strong>mighty tobacco. This is <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ecisely the medicine to which Dr.<br />
Monardes has dedicated his book about its he<strong>al</strong>ing powers. Dr. Monardes is an ide<strong>al</strong> innovator,<br />
a true discoverer. This was the fi r<strong>st</strong> and, at the time, the only book of its kind in Europe.<br />
(…)<br />
My intention in the <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>esent book is to describe ap<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>oximately 36 examples of the he<strong>al</strong>ing<br />
power of tobacco (it is I, Guimarães). I do not know whether it w<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>l be necessary to cite<br />
<strong>al</strong>l of them — this que<strong>st</strong>ion w<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>l be decided in the course of the writing. In any case, I can<br />
categoric<strong>al</strong>ly claim that the unconquerable sub<strong>st</strong>ance <strong>al</strong>luded to here can cure between 30<br />
and 40 <<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lnesses and bod<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>y indispositions.<br />
Translated by<br />
Kicsapva a természetbe<br />
Aligha van természetesebb annál, mint utálni a természetet. De az emberek ezt nem értik,<br />
mert zavarosak a nézeteik. Sokan például úgy vélik, hogy a földi v<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ágot az ördög irányítja.<br />
Régen némelyek még azt is mondták, hogy a gonosz megnézte magának az Úr birod<strong>al</strong>mát, és<br />
meg<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>óbált v<strong>al</strong>ami hasonlót teremteni. Ha rájuk h<strong>al</strong>lgatunk, akkor az ördög csupán egy szán<strong>al</strong>mas<br />
utánzó. Csakhogy teljesen tehetségtelen, mondják, és ráadásul rémesen kegyetlen is.<br />
Lári-fári. Mások meg úgy tartják, hogy a v<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ág I<strong>st</strong>entől v<strong>al</strong>ó. Ha tényleg így lenne, akkor ő nem<br />
az, akinek gondolják, hanem csak egy kísérletező félnótás. Ez is sületlenség. De ha se nem ez,<br />
se nem az, akkor micsoda? — merülhet fel az emberben. Ez o<strong>st</strong>oba kérdés. Miről is van szó: a<br />
v<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ág az esztelen természet műve. Azért néz ki pontosan úgy, ahogy, mert éppen az ő műve.<br />
A természet teljesen agyament, a káosz te<strong>st</strong>etöltése, a vakvéletlen játéka. Mély gyűlölettel<br />
viseltetem a természet iránt. Bizony! Ha v<strong>al</strong>amit, akkor a természetet szívből utálom. Vagy<br />
tu<strong>du</strong>nk másról, amibe ennyi energia szorult, ennyire zabolátlanul termékeny és ugyanakkor<br />
teljesen elment az esze? Természetesen nincs <<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>yen! Ha a természet emberi <strong>al</strong>akot öltve kisétálna<br />
Sev<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lában az utcára, egy szemp<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lantás <strong>al</strong>att lefognák, mint közveszélyes őrültet, vagy<br />
esetleg máglyára küldené az Inkvizíció. Ny<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ván nőnemű lenne, nagy vihorászva és ugrándozva<br />
szülne öt percenként egy gyereket, közben meg-megtermékenyülne bármiféle látható<br />
elkövető nélkül, mintha maga a szél csinálná fel. Igen, a természet tökéletesen esztelen!<br />
De hát épp ő a v<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ág szülőanyja. Nem az ördög, vagy az Úr, nem v<strong>al</strong>amiféle gonosz szellem,<br />
vagy kísérletező félnótás, de a legkevésbé a jó Öregi<strong>st</strong>en, hanem egyszerűen egy esztelen,<br />
véletlenekből tákolt, mindenható, ősvak és katyvaszos természet. Ez a gondolatmentet különösen<br />
<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lik hozzám, lévén gyógyászati területen állok <strong>al</strong>k<strong>al</strong>mazásban. Ám ez csak azt jelenti,<br />
hogy a megfelelő helyre kerültem, mert én tényleg és őszintén azonosulok a fenti nézetekkel.<br />
A nevem Guimarães da S<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>va. Megjegyzem, a da S<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>vát azért toldottam hozzá, mert a nemesi<br />
rang arra készteti az embereket, hogy jobban odafi gyeljenek a mondandómra. Ráadásul
ÆÀÍÅÒ, Bulgaria<br />
Monardes doktor is támogatta ezt a bővíté<strong>st</strong>, mert így gond nélkül be tud mutatni mint az<br />
asszisztensét. „Ez itt da S<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>va, az asszisztensem” — szokta mondani Monardes doktor, és ez így<br />
tényleg jobban hangzik. Néha még „doktor da S<strong>iv</strong>aként” is bemutat. Én, természetesen, még<br />
nem vagyok doktor, s bár remélem, hogy egy nap az leszek, jelenleg csak Monardes doktor<br />
segítőjeként és növendékeként ügyködöm. Mellesleg ő sosem említi, hogy portugál vagyok.<br />
Úgy tartják, a portugáloknak rossz a szaguk és m<strong>al</strong>áriát terjesztenek, mert gy<strong>al</strong>og érkeznek<br />
a város környéki mocsarak felől, mindig úgy adják magukat elő, mintha véletlenül Sev<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lába<br />
tévedt nemesek lennének, és mindenkit, akit csak lehet, meg<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>óbálnak kis összegekkel átverni.<br />
„João da ez-meg-ez vagyok — mondja —, jöttem, hogy jó áron vegyek egy telket Peñanában”,<br />
vagy: „hogy hajót építsek Cádizban”. Ezután úgy eljátssza a tökkelütöttet, hogy a másik bedől<br />
neki, és betársul a váll<strong>al</strong>kozásba, ami rendszerint kevés befekteté<strong>st</strong> igényel, ellenben busás<br />
haszonn<strong>al</strong> kecsegtet, majd a portugál felszívódik a <strong>du</strong>kátokk<strong>al</strong>. A különös ebben az, hogy a<br />
pénz közismert kísértő ereje megzavarja annak a fejét, aki elkölti — viszonylag ritka és érdekes<br />
eset, mely számos gazember jólétét meg<strong>al</strong>apozta már, példának okáért a játékbarlangok<br />
üzemeltetőiét -, m<strong>iv</strong>el ha csak kicsit is megőrizte volna lélekjelenlétét, feltette volna magának<br />
a kérdé<strong>st</strong>, miért is jönne v<strong>al</strong>aki földet vásárolni, vagy hajót építeni Spanyolországba, amikor<br />
mindezt sokk<strong>al</strong> olcsóbban megtehetné Portugáliában. De az emberek, ny<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ván, hasonló esetben<br />
felhagynak a gondolkozáss<strong>al</strong>. Ezért van az, hogy Sev<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>la tele van portugálok ált<strong>al</strong> kiállított<br />
hamis nyugtáv<strong>al</strong>. Még Monardes doktornál is van egy.<br />
(…)<br />
A te<strong>st</strong> <<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>yetén kiszámíthatatlansága — hogy újra felvegyem gondolatom fon<strong>al</strong>át — magának<br />
a természetnek a zűrzavarosságából, esetlegességéből és kiszámíthatatlanságából<br />
adódik. Kiszámíthatatlanságot mondtam volna? Voltaképp nem is feltétlenül. Ha a v<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ágon<br />
létezik egyált<strong>al</strong>án jótékony csoda, akkor az az, hogy néha lehet irányítani a természetet.<br />
Ehhez, persze, komoly ismeretekre és képességekre van szükség, de elmélet<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>eg lehetséges.<br />
Képletesen szólva ki lehet rángatni a természetet a bolondokházából, és rá lehet venni, hogy<br />
tegyen v<strong>al</strong>amit. Továbbra is ott fog rángatózni és ugrabugrálni, gagyarászik v<strong>al</strong>amit érthetetlenül,<br />
de megteszi. Máskor meg nem. Attól függ.<br />
Létezik néhány szer, am<strong>iv</strong>el bizonyos körülmények közt rá lehet venni arra, hogy a<br />
kedvünkre tegyen. Ilyen, gyakorlat<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ag mindenható szerre a mi hajósaink tettek szert a<br />
Nyugat-Indiákon az utóbbi ötvenv<strong>al</strong>ahány évben. Ez a majdhogynem varázshatású szer<br />
teljesen ismeretlen volt az antik korokban, nem tudott róla se Hérodotosz, se Hérakleitosz,<br />
vagy hogy is hívták azt a nagy ókori gyógyítót, akinek a neve mo<strong>st</strong> épp itt van a nyelvem<br />
hegyén. Természetesen a kis híján mindenható dohányról van szó. Nem másnak, mint<br />
ennek a szernek szentelte Monardes doktor a gyógyító tulajdonságairól szóló könyvét.<br />
Monardes doktor igazi újító ebben az értelemben, v<strong>al</strong>óságos felfedező. Ez volt az első, s<br />
a maga nemében egyedülálló <<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>yen tárgyú könyv Európában.<br />
(…)<br />
Ebben a könyvben az a szándékom, hogy elmondjak nagyjából harminchat példát a<br />
dohány gyógyító erejére (ez én vagyok, Guimarães). Nem tudom, sort tudok-e keríteni<br />
mindre, ez menet közben dől majd el. Mindenesetre bizton állíthatjuk, hogy az emlegetett<br />
utolérhetetlen szubsztancia harminc uszkve negyven betegséget és szerzett fogyatékosságot<br />
képes elmulasztani.<br />
Krasztev Péter fordítása<br />
1<<strong>st</strong>rong>01</<strong>st</strong>rong>
Kjer<strong>st</strong>i Annesdatter<br />
Skomsvold<br />
Mathea Martinsen has never been good at de<strong>al</strong>ing with other people.<br />
But one thing she has learned. They are not like her. Now, as an old<br />
woman, she suddenly experiences a great grief, and she is <strong>st</strong>ruck by<br />
the fear that she w<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>l die before anyone w<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>l know that she has l<strong>iv</strong>ed.<br />
Mathea digs out her old wedding dress again, bakes some sweet cakes<br />
and goes out among the others.<br />
Kjer<strong>st</strong>i Annesdatter Skomsvold, born 1979, is from Oslo, Norway.<br />
She made her literary debut in 2009 with the novel Jo fortere jeg går,<br />
jo mindre er jeg. (The Fa<strong>st</strong>er I W<strong>al</strong>k, The Sm<strong>al</strong>ler I Am.) The book won the<br />
Tarjei Vesaas Fir<strong>st</strong> Book Prize. The Nation<strong>al</strong> Theatre w<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>l <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>o<strong>du</strong>ce a<br />
play based on the novel in 2<<strong>st</strong>rong>01</<strong>st</strong>rong>3. Rights for The Fa<strong>st</strong>er I W<strong>al</strong>k, the Sm<strong>al</strong>ler<br />
I Am have been sold to ten countries.<br />
Mathea Martinsen sosem tudta, hogyan kell a többi emberrel bánni.<br />
De egy dolgot megtanult. Nem olyanok, mint ő. Mo<strong>st</strong>, öregasszonyként<br />
hirtelen nagy hiányérzete támad, fél, hogy meg t<strong>al</strong>ál h<strong>al</strong>ni,<br />
mielőtt bárki is észrevette volna, hogy élt. Előszedi a régi esküvői<br />
ruháját, süt egy kis édes süteményt, és kimegy az emberek közé.<br />
Kjer<strong>st</strong>i Annesdatter Skomsvold (1979) norvég írónő Oslóban él.<br />
Minél gyorsabban megyek, annál kisebb vagyok c. első regényével, amely<br />
az Oktover kiadónál jelent meg, elnyerte a legjobb pályakezdő írónak<br />
járó Tarjei Vesaas díjat. A norvég nemzeti színház készül színre vinni<br />
a művet, amelyet máris tíz másik nyelvre fordítanak.<br />
Forlaget Oktober, Norway
Forlaget Oktober, Norway<br />
Jo fortere jeg går, jo mindre er jeg<br />
«SANNSYNLIGHETEN FOR AT DU skulle bli truff et av lynet to ganger på samme <strong>st</strong>ed må<br />
være mindre enn ! , dersom ! er en mikroskopisk liten mengde,» var det før<strong>st</strong>e Eps<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>on sa t<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong><br />
meg. «Det er helt utrolig.» Han vis<strong>st</strong>e ikke hvor utrolig det faktisk var, for jeg ble <strong>al</strong>dri truffet<br />
av noe, fl asketuten pekte <strong>al</strong>dri på meg, jeg ble <strong>al</strong>dri funnet når barna i nabolaget lekte<br />
gjemsel og jeg fi kk <strong>al</strong>dri mandelen i grøten på l<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>le julaften. Mor og far fi kk den annethvert<br />
år, det var ne<strong>st</strong>en påf<strong>al</strong>lende.<br />
Det var en skyfri dag, jeg <strong>st</strong>od i et hjørne av skolegården for meg selv og <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>øvde å se opptatt<br />
ut med å telle ant<strong>al</strong>l <strong>st</strong>einer som lå der. Det er selvbedrag å tro at man ikke kan være ensom<br />
bare fordi man er opptatt, men det viktig<strong>st</strong>e er at ingen andre tror <strong>du</strong> er ensom. Mens jeg <strong>st</strong>od<br />
der skyet det over, himmelen åpnet seg, og så slo lynet ned og traff meg midt i panna to ganger.<br />
Jeg f<strong>al</strong>t mot bakken og <strong>al</strong>t ble mørkt og langt borte, jeg kunne høre ambulansen, og jeg vis<strong>st</strong>e<br />
det var meg den skulle hente. «Mens <strong>du</strong> venter,» sa et menneske uten ansikt t<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong> meg, «så v<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong><br />
jeg at <strong>du</strong> tegner et diagram over l<strong>iv</strong>et ditt, her har <strong>du</strong> en rød tusj.» Jeg tok tusjen og tegnet en<br />
<strong>st</strong>rek fra det ene øret t<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong> det andre, tvers over ansiktet, og så pekte jeg på nesetippen og sa: «Her<br />
befi nner jeg meg nå.» Det skrek i ørene, og jeg åpnet øynene og så at hele skolen <strong>st</strong>od rundt<br />
meg, det luktet svidd, og rektor var der: «Jeg tror hun har skadet nesa, hun peker på nesa,» sa<br />
han. To menn i hvite frakker kom t<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong> syne, de fi kk meg over på en båre og løftet meg forsiktig,<br />
som om jeg var en de var glad i, inn i ambulansen. Så kjørte vi av gårde mens sirenene ulte, og<br />
det kunne ikke vært vakrere om det var selve<strong>st</strong>e skjebnesymfonien som ble sp<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>t.<br />
På sykehuset var <strong>al</strong>le oppmerksomme og sn<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>le, sykepleierne så medlidende på meg og<br />
sa at det sikkert ikke v<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>le ta <strong>al</strong>tfor lang tid før øyebrynene mine vok<strong>st</strong>e ut igjen. De andre<br />
pasientene var også hyggelige, det kunne virke som om folk hadde respekt for mennesker<br />
som var truff et av lynet, akkurat som vi var Guds utv<strong>al</strong>gte eller noe. Ne<strong>st</strong>en som Moses. «Du<br />
har vært svært heldig,» sa legen, og jeg følte meg heldig, de ene<strong>st</strong>e gangene jeg gråt var når<br />
jeg så meg i spe<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>et og da jeg skulle reise hjem.<br />
Under hele sykehusoppholdet hadde jeg øvd meg på hva jeg skulle fortelle de andre elevene<br />
som v<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>le fl okke seg rundt meg når jeg kom t<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>bake. «Jeg har <strong>al</strong>dri opplevd noe så smertefullt<br />
før,» skulle jeg si. «Legene sier det er et under at jeg kom fra det med l<strong>iv</strong>et i behold.»<br />
Alle v<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>le gispe forferdet og takke Herren for at jeg levde. Jeg øvde meg foran spe<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>et på å<br />
skjule de avsvidde øyebrynene med hendene på en naturlig måte, enten med en pekefi nger<br />
over hvert av dem, som et slags døvetegn, jeg v<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>le anta at det var tegnet for okse, eller jeg<br />
kunne late som jeg skygget for sola. «Jeg har blitt så populær at det er helt slitsomt,» skulle<br />
jeg fortelle mor og far som ikke kunne vært mer <strong>st</strong>olte.<br />
Men da jeg kom t<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>bake på skolen var den gode Mosesfølelsen forsvunnet, <strong>al</strong>le snakket<br />
bare om at kron<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>insen var t<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>bake fra London. I før<strong>st</strong>e time glemte læreren å rope opp<br />
navnet mitt, som <strong>al</strong>ltid, men i <strong>st</strong>edet for å si «Mathea — ja» inni meg som jeg pleide, rakk<br />
jeg opp hånda. «Unnskyld, lærer,» sa jeg, «men jeg har vendt t<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>bake.» Det måtte ha vært<br />
lynet som hadde gitt meg en posit<strong>iv</strong>t ladet dose med selvt<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lit. Læreren løftet blikket fra<br />
klasseli<strong>st</strong>a som lå foran ham på kateteret, de andre elevene snudde seg og <strong>st</strong>irret på meg der<br />
jeg satt på baker<strong>st</strong>e rad, og jeg la hånda over de avsvidde øyebrynene og lot som jeg skygget<br />
103
104<br />
Kjer<strong>st</strong>i Annesdatter Skomsvold<br />
for <strong>al</strong>l oppmerksomheten. Læreren tenkte seg lenge om, men så husket han meg med ett:<br />
«Å, vi trodde …» Så sa han ikke noe mer, <strong>al</strong>le snudde seg t<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>bake mot tavla, og i friminuttet<br />
<strong>st</strong>od jeg og telte <strong>st</strong>einer igjen.<br />
Jeg hadde kommet t<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong> ethundreogsøttisju da jeg så to ut<strong>st</strong>ående ører komme gående<br />
mot meg fra den andre enden av skolegården, det var ham de k<strong>al</strong>te vandrepok<strong>al</strong>en. Han<br />
gikk i par<strong>al</strong>lellklassen min, og jeg vis<strong>st</strong>e at det var meg han siktet på, for jeg var <strong>al</strong>ene i en<br />
radius på tjue meter, jeg var <strong>al</strong>ltid <strong>al</strong>ene i en radius på tjue meter, noen ganger mer. Den<br />
spinkle gutten kom mot meg med be<strong>st</strong>emte skritt som om han var redd for å ombe<strong>st</strong>emme<br />
seg hvis han nølte. Jeg ble nervøs og telte <strong>st</strong>einer i et rasende tempo, og jeg <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>øvde å se<br />
overrasket ut da han <strong>st</strong>od ved siden av meg og kremtet som om han skulle holde en t<strong>al</strong>e.<br />
«Sannsynligheten for at <strong>du</strong> skulle bli truff et av lynet to ganger på samme <strong>st</strong>ed må være<br />
mindre enn ! , dersom ! er en mikroskopisk liten mengde,» sa han med et <strong>al</strong>vorlig drag<br />
om ansiktet. Jeg vis<strong>st</strong>e ikke hva jeg skulle si, så jeg sa før<strong>st</strong> ingenting, men så kom jeg på<br />
øyebrynene og jeg fortet meg å gjøre døvetegnet for okse. Så rautet jeg for at det skulle<br />
virke naturlig. Han hadde uskyldige øyne, og jeg vis<strong>st</strong>e at han umulig kunne være typen<br />
som rev beina av <strong>st</strong>ankelbein, eller delte meitemark på midten for å forsikre seg om at den<br />
ble t<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong> to nye. «Jeg har lurt sånn på hvordan det gikk med deg, og jeg er svært lettet over å<br />
se deg på beina igjen,» sa han. «Og vet <strong>du</strong>, jeg synes <strong>du</strong> kler å ikke ha øyebryn, jeg, ansiktet<br />
ditt virker liksom så åpent.» Før<strong>st</strong> ble jeg f lau, men så innså jeg at det var før<strong>st</strong>e gang noen<br />
hadde løyet for at jeg skulle føle meg bedre. «Takk,» sa jeg og tok ned hendene. «Jeg synes<br />
<strong>du</strong> kler å ha ørene rett ut også.» «Jo,» sa han, «de er ikke så ver<strong>st</strong>, bare synd de blir så fort<br />
k<strong>al</strong>de.» «Ja, det er synd,» sa jeg. «Men i <strong>al</strong>le f<strong>al</strong>l,» sa han, «hvis <strong>du</strong> ikke har noe imot det, og<br />
det hele ikke er for traumatisk for deg, så v<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong> jeg gjerne høre mer om hvordan det var å bli<br />
truff et av lynet, og jeg kan vise deg noen sannsynlighetsberegninger jeg har gjort, for det er<br />
virkelig helt utrolig.» «Gjerne det,» sa jeg og sm<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>te. Da sm<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>te han også, før han snudde seg<br />
for å gå. Han tok to skritt, og så nølte han litt og så på meg. «Vet <strong>du</strong>, Mathea, » sa han, «det<br />
er trehundredeogførtifem <strong>st</strong>einer her, hvis <strong>du</strong> tar med <strong>st</strong>ort og smått. Jeg telte dem i går.»<br />
Så snart vi var ferdige med skolen fi kk Eps<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>on jobb, og vi giftet oss, og så var det bare<br />
Eps<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>on og jeg.<br />
The Fa<strong>st</strong>er I W<strong>al</strong>k,<br />
The Sm<strong>al</strong>ler I Am<br />
Everyone at the hospit<strong>al</strong> was attent<strong>iv</strong>e and kind, the nurses looked at me compassionately<br />
and said that it <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>obably wouldn’t take too long for my eyebrows to grow back. The other<br />
patients were <strong>al</strong>so nice, it seemed like getting <strong>st</strong>ruck by lightning earns people’s respect,<br />
as if we lightning surv<strong>iv</strong>ors are God’s chosen. Kind of like Moses. “You were so lucky,” the<br />
doctor said, and I felt lucky, I only cried whenever I looked at myself the mirror and when<br />
I had to go home.<br />
During my <strong>st</strong>ay in the hospit<strong>al</strong>, I’d <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>acticed what I would tell the other <strong>st</strong>udents, who<br />
would surely fl ock around me when I came back. “I’ve never experienced something so
Forlaget Oktober, Norway<br />
painful,” I’d say. “The doctor said it’s a miracle I surv<strong>iv</strong>ed.” They’d <strong>al</strong>l gasp and thank God<br />
that I was <strong>st</strong><<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>l <strong>al</strong><strong>iv</strong>e. I <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>acticed hiding my scorched eyebrows with my hands so that it<br />
looked natur<strong>al</strong>, either by placing a forefi nger over each of them, like the sign language for<br />
“ox,” or I could <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>etend I was shading my face from the sun. “I’ve gotten so popular it’s<br />
re<strong>al</strong>ly <strong>st</strong>arting to wear me down,” I’d tell my mother and father, who couldn’t be more <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>oud.<br />
But when I went back to school, my Moses complex had disappeared, because the news<br />
on everyone’s lips was that the crown <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ince was back from London after the war. During<br />
fi r<strong>st</strong> period, the teacher forgot to c<strong>al</strong>l my name, like <strong>al</strong>ways, but in<strong>st</strong>ead of saying “Mathea—<br />
here” to myself like I usu<strong>al</strong>ly did, I raised my hand. “Excuse me,” I said, “but I’ve returned.”<br />
The lightning had apparently g<strong>iv</strong>en me a posit<strong>iv</strong>ely charged dose of self-confi dence. The<br />
teacher lifted his eyes from the attendance li<strong>st</strong> that lay in front of him on his desk, the<br />
other <strong>st</strong>udents turned around and <strong>st</strong>ared at me where I sat in the back row, and I laid my<br />
hands over my scorched eyebrows and <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>etended I was shading my face from <strong>al</strong>l the attention.<br />
The teacher had to think a minute, but fi n<strong>al</strong>ly he remembered me: “Oh, we thought…”<br />
Then he didn’t say anything more, and everyone turned back around towards the blackboard,<br />
and <strong>du</strong>ring recess I was <strong>al</strong>one counting rocks again.<br />
I’d reached one hundred and seventy-seven when I saw two big ears coming my way<br />
from across the schoolyard, it was the skinny boy they c<strong>al</strong>led “trophy cup.” He was in the<br />
same grade as me, and I knew I was the one he was heading toward, because I was <strong>al</strong>one<br />
within a radius of twenty meters, I was <strong>al</strong>ways <strong>al</strong>one within a range of twenty meters,<br />
sometimes more. He w<strong>al</strong>ked with determination, as though he was afraid he’d change his<br />
mind if he hesitated. I got nervous and <strong>st</strong>arted counting rocks fa<strong>st</strong>er and fa<strong>st</strong>er, and I tried<br />
to look sur<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ised when he <strong>st</strong>opped beside me and cleared his throat like he was about to<br />
g<strong>iv</strong>e a speech. “The chance of being <strong>st</strong>ruck by lightning twice on the same spot mu<strong>st</strong> be less<br />
than , if equ<strong>al</strong>s a microscopic<strong>al</strong>ly sm<strong>al</strong>l quantity,” he said with a serious ex<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ession on<br />
his face. I didn’t know what to say, so I didn’t say anything at fi r<strong>st</strong>, but then I remembered<br />
my missing eyebrows, so I made the sign of the ox. I mooed so that it would seem more<br />
natur<strong>al</strong>. He had innocent eyes, and I thought he wasn’t the type who tears the legs off spiders<br />
or cuts earthworms in two to see if the parts w<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>l become two new ones. “I wondered<br />
how you were doing, and I’m relieved to see you on your feet again,” he said. “And you know,<br />
you look good without eyebrows, it makes your face so open.” At fi r<strong>st</strong> I was embarrassed,<br />
but then I re<strong>al</strong>ized this was the fi r<strong>st</strong> time someone had lied to me to make me feel better.<br />
“Thank you,” I said and dropped my hands. “I think you look good with big ears too,” I said.<br />
“Well,” he said, “they’re not so bad, it’s ju<strong>st</strong> unfortunate they get cold so eas<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>y.” “Yes, that’s<br />
unfortunate,” I said. “But in any case,” he said, “if you don’t mind, and if it’s not too hard<br />
on you, I’d like to hear what it was like to be <strong>st</strong>ruck by lightning, and I can even show you<br />
some <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>obab<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ity c<strong>al</strong>culations I’ve done about your experience, it re<strong>al</strong>ly is unbelievable.” “I’d<br />
like that,” I said and sm<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ed. He sm<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ed too, then turned to go. He took two <strong>st</strong>eps, hesitated,<br />
and then looked back at me. “You know, Mathea,” he said, “if you count both big and sm<strong>al</strong>l<br />
ones, there are three hundred and forty-fi ve rocks here. I counted them ye<strong>st</strong>erday.”<br />
As soon as we were fi nished with school, Eps<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>on found a job and we got married and<br />
then it was ju<strong>st</strong> Eps<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>on and me.<br />
105
106<br />
Kjer<strong>st</strong>i Annesdatter Skomsvold<br />
Minél gyorsabban megyek,<br />
annál kisebb vagyok<br />
<br />
„Annak a v<strong>al</strong>ószínűsége, hogy kétszer ugyanott csapjon beléd a v<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lám, bizonyosan kisebb,<br />
mint , amennyiben egy mikroszkopikusan csekély mennyiség” — ez volt az első dolog,<br />
amit Epsz<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>on mondott nekem. — „Ez egészen hihetetlen.” Pedig nem is tudta, mennyire<br />
hihetetlen v<strong>al</strong>ójában, hiszen engem azelőtt egyszer sem t<strong>al</strong>ált el semmi, a p<strong>al</strong>acknyak sem<br />
mutatott felém soha, sohasem t<strong>al</strong>áltak meg, amikor a környékbeli gyerekekkel bújócskázni<br />
verődtünk össze, és a karácsony előtti nagy pudingevésben sem én kaptam a man<strong>du</strong>lát.<br />
Sőt egy idő után feltűnőnek éreztem, hogy évről évre anyának vagy apának jut, felváltva.<br />
<<strong>st</strong>rong>Fe</<strong>st</strong>rong>lhőtlen nap volt, az iskolaudvar egyik sarkában álltam, egymagam, és igyekeztem úgy<br />
tenni, mintha lefogl<strong>al</strong>na, hogy megszámoljam az udvaron a köveket. Önámítás azt gondolni,<br />
hogy az ember ne lehetne magányos attól, hogy el van fogl<strong>al</strong>va, de a legfontosabb, hogy<br />
senki más ne higgye, hogy egyedül érzed magad. Míg ott álldogáltam, beborult az ég, megnyílt<br />
a mennybolt, és már le is csapott a v<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lám — az arcom közepén t<strong>al</strong>ált el, kétszer egymás<br />
után. A földre e<strong>st</strong>em, minden elsötétedett és a távolba veszett, de h<strong>al</strong>lottam a mentőautót,<br />
és tudtam, értem jönnek. „Míg itt vársz — szólt hozzám egy arcnélküli ember — szeretném,<br />
ha rajzolnál az életedről egy ábrát, nézd, itt ez a vörös tus.” Elvettem a tu<strong>st</strong>, és egy von<strong>al</strong>at<br />
fe<strong>st</strong>ettem az egyik fülemtől a másikig, keresztbe az arcomon, majd az orromra böktem, és<br />
így szóltam: „Itt vagyok mo<strong>st</strong> én.” Kiáltás hasított a fülembe, és kinyitottam a szemem,<br />
s láttam, hogy az egész iskola körülöttem tolong, égett szagot éreztem, és az igazgató is<br />
ott volt: „Azt hiszem, az orra sérült meg, az orrára mutat” — mondta. Két fehér köpenyes<br />
embert p<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lantottam meg, hordágyra fektettek, és óvatosan fölemeltek, mintha szerelmesek<br />
lennének belém, aztán be a mentőbe. Így hagytuk el az iskolát, miközben üvöltött a sziréna,<br />
és az sem lehetett volna gyönyörűbb, ha magát a sorsszimfóniát játssza v<strong>al</strong>aki.<br />
A kórházban mindenki fi gyelmes volt és kedves, az ápolók együttérzőn néztek rám,<br />
és azt mondogatták, biztosan nem fog sok időbe telni, hogy újra kinőjön a szemöldököm.<br />
A többi beteg is barátságos volt, szinte az volt az ember érzése, hogy tiszteletet érdemel az<br />
olyan, akibe v<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lám csapott, pont mintha I<strong>st</strong>en k<strong>iv</strong>álasztottja volna, vagy v<strong>al</strong>ami. Majdnem<br />
mint Mózes. „Roppant nagy szerencséd volt” — mondta az orvos, és szerencsésnek is éreztem<br />
magam, csak akkor csor<strong>du</strong>lt ki a könnyem, amikor megláttam magam a tükörben, meg<br />
amikor haza kellett mennem.<br />
A kórházi tartózkodásom egész ideje <strong>al</strong>att azt gyakoroltam, hogy mit mondjak a többi<br />
diáknak, amikor majd visszatérek, ők meg körém sereglenek. „Sohasem volt még <<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>yen fájd<strong>al</strong>mas<br />
élményem” — fogom mondani. — „Az orvosok szerint kész csoda, hogy élve megúsztam.”<br />
Mindenki szörnyülködve kapkod majd levegőért, és hálát ad az Úrnak, amiért életben<br />
vagyok. A tükör előtt gyakoroltam, a kezemmel hogyan fogom természetes moz<strong>du</strong>latt<strong>al</strong><br />
elrejteni a leégett szemöldököm, vagy a mutatóujjamat odaemelve, aff éle kézjel gyanánt,<br />
gondolom, a bika jele lehet v<strong>al</strong>ami <<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>yesmi, vagy mintha a napot akarnám eltakarni. „Olyan
Forlaget Oktober, Norway<br />
népszerű lettem, hogy az már egész fárasztó” — mondom majd anyának és apának, akik<br />
nem is lehetnének büszkébbek rám.<br />
De amikor visszajöttem az iskolába, semm<strong>iv</strong>é lett a jófajta Mózes-érzés, mert mindenki<br />
csak arról beszélt, hogy a koronaherceg hazatért Londonból. Az első órán a tanár kifelejtett<br />
a névsorból, mint mindig, de ezútt<strong>al</strong> ahelyett hogy magamban mormoljam, „Mathea — jelen”,<br />
ahogy szoktam, felemeltem a kezem. „Elnézé<strong>st</strong>, tanár úr!” — mondtam, — „de én is itt vagyok<br />
megint.” Bizonyára a v<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lám töltött fel egy adag pozitív önbiz<strong>al</strong>omm<strong>al</strong>. A tanár felp<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lantott<br />
a névsorból, ami előtte feküdt a katedrán, a többi diák a leghátsó sor felé for<strong>du</strong>lt, ahol<br />
ültem, és rám meredt, én pedig a kezemmel eltakartam a leégett szemöldökömet, és úgy<br />
tettem, mintha el akarnék hárítani minden feltűné<strong>st</strong>. A tanár hosszasan elgondolkozott,<br />
de aztán hirtelen eszébe jutottam: „Ó, hiszen azt hittük…” Azután már nem is mondott<br />
egyebet, mindenki előrefor<strong>du</strong>lt a tábla felé, és a szünetben újfent egymagamban álltam, és<br />
a köveket számolgattam.<br />
Százhetvenhétnél tartottam éppen, amikor két elálló fülre lettem fi gyelmes, amelyek<br />
az udvar átellenes sarka felől közeledtek hozzám, tulajdonosukat csak vándorserlegnek<br />
csúfolták. A párhuzamos osztályba járt, és tudtam, csakis engem kereshet, hiszen húszméteres<br />
körzetben nem állt más rajtam kívül, sosem állt más a húszméteres, vagy néha<br />
még szélesebb körzetemben. A soványka fi ú határozott léptekkel közeledett felém, mintha<br />
attól félne, még meggondolja magát. Ideges lettem, és szélsebesen folytattam a kőszámlálá<strong>st</strong>,<br />
<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>óbáltam meglepettnek tettetni magam, amikor egyszerre csak ott állt mellettem, és<br />
a torkát köszörülte, mint aki éppen beszédet akar tartani. „Annak a v<strong>al</strong>ószínűsége, hogy<br />
kétszer ugyanott csapjon beléd a v<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lám, bizonyosan kisebb, mint , amennyiben egy<br />
mikroszkopikusan csekély mennyiség” — mondta komoly képpel. Nem is tudtam, mit feleljek<br />
erre, így hát elsőre nem is mondtam semmit, de aztán észbe kaptam, és iparkodtam<br />
mihamarabb a bikajel mögé rejteni a szemöldökömet. Aztán még el is bődültem magam,<br />
hogy természetesebbnek hasson. A fi ú szemében ártatlanság cs<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lant, és egyszeriben<br />
tudtam, hogy teljességgel képtelen lenne kitépni egy kaszáspók lábait, vagy középen kettévágni<br />
egy g<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>isztát, hogy meg<strong>du</strong>plázza a kukacállományát. „Kíváncsi voltam, hogy vagy, és<br />
nagyon megkönnyebbültem, hogy látom, t<strong>al</strong><<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>a álltál” — mondta. — „Meg szerintem jól áll<br />
neked, hogy nincs szemöldököd, olyan nyílt tőle a tekinteted, tudod?” Erre zavarba jöttem,<br />
de aztán be kellett látnom, hogy ő volt életemben az első, aki hazudott azért, hogy jobban<br />
érezzem magam. „Köszönöm” — feleltem, és leengedtem a kezem. — „Szerintem meg hozzád<br />
is <<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lenek az elálló füleid.” „Hát igen” — mondta erre, — „nem vészes, csak azt sajnálom, hogy<br />
olyan hamar lefagynak.” „Az bizony kár” — válaszoltam. — „Mindenesetre” — folytatta, — „ha<br />
nincs ellene kifogásod, és nem traumatikus a számodra, szívesen h<strong>al</strong>lanék többet is arról,<br />
hogy m<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>yen, ha az embert v<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lámcsapás éri, és mutathatok neked néhány v<strong>al</strong>ószínűségszámítá<strong>st</strong>,<br />
amit elvégeztem, mert ez tényleg hihetetlen.” „Rendben” — feleltem mosolyogva.<br />
Erre ő is elmosolyodott, sarkon for<strong>du</strong>lt, megtett két lépé<strong>st</strong>, majd megtorpant, és visszanézett<br />
rám. „Tudod, Mathea” — mondta, — „háromszáznegyvenöt kő van itt, ha a kicsiket és<br />
a nagyokat is beleveszed. Tegnap megszámoltam.”<br />
Miután kijártuk az iskolát, Epsz<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>on azonn<strong>al</strong> állá<strong>st</strong> kapott, majd összeházasodtunk,<br />
s akkortól már csak mi ketten voltunk egymásnak, Epsz<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>on és én.<br />
<<strong>st</strong>rong>Fe</<strong>st</strong>rong>jérvári Boldizsár fordítása<br />
107
F<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ip S<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>inger<br />
This collection of reportage c<strong>al</strong>ls up the gho<strong>st</strong>s from the pa<strong>st</strong> of a<br />
sm<strong>al</strong>l town that completely disappeared, as though <strong>al</strong>l traces of it<br />
had had to be wiped off the face of the earth. This is a book about<br />
land that through its own richness brought misfortune upon itself.<br />
Miedzianka is located in S<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>esia, where sever<strong>al</strong> centuries of exploiting<br />
miner<strong>al</strong> deposits were bound to end badly, in the era of the mo<strong>st</strong><br />
rapid technologic<strong>al</strong> development, which was <strong>al</strong>so the era of tot<strong>al</strong>itarian<br />
regimes and <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>edatory exploitation. Miedzianka re<strong>st</strong>ores the<br />
memory of that world.<br />
F<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ip S<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>inger (1982) <strong>st</strong>udied archaeology and ethnology in Poznań.<br />
A selftaught journ<strong>al</strong>i<strong>st</strong>, he has been working as a reporter and photographer<br />
since 2006. He is a contributor to the weekly “Polityka”.<br />
Miedzianka. The Story of Disappearance is his fi r<strong>st</strong> book of reportage.<br />
Miedzianka. Az eltűnés története a lengyel tényirod<strong>al</strong>om egyik legújabb<br />
példája, a fold sznéről úgyszólván teljesen eltűnt egyik sz<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>éziai kisváros<br />
életét, jellegzetes <strong>al</strong>akjait, mindennapjait igyekszik felidézni.<br />
Egy olyan vidék története, amelyet éppen a gazdagsága tett tönkre.<br />
Ásványi kincseinek évszázadokon keresztül folyó kiaknázása<br />
csúfos véget ért a gyros technikai fejlődés, a rablógazdálkodás és<br />
a tot<strong>al</strong>itárius rendszerek korszakában. Ez a könyv egy kisváros,<br />
Coppferberge, Kopferberg, Kupferberg, Miedzianka házainak és lakóinak<br />
szellemét és sorsát idézi meg. F<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ip S<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>inger (1982) régészetet és<br />
etnológiát tanult a poznani egyetemen. Újságíróként, fotográfusként<br />
dolgozik, a Polityka c. het<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ap munkatársa. Ez az első önálló kötete.<br />
Czarne, Poland
Miedzianka<br />
Czarne, Poland<br />
Gdyby Karl Heinz Friebe zapłakał, <strong>st</strong>ojąc na środku up<strong>st</strong>rzonej krowimi plackami łąki, która<br />
kiedyś była rynkiem jego ukochanego mia<strong>st</strong>eczka, byłoby to pewnie zbyt melodramatyczne.<br />
Mógłby jednak Karl Heinz być wściekły, rozczarowany, smutny, mógłby dyszeć nienawiścią.<br />
Wszy<strong>st</strong>kie te rzeczy dałoby się jakoś wytłumaczyć. Nic z tego — Karl Heinz <strong>st</strong>oi w pokrzywach<br />
i spokojnie pokazuje parasolem:<br />
— Tam była re<strong>st</strong>auracja Breuera, tam apteka Haenischa. Tutaj, gdzie <strong>st</strong>oimy, był s<strong>al</strong>on<br />
mojej babci, wychodziło się tędy do sieni i d<strong>al</strong>ej, na zewnątrz, pod piękną jabłoń. Kupferberg<br />
był kiedyś piękny i zielony.<br />
Teraz je<strong>st</strong> tylko zielony.<br />
Miedzianka<br />
Jeszcze <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>zed tym jak runęła żelazna kurtyna, a Karl Heinz Friebe mógł bez <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>oblemu<br />
<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>zyjechać do Polski, w Miedziance pewien człowiek zapadł się pod ziemię. Nazywał się<br />
Zbigniew Antoni Sieroń i był elektrykiem. To była późna jesień, początek lat osiemdziesiątych.<br />
Po mia<strong>st</strong>eczku na szczycie wzgórza nie pozo<strong>st</strong>ał już żaden ślad, w k<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ku domkach rozsianych<br />
po okolicy żyła jedynie gar<strong>st</strong>ka najbardziej wytrwałych mieszkańców. Tylko <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>zy<br />
drodze do Janowic, w blaszanym budynku działały warsztaty jeleniogórskiego SIMET-u.<br />
Pracowało tu k<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>kanaście osób dowożonych specj<strong>al</strong>nie z Jeleniej Góry. Któregoś wieczora<br />
Zbigniew Antoni Sieroń wyruszył <strong>st</strong>ąd do Janowic, żeby Władkowi Trepie, <strong>st</strong>aremu górnikowi,<br />
a potem <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>acownikowi browaru, na<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>awić telewizor. Wracał późną nocą, trochę mu<br />
się spieszyło więc wybrał drogę na skróty. Do warsztatów jednak nie dotarł.<br />
Gdy zapadła głęboka noc, ktoś w zakładzie zauważył brak Sieronia. Zaczęli go szukać —<br />
w ciemności i mgle, która jak każdej jesieni spowiła wzgórze. W końcu go zn<strong>al</strong>eźli. Razem<br />
z fragmentami ogrodzenia leżał i jęczał na dnie wielkiego rozpadliska, które otworzyło się<br />
tuż obok drogi wiodącej do zakła<strong>du</strong>. Próbow<strong>al</strong>i go wydo<strong>st</strong>ać jednak nigdzie w pobliżu nie<br />
było na tyle długiej drabiny, żeby do niego dotrzeć. Związ<strong>al</strong>i więc k<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ka lin i tak zeszli na dół.<br />
Sieroń był potłuczony i <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>zerażony, <strong>al</strong>e cały. Nie bez tru<strong>du</strong> wyciągnęli go na powierzchnię.<br />
Gdy doszedł do siebie opowiadał z <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>zejęciem, że ziemia chciała go żywcem pochłonąć.<br />
Śmi<strong>al</strong>i się potem długo, że pewnie sobie na to czymś zasłużył.<br />
Tak, ziemia pod Miedzianką co chw<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>a o sobie <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>zypomina. Niem<strong>al</strong> po każdym większym<br />
deszczu na polach robią się tu rozpadliska i niecki, do których chłopi zwożą potem<br />
całymi tygodniami ziemię. Od lat osiemdziesiątych kop<strong>al</strong>niane korytarze zapadały się<br />
coraz częściej, już nikt <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>zy zdrowych zmysłach tam nie wchodził, mimo, że w okolicy<br />
nad<strong>al</strong> są tacy, co wiedzą, gdzie są poszczególne sztolnie i jak się do nich do<strong>st</strong>ać. Wiedział też<br />
Bogdan Markowski, dobry <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>zyjaciel Bogdana Spiża, w latach osiemdziesiątych <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>acownik<br />
janowickiej mleczarni. Podziemny labirynt pod Miedzianką po<strong>st</strong>anowił wtedy wykorzy<strong>st</strong>ać<br />
jako magazyn serwatki, z której utylizacją w mleczarni były ciągłe <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>oblemy. Wraz z<br />
k<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>koma <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>acownikami Markowski zabrał więc cy<strong>st</strong>ernę i pojechał aż pod Mniszków. Tam<br />
znaj<strong>du</strong>je się jedno z wejść do kop<strong>al</strong>ni. Nie zajrzeli nawet do środka, wtłoczyli tylko serwatkę<br />
109
110<br />
F<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ip S<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>inger<br />
do wnętrza góry i zadowoleni odjech<strong>al</strong>i. Afera wybuchła k<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ka dni później, gdy czternaście<br />
k<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ometrów od Mniszkowa woda w Bobrze zrobiła się biała i cuchnąca.<br />
— Wtedy do mnie dotarło, co tak na<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>awdę kryje się pod tą górą — wspomina Markowski.<br />
Jeśli <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>zejrzeć jednak gazety z lat siedemdziesiątych i osiemdziesiątych okaże się jednak,<br />
że w Miedziance żadnej kop<strong>al</strong>ni uranu nie było.<br />
„W<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>awdzie w latach 1948-1952 <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>óbowano wznowić jeszcze roboty górnicze i określić<br />
opłac<strong>al</strong>ność wydobycia, <strong>al</strong>e po odkryciu złóż w Lubinie trzeba było zakończyć je defi nitywnie”<br />
— piszą „Wierchy”.<br />
Inne gazety nie pozo<strong>st</strong>ają „Wierchom” dłużne. „Karkonosze” dodają, że Miedzianka zapadła<br />
się już w 1945 roku, „Nowiny”, że od wojny nic tu pod ziemią nie zn<strong>al</strong>eziono więc górnictwo<br />
umarło śmiercią natur<strong>al</strong>ną. Potem Miedzianka popada w zapomnienie i już żaden<br />
dziennikarz się nią nie interesuje<br />
Gdy otworzyły się granice, w okolicy zaczęło pojawiać się coraz więcej Niemców, chcących<br />
s<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>awdzić, czy zdołają poznać jeszcze swoje rodzinne <strong>st</strong>rony. Któregoś dnia w gabinecie<br />
dyrektora Ośrodka Zdrowia w Janowicach Wielkich <strong>st</strong>aje po<strong>st</strong>awny jegomość z iście ary<strong>st</strong>okratycznymi<br />
manierami. Przed<strong>st</strong>awia się jako Eberhardt Stolberg zu Wernigerode, potomek<br />
Chri<strong>st</strong>iana Stolberga, o<strong>st</strong>atniego hrabiego na Miedziance, w Janowicach i Trzcińsku.<br />
W skład majątku Stolbergów, wchodził też pałac, w którym obecnie rezy<strong>du</strong>je janowicka<br />
<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>zychodnia. Dyrektor je<strong>st</strong> podejrzliwy, niemieckich <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>zebierańców o nazwisku Stolberg<br />
było już tu k<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ku, żaden nie był jednak na tyle <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>zekonywujący, by wpuścić go do środka.<br />
— A skąd ja mam, miły panie, wiedzieć, że je<strong>st</strong> pan tym, za kogo się podaje — pada więc<br />
pytanie<br />
— Stąd szanowny kolego, że jeśli nie zmieniłeś pan drzwi do swojego gabinetu, to ja nad<strong>al</strong><br />
posiadam do nich klucz! — słyszy w odpowiedzi dyrektor, po czym na<strong>st</strong>ępuje <strong>st</strong>osowna<br />
demon<strong>st</strong>racja.<br />
Osobą, która <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>zypatrywała się tamtej scenie była Irena Kamieńska-Siuta. Na dobre<br />
zapomniała już o politycznej dział<strong>al</strong>ności i poświęciła się <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>acy <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>zewodnika dla niemieckich<br />
tury<strong>st</strong>ów odwiedzających te <strong>st</strong>rony.<br />
— Stolberg bywał w kontaktach z Polakami wyniosły, niekiedy nawet oschły, nie okazywał<br />
emocji, nigdy jednak nie <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>zekroczył granicy u<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>zejmości i dobrego wychowania<br />
— wspomina pani doktorowa — ruiny Miedzianki, a zwłaszcza miejsce, w którym był ich<br />
pałac, a teraz nie ma nic, oglądał w posępnym m<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>czeniu. W ciszy wrac<strong>al</strong>iśmy do Jeleniej<br />
Góry. Potem kontakt zaczął się urywać.<br />
Karl Heinz Friebe wrócił do Miedzianki w 1989 r. Gdy zobaczył, co z niej zo<strong>st</strong>ało, <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>awie<br />
pękło mu serce. Po<strong>st</strong>anowił, że już nigdy tu nie <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>zyjedzie. Wrócił po roku, wraz z żoną.<br />
I tak wraca do dziś. Na początku parkował nieopod<strong>al</strong> miejsca, w którym <strong>st</strong>ał niegdyś jego<br />
dom i tam spał. Potem objeżdżał wszy<strong>st</strong>kie <strong>st</strong>are kąty, żył jak bezdomny tam, gdzie kiedyś<br />
były domy. Pewnego dnia zobaczył, jak drogą do Janowic idą dzieci.<br />
- Gdy <strong>st</strong>ąd wyjeżdżałem po wojnie byłem w<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>awdzie szkrabem, <strong>al</strong>e miałem poczucie, że<br />
to nieporozumienie, że to trzeba wyjaśnić. To <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>zekonanie zo<strong>st</strong>ało we mnie na wiele lat,<br />
chciałem to wszy<strong>st</strong>ko odwrócić. Gdy zobaczyłem te dzieci zrozumiałem, że tak, jak je<strong>st</strong><br />
teraz, tak będzie już zawsze.<br />
W 1999 roku Karl Heinz Friebe po<strong>st</strong>anowił po<strong>st</strong>awić niewielki obelisk <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>zypominający<br />
o tym, że kiedyś było tu mia<strong>st</strong>eczko. Namów<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>i go do tego inni mieszkańcy Kupferbergu
Czarne, Poland<br />
rozsiani teraz po całych Niemczech. Zrob<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>i zrzutkę, wybr<strong>al</strong>i miejsce. Pierwotnie kamień<br />
miał <strong>st</strong>anąć obok, i<strong>st</strong>niejącego do dziś, katolickiego kościoła. Na to jednak nie wyraził zgody<br />
<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>oboszcz janowickiej parafi i. Karl Heinz Friebe nie zapytał go dlaczego.<br />
Miedzianka<br />
If Karl Heinz Friebe had bur<strong>st</strong> into tears, <strong>st</strong>anding in the middle of a meadow peppered<br />
with cow pats that had once been the main square of his beloved little town, it might have<br />
been a bit melodramatic. Karl Heinz could have been furious, disappointed, sad, choked<br />
with hate. All of those things would have been explainable somehow. But there was none<br />
of that—Karl Heinz <strong>st</strong>ood in the nettles and placidly pointed with his umbrella:<br />
“That was Breuer’s re<strong>st</strong>aurant, that was Haenisch’s pharmacy. Here, where we’re <strong>st</strong>anding,<br />
was my grandmother’s l<strong>iv</strong>ing room, it led out that way into the ve<strong>st</strong>ibule and then<br />
further on, outside, under a <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>etty apple tree. Kupferberg was <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>etty and green back then.”<br />
Now it’s ju<strong>st</strong> green.<br />
Miedzianka<br />
Even before the iron curtain fell, Karl Heinz Friebe had been able to come to Poland without<br />
any trouble. A man had f<strong>al</strong>len into the ground of Miedzianka. His name was Zbigniew<br />
Antoni Sieroń, and he was an electrician. This was late autumn, beginning of the eighties.<br />
Of the little town at the top of the h<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>l there remained not a trace; in a few cottages scattered<br />
around its environs there l<strong>iv</strong>ed ju<strong>st</strong> a handful of its mo<strong>st</strong> en<strong>du</strong>ring residents. Only<br />
<strong>al</strong>ong the road to Janowice did the workshops of Jelenia Góra’s SIMET in<strong>du</strong><strong>st</strong>ri<strong>al</strong> resi<strong>st</strong>ors<br />
corporation function in a tin bu<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ding. Here there worked a dozen or so people brought in<br />
ex<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>essly from Jelenia Góra. One evening, Zbigniew Antoni Sieroń had set out from there<br />
to Janowice, to fi x the former miner and then brewery worker Władek Trepa’s television.<br />
On his way back late that night he was in a bit of a hurry, so he opted for a shortcut. But<br />
he never made it to the workshops.<br />
When it got re<strong>al</strong>ly late, someone at the plant noticed Sieroń was missing. They <strong>st</strong>arted<br />
looking for him—in the darkness and the mi<strong>st</strong> that enveloped the h<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>l as it did every<br />
autumn. They fi n<strong>al</strong>ly found him. He was lying down at the bottom of a great gully <strong>al</strong>ong<br />
with sections of the fence, groaning. This rift had opened up right by the road that led to<br />
the plant. They tried to get him out, but there was no ladder long enough anywhere nearby<br />
to reach him. So they tied some ropes together and got down to the bottom that way. Sieroń<br />
was bruised and scared, but he was in one piece. It was hard getting him back up to the<br />
surface. When he came to his senses, he told everyone excitedly that the ground had tried<br />
to sw<strong>al</strong>low him <strong>al</strong><strong>iv</strong>e. They laughed about it for a long time after, saying he mu<strong>st</strong> have done<br />
something to deserve it.<br />
Yes, the ground under Miedzianka was <strong>al</strong>ways reminding you it was there. After ju<strong>st</strong><br />
about every heavy downpour would open up gullies and ditches in the fi elds that the folks<br />
had to spend whole weeks fi lling back up with earth after. Since the eighties mineshafts<br />
111
112<br />
F<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ip S<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>inger<br />
had been collapsing more and more, at this point nobody in their right mind went in there,<br />
<strong>al</strong>though there were <strong>st</strong><<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>l people in the vicinity who knew where each adit was and how to<br />
get to it. Bogdan Markowski knew, too. He was a good friend of Bogdan Spiż; in the 1980’s he<br />
worked at the dairy in Janowice. He decided at that time to use the labyrinth underneath<br />
Miedzianka as a <strong>st</strong>orehouse for whey, the use of which was con<strong>st</strong>antly causing <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>oblems<br />
at the dairy. So Markowski and a couple of his coworkers took a tank full of it and went<br />
right to the edge of Mniszków. That was where one of the mine entrances was located. They<br />
didn’t even look inside, they ju<strong>st</strong> pumped the whey into the h<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lside and went away happy.<br />
The whole thing blew up a few days later, when fourteen k<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ometers from Mniszków the<br />
water in Bóbr turned white and fetid.<br />
“That’s when I re<strong>al</strong>ized what was re<strong>al</strong>ly down there under that h<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>l,” recollects Markowski.<br />
But if you look through the newspapers from the seventies and the eighties, it turns out<br />
that there was no uranium mine at Miedzianka at <strong>al</strong>l.<br />
“In fact from 1948-1952 attempts were made to resume the mining work and assess the<br />
<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ofi tab<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ity of extraction, but after the discovery of deposits in Lublin, they had to shut<br />
them down for good and <strong>al</strong>l,” wrote Wierchy.<br />
Other newspapers threw in their two cents. Karkonosze added that the mining in<strong>du</strong><strong>st</strong>ry<br />
in Miedzianka had <strong>al</strong>ready collapsed by 1945. Nowiny said that since the war nothing<br />
had been found under the ground there, so the in<strong>du</strong><strong>st</strong>ry had died a natur<strong>al</strong> death. Then<br />
Miedzianka sank into obl<strong>iv</strong>ion, and no journ<strong>al</strong>i<strong>st</strong> was intere<strong>st</strong>ed in it anymore.<br />
Once the borders had opened up, more and more Germans began to come, wanting to<br />
see if they could <strong>st</strong><<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>l recognize their ance<strong>st</strong>r<strong>al</strong> parts. One day a <strong>st</strong>rapping gentleman with<br />
truly ari<strong>st</strong>ocratic manners appeared in the offi ce of the director of the Wielkie Janowice<br />
He<strong>al</strong>th Center. He intro<strong>du</strong>ced himself as Eberhardt Stolberg zu Wernigerode, a descendant<br />
of Chri<strong>st</strong>ian Stolberg, the la<strong>st</strong> count of Miedzianka, Janowice, and Trzcińsk. The Stolberg<br />
<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>operty <strong>al</strong>so included the mansion where the Janowice clinic was currently housed. The<br />
director was suspicious: he had <strong>al</strong>ready seen a few German jokers by the name of Stolberg,<br />
but none convincing enough to let in.<br />
“And how am I supposed to know, Sir, that you are who you say you are?” he asked.<br />
“By the fact, Sir, that if you haven’t had the door of your offi ce replaced, I <strong>st</strong><<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>l have the<br />
key to it!” said Stolberg; there followed the ap<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>o<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>iate demon<strong>st</strong>ration.<br />
Irena Kamieńska-Siuta was watching this scene. She had forgotten her politic<strong>al</strong> act<strong>iv</strong>ism<br />
for good, and now worked as a tour guide for Germans visiting the area.<br />
“In his interactions with the Poles, Stolberg tended to be a bit haughty, quite <strong>st</strong>iff at times,<br />
never displaying any emotions, but never <strong>st</strong>raying, either, from his politeness and good<br />
upbringing,” she rec<strong>al</strong>led. “He took in the ruins of Miedzianka, and especi<strong>al</strong>ly the place where<br />
their manor house had been, and where there was nothing now, in gloomy s<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ence. We went<br />
back to Jelenia Góra without saying a word. Then we <strong>st</strong>arted to f<strong>al</strong>l out of touch.”<br />
Karl Heinz Friebe returned to Miedzianka in 1989. When he saw what had become of it,<br />
his heart ju<strong>st</strong> about broke. He decided never to come back again. He came back a year later<br />
with his wife. And he keeps coming back to this day. At fi r<strong>st</strong> he would park near the place<br />
where his house had been and sleep there. Then he <strong>st</strong>arted touring <strong>al</strong>l his old haunts, l<strong>iv</strong>ing<br />
like a homeless person in places where there had once been homes. One day he saw some<br />
ch<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>dren w<strong>al</strong>king <strong>al</strong>ong the road to Janowice.
Czarne, Poland<br />
“When I was leaving after the war, I was ju<strong>st</strong> a kid, but I had this feeling that it was <strong>al</strong>l<br />
a misunder<strong>st</strong>anding that needed to be cleared up. I felt that for many years, I wanted to<br />
turn it <strong>al</strong>l back. When I saw those ch<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>dren I re<strong>al</strong>ized that the way it is now is the way it’s<br />
<strong>al</strong>ways going to be.”<br />
In 1999, Karl Heinz Friebe decided to bu<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>d a sm<strong>al</strong>l obelisk to mark that there had once<br />
been a town here. He convinced other old inhabitants of Kupferberg now scattered <strong>al</strong>l over<br />
Germany. They passed the hat around; they chose a spot. At fi r<strong>st</strong> the <strong>st</strong>one p<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lar was going<br />
to be by the Catholic church that is <strong>st</strong><<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>l <strong>st</strong>anding. But the Janowice parish <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ie<strong>st</strong> wouldn’t<br />
<strong>al</strong>low it. Karl Heinz Friebe didn’t ask him why.<br />
Translated by Jennifer Croft<br />
Of the courtesy of the Polish Book In<strong>st</strong>itute<br />
Miedzianka<br />
Ha Karl Heinz Friebe elsírná magát a tehénlepényekkel tarkított rét közepén állva, mely<br />
v<strong>al</strong>aha szeretett városkája főtere volt, az bizonyára némiképp melodramatikus volna.<br />
De lehetne Karl Heinz dühös, cs<strong>al</strong>ódott, szomorú, akár gyűlölet is áradhatna belőle.<br />
Mindezeket meg lehetne v<strong>al</strong>ahogy magyarázni. De nem ez történik — Karl Heinz ott áll a<br />
cs<strong>al</strong>ánosban és nyugodtan mutogat az ernyőjével:<br />
— Ott állt Breuer vendéglője, amott Haenisch gyógyszertára. Itt, ahol állunk, volt a nagymamám<br />
sz<strong>al</strong>onja, ahonnan a pitvarba léptünk ki, aztán tovább az udvarra, a gyönyörű<br />
<strong>al</strong>mafa <strong>al</strong>á. Kupferberg v<strong>al</strong>aha szépséges volt és zöld.<br />
Mo<strong>st</strong> csak zöld.<br />
Miedzianka<br />
Még mielőtt leomlott volna a vasfüggöny, és Karl Heinz Friebe minden nehézség nélkül<br />
Lengyelországba utazhatott, Miedziankában beszakadt egy ember <strong>al</strong>att a föld. A férfi t<br />
Zbigniew Anton Sierońnak hívták, és v<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lanyszerelő volt. Késő őszre járt, a nyolcvanas évek<br />
elején. A városkának a domb tetején már semmi nyoma sem maradt, a környéken szétszórt<br />
néhány házacskában csupán a maroknyi legkitartóbb lakos élt. Kizárólag a Janowicébe vezető<br />
út mellett, egy bádogépületben működtek a jelenia górai SIMET műhelyei. Tizenegypár<br />
ember dolgozott ott, akiket kifejezetten ezért szállítottak át Jelenia Górából. Egyik e<strong>st</strong>e<br />
Zbigniew Antoni Sieroń innen in<strong>du</strong>lt Janowicébe, hogy a v<strong>al</strong>aha bányász, később sörfőzdei<br />
dolgozó Władek Trepa televízióját megjavítsa. Késő éjszaka in<strong>du</strong>lt vissza, kissé sietős is volt<br />
a dolga, úgy döntött hát, hogy lerövidíti az utat. De a műhelyekhez már nem érkezett meg.<br />
Mikor beállt a sűrű éjszaka, v<strong>al</strong>akinek az üzemben feltűnt Sieroń hiánya. Keresni<br />
kezdték sötétségben és ködben, mely — mint minden ősszel — mo<strong>st</strong> is betakarta a dombot.<br />
Végül megt<strong>al</strong>álták. A kerítés darabja<strong>iv</strong><strong>al</strong> együtt ott feküdt és nyögdécselt egy nagy szakadék<br />
<strong>al</strong>ján, ami közvetlenül az üzembe vezető út mentén nyílt. Próbálták kihúzni, de a közelben<br />
sehol sem t<strong>al</strong>áltak olyan hosszú létrát, hogy elérjék. Összekötöttek hát néhány kötelet, és<br />
úgy ereszkedtek le a mélybe. Sieroń összeverte magát és meg volt rémülve, de egyébként<br />
113
114<br />
F<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ip S<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>inger<br />
egészben maradt. Nem minden nehézség nélkül, de sikerült a felszínre húzniuk. Amikor<br />
magához tért, izgatottan azt mesélte, hogy a föld élve fel akarta f<strong>al</strong>ni. Sokáig nevettek<br />
utána rajta, hogy bizonyára rá is szolgált erre v<strong>al</strong>am<strong>iv</strong>el.<br />
Igen, a föld Miedzianka <strong>al</strong>att minden percben hírt ad magáról. Szinte minden nagyobb<br />
esőzés után hasadékok és mélyedések nyílnak a szántókon, ahová aztán hetekig hordják<br />
a földet a parasztok. A nyolcvanas évek óta a bányafolyosók is egyre gyakrabban omlottak<br />
be, már senki épelméjű nem ereszkedett volna le, annak ellenére, hogy a környéken még<br />
mindig akadnak olyanok, akik tudják, hol vannak az egyes tárnák és hogyan lehet azokba<br />
bejutni. Tudta ezt Bogdan Markowski is, Bogdan Spiż jó barátja, aki a nyolcvanas években<br />
a janowicei tejüzemben dolgozott. Akkor t<strong>al</strong>álta ki, hogy Miedzianka föld<strong>al</strong>atti labirintusát<br />
a savó tárolására fogja használni, aminek a hasznosításáv<strong>al</strong> folyamatosan gondok voltak a<br />
tejgyárban. Úgyhogy Markowski néhány munkáss<strong>al</strong> együtt fogta a tartálykocsit, és elmentek<br />
egész Mniszków mellé. Ott van a bánya egyik bejárata. A járatba be se néztek, csak<br />
bedöntötték a savót a hegy gyomrába, és elégedetten távoztak. A botrány néhány napp<strong>al</strong><br />
később robbant ki, amikor tizennégy k<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ométerre Miedziankától a Bóbr vize fehérré és<br />
büdössé változott.<br />
— Akkor értettem meg, mi is rejtőzik igazából a hegy <strong>al</strong>att — emlékezik vissza Markowski.<br />
Ha azonban átlapozzuk a hetvenes és nyolcvanas évek újságait, az derül ki, hogy<br />
Miedziankában semmiféle uránbánya nem volt.<br />
„Igaz, hogy az 1948 és 1952 közötti években meg<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>óbálták újraindítani a bányászati munkálatokat<br />
és felmérni a kitermelés megtérülhetőségét, de a lubini lelőhely feltárása után<br />
mindezt végérvényesen be kellet szüntetni” — írja a „Wierchy”.<br />
Más lapok sem maradnak a „Wierchy” adósai. A „Karkonosze” hozzáteszi, hogy<br />
Miedzianka már 1945-ben elsüllyedt, a „Nowiny”, hogy a háború után már semmit sem<br />
t<strong>al</strong>áltak itt a föld <strong>al</strong>att, úgyhogy a bányászat természetes h<strong>al</strong>ált h<strong>al</strong>t. Később Miedzianka<br />
feledésbe merül, és már egyetlen újságíró sem érdeklődik utána.<br />
Amikor megnyitották a határokat, a környéken egyre több német kezdett feltűnni, akik<br />
szerettek volna meggyőződni arról, képesek-e még ráismerni szülőföldjükre. Egy nap a<br />
janowice wielkie-i egészségház igazgatójának irodájába beállít egy délceg úriember, hamisítatlan<br />
arisztokrata modorr<strong>al</strong>. Eberhardt Stolberg zu Wernigerode néven mutatkozik be,<br />
Chri<strong>st</strong>ian Stolberg, Miedzianka, Janowice és Trzcińsko utolsó grófjának leszármazottjaként.<br />
A Stolbergek birtokai közé tartozott az a ka<strong>st</strong>ély is, amiben jelenleg a janowicei orvosi<br />
rendelő t<strong>al</strong>álható. Az igazgató gyanakvó, Stolberg nevű kiöltözött német már jónéhány járt<br />
náluk, de egy sem volt annyira meggyőző, hogy az épületbe beengedje.<br />
— Mégis honnan kellene tudnom, drága uram, hogy Ön az, akinek kiadja magát? — hangzik<br />
hát el a kérdés.<br />
— Onnan, kedves barátom, hogy ha nem cserélte le a dolgozószobája ajtaját, a mai napig<br />
van hozzá kulcsom! — h<strong>al</strong>lja az igazgató a választ, amit a megfelelő szemléltetés követ.<br />
A személyt, aki a jelenet tanúja volt, Irena Kamieńska-Siutának hívják. Rég lemondott<br />
már a politikai tevékenységről és annak a h<strong>iv</strong>atásnak szentelte magát, hogy a vidékre látogató<br />
német turi<strong>st</strong>ák idegenvezetője legyen.<br />
— A lengyelekkel v<strong>al</strong>ó kapcsolataiban Stolberg dölyfös, néha egyenesen rideg volt, nem<br />
mutatott érzelmeket, de sosem lépte át az udvariasság és a jó neveltetés határait — emlékezik<br />
vissza a doktorné. — Miedzianka romjait, különösen azt a helyet, ahol v<strong>al</strong>aha a ka<strong>st</strong>élyuk
Czarne, Poland<br />
állt, és ahol mo<strong>st</strong> semmi sincs, komor h<strong>al</strong>lgatásban szemlélte. Csendbe burkolózva tértünk<br />
vissza Jelenia Górába. Utána kezdett vele a kapcsolat megszakadni.<br />
Karl Heinz Friebe 1989-ben tért vissza Miedziankába. Amikor meglátta, mi maradt<br />
belőle, majd megszakadt a szíve. Elhatározta, hogy soha többé nem utazik oda. Egy év<br />
múlva visszatért, a feleségével együtt. A mai napig visszajár. Eleinte nem messze attól a<br />
helytől parkolt, ahol v<strong>al</strong>aha a háza állt, és ott <strong>al</strong>udt. Később bejárta az összes régi zugot,<br />
otthont<strong>al</strong>anként élt ott, ahol v<strong>al</strong>aha házak álltak. Egy nap látta, ahogy gyerekek sétálnak a<br />
Janowicébe vezető úton.<br />
— Amikor a háború után elutaztam innen, igaz, csak kölyök voltam, de az volt az érzésem,<br />
hogy ez v<strong>al</strong>ami félreértés, amit tisztázni kell. Hosszú évekig kísért ez a meggyőződés,<br />
szerettem volna mindent visszafordítani. Amikor megláttam azokat a gyerekeket, megértettem,<br />
hogy ahogyan mo<strong>st</strong> van, úgy marad már mindörökre.<br />
1999-ben Karl Heinz Friebe elhatározta, hogy kisebb obeliszket állít, emlékeztetve arra,<br />
v<strong>al</strong>aha városka állt itt. Kupferberg többi, mo<strong>st</strong>anra Németország szerte szétszórt lakosa<br />
beszélte rá erre. Gyűjté<strong>st</strong> rendeztek, k<strong>iv</strong>álasztották a helyet. Eredet<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>eg a kőnek a máig létező<br />
katolikus templom mellett kellett volna állnia. Ebbe azonban a janowicei egyházközség<br />
plébánosa nem egyezett bele. Karl Heinz Friebe nem kérdezte, miért.<br />
Szathmáry-Kellermann Viktória fordítása<br />
115
Satu Taskinen<br />
Taru Korhonen is <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>eparing a pork roa<strong>st</strong> in her Vienna kitchen. It<br />
is a relat<strong>iv</strong>ely important task, as her husband’s mother and si<strong>st</strong>er<br />
are com ing to eat at one, and unless things have changed, they w<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>l<br />
arr<strong>iv</strong>e on the dot and demand to be served immediately. The nextdoor<br />
neighbor, the retired actress Frau Berger, is more or less voluntar<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>y<br />
forced to experience the diffi culties of roa<strong>st</strong>ing pork, when<br />
ambiguities and complexities appear in the recipe Taru has selected.<br />
The Perfect Roa<strong>st</strong> is a sumptuous novel of <strong>al</strong>ienation, of the desire, force,<br />
or impossib<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ity of belonging to the group.<br />
Satu Taskinen (b. 1970) has <strong>st</strong>udied theoretic<strong>al</strong> ph<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>osophy and<br />
Germanics at the Un<strong>iv</strong>ersity of Hel sinki. She is a soci<strong>al</strong> counselor,<br />
au thor, and critic. Taskinen l<strong>iv</strong>es in Vienna and works as an a<strong>du</strong>lt<br />
e<strong>du</strong> cator. The Perfect Roa<strong>st</strong> is her debut novel.<br />
Taru Korhonen fi nn fi at<strong>al</strong>asszony sertéssültet készít bécsi konyhájában.<br />
Ez elég fontos feladat, m<strong>iv</strong>el anyósa és sógornője szigorú<br />
elvárásokk<strong>al</strong> érkezik ebédre pontban egy órára. Hogy van az, hogy<br />
minden mindig másképp van, holott minden erőfeszítés ellenére<br />
sem változik semmi? És a házassága az Osztrákk<strong>al</strong> sem mondható<br />
felhőtlennek.A tökéletes sertéssült k<strong>iv</strong>áló regény az idegenségről, a v<strong>al</strong>ahová<br />
tartozni akarás vágyáról, erejéről és hiábav<strong>al</strong>óságáról. A megfelelni<br />
akarásról, de leg<strong>al</strong>ább is a túlélés kísérletéről.<br />
Satu Taskinen (1970) fi lozófi át és germanisztikát tanult a Helsinki<br />
egyetemen. Szociális tanácsadó, író és kritikus. Bécsben él és a felnőtt<br />
oktatásban dolgozik. A tökéletes sertéssült az első regénye.<br />
TEOS, Finland
Täydellinen pai<strong>st</strong>i<br />
TEOS, Finland<br />
Tai<strong>st</strong>elin kermapurkin kanssa keittiössä kunnes tajusin, että minähän olin jo tehnyt tämän kermavaahdon.<br />
Täällä hän se oli jo v<strong>al</strong>miina ja täydellisenä, ihanan jäykkänä p<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong> vimäisenä muodo<strong>st</strong>elmana,<br />
jota oli välttämätöntä tökkiä ja muokata ja ka<strong>iv</strong>aa. Kuinka kaoottinen minä olenkaan.<br />
En yhtään järje<strong>st</strong>elmällinen. Ja aina myöhässä. Sellai<strong>st</strong>a se on, kun on tällainen tunneihminen.<br />
Ja täydellisyyde<strong>st</strong>ä puheen ollen.<br />
Frau Berger sanoi: Varokaa täydellisyyttä. Hän oli ker tonut varoittavan esimerkin elävä<strong>st</strong>ä<br />
elämä<strong>st</strong>ä: “Minä tein kerran täydellisen a<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ikoosipiirakan. Käytin tunteja, päi viä, viikkoja<br />
aikaa koke<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lakseni sokerin ja jauhon suh detta, kuinka vatkata oikeaoppise<strong>st</strong>i munia. Kuinka<br />
saada niihin juuri sop<strong>iv</strong>a määrä <<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>maa. Äitini osasi tehdä hi<strong>iv</strong>a taikinankin täydellise<strong>st</strong>i, ja<br />
minä vannoin, että eräänä päi vänä minäkin osaisin. Jos en hi<strong>iv</strong>ataikinaa, niin ainakin nyt<br />
sokerikakun. Viimein, kymmenien munien ja sokeri k<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ojen jälkeen, yhden kerran, se sitten<br />
onni<strong>st</strong>uikin:’ Täs sä vaiheessa hän oli lyönyt käsiään yhteen, painanut sitten kuitenkin<br />
s<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>mänsä <strong>al</strong>as ja jatkanut: “Mutta se jäikin sitten viimeiseksi. Sen jälkeen en ole piirakkaan<br />
koskenut. Se oli piirakan loppu. Siihen ei ollut mitään lisättävää. Ymmär rättekö. Sitähän se<br />
pelkkä sanakin merkitsee: täydellinen. Ei paikkaa m<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lekään muulle. Pi<strong>st</strong>e:’ Se oli tietenkin<br />
pelkkää puppua. Voisin luetella heti sata täydelli<strong>st</strong>ä asiaa, jotka e<strong>iv</strong>ät olleet e<strong>st</strong>äneet niiden<br />
täydel li<strong>st</strong>ymi<strong>st</strong>ä entise<strong>st</strong>ään, lisää täydelli<strong>st</strong>en asioiden tulemis ta, etenemi<strong>st</strong>ä ja kehity<strong>st</strong>ä.<br />
Esim. suom<strong>al</strong>ainen koulu. Tai omat hampaani. Päinva<strong>st</strong>oin, mikään ei ollut niin vanhaa kuin<br />
e<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>inen mene<strong>st</strong>ys, ei sen varaan voinut laskea mitään. Mutta Frau Berger sen kuin intti. Hän<br />
sanoi, että olihan minun ymmärrettävä, ja s<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>mät loi<strong>st</strong>aen hän oli vakuutta nut, kuinka hänkin<br />
tiesi m<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lai<strong>st</strong>a se oli, h<strong>al</strong>uta onni<strong>st</strong>ua, pysyä hengissä, kasvaa, sellainen elämänhimo ettei<br />
m<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong> lään muulla olisi mitään väliä. Kuinka hänen miele<strong>st</strong>ään aika jakaantui hetkiin, pieniin<br />
hetkiin, joi<strong>st</strong>a yksi kerr<strong>al</strong> laan piti jotenkin selviytyä. Kuinka nii<strong>st</strong>ä piti “pää<strong>st</strong>ä läpi”, <<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>man<br />
että ne itse sitä tajus<strong>iv</strong>at, eht<strong>iv</strong>ät <strong>al</strong>kaa va<strong>st</strong>u<strong>st</strong>aa. Ko konaisen hetkikasan kanssa se ei olisi<br />
onni<strong>st</strong>unut, onnis tuisi vieläkään. Hän sanoi, että aika oli nähtävä vihollise na. Mutta yksi<br />
kerr<strong>al</strong>laan ... tiedätte varma<strong>st</strong>i m<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lai<strong>st</strong>a on odottaa pakkasessa linja-autoa.<br />
Tiesinhän minä. Se suuri “tässä ja nyt’: Avantouinti, ai van sama asia, lisäsin. Sitäkin sietää<br />
vain sekunnin kerr<strong>al</strong> laan. Tai urhe<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ua, huonoa konserttia, hikisiä ihmisiä rai tiovaunussa,<br />
päänsärkyä, museointendenttien omakehua näyttelyn avajaisissa, krapulaa, janoa tai liian<br />
kuumia löy lyjä. Oikea<strong>st</strong>aan mitä tahansa ki<strong>du</strong>tu<strong>st</strong>a ja tyytyväisyyttä. Suora<strong>st</strong>aan inno<strong>st</strong>uin ja<br />
sain kerrankin Frau Bergerin nau ramaan niin, että kyynelet v<strong>al</strong>u<strong>iv</strong>at pitkin hänen poskiaan. Ja<br />
minä jatkoin, etten voi enää mennä sauna<strong>st</strong>a avantoon enkä kylmään suihkuun. Pelkään aina<br />
jäätyväni. Nähtyä ni kerran sellaisen elokuvan, jossa ihmisiä jäädytettiin elä vältä. Todellakin. En<br />
voi unohtaa sitä, minä sanoin. Yritän ajatella sitä aina, kun omat murheeni tuntuvat suur<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ta.<br />
Ja yhtäkkiä Frau Berger vajosi tuoliinsa ja muuttui har maaksi. Hänen juli<strong>st</strong>ushimo<strong>st</strong>aan<br />
oli tullut torumishimo ja oikeassa olemisen himo. Hän sanoi, että se oli väärin, että minä<br />
en ymmärtänyt, ja että toi<strong>st</strong>en kärsimy<strong>st</strong>ä ei saa hyväksikäyttää.<br />
Minä väitin va<strong>st</strong>aan, että eihän se niin ollut. En minä si tä niin ollut tarkoittanut. Se oli<br />
kuulo<strong>st</strong>anut joltain a<strong>iv</strong>an muulta, koska en minä ollut paha tai <<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>keä tai ylipäätään elämään<br />
kelpaamaton ihminen. Ei mei<strong>st</strong>ä kumpikaan ol lut. Eihän?<br />
117
118<br />
Satu Taskinen<br />
Hän muuttui vielä harmaammaksi. Pyysi minulta an teeksi. Hän sanoi, että niin. Mutta että<br />
hän ei enää ikinä mene bussiin eikä mihinkään muu<strong>al</strong>lekaan. Koska aina hänelle tarjotaan<br />
paikkaa, eikä hän ke<strong>st</strong>ä sitä. Pelkkää aja tu<strong>st</strong>a siitä, että hän veisi bussissa joltain toiselta paikan,<br />
niin kuin hän usein veikin ja oli vienyt, i<strong>st</strong>um<strong>al</strong>la hänen k<strong>al</strong>tais<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>leen ihmis<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>le y<strong>st</strong>ävällise<strong>st</strong>i<br />
varatu<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>le penke<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>le. Siinä oli sellainen tarra ja toiset sitten seiso<strong>iv</strong>at. E<strong>iv</strong>ät va paaehtoise<strong>st</strong>i,<br />
mutta koska e<strong>iv</strong>ät h<strong>al</strong>unneet aiheuttaa pa hennu<strong>st</strong>a, nöyrty<strong>iv</strong>ät siinä sitten ainakin näennäise<strong>st</strong>i,<br />
sii nä oli sellainen Itäv<strong>al</strong>lan kansan luonteen miniatyyri, Frau Berger sanoi, väitti.<br />
“Kaikkein hirveintä on, kun joku nuori yli-innokas kas vatus-ja kodin turvaoppaita lukenut<br />
äiti a<strong>iv</strong>an sydämen sä h<strong>al</strong>u<strong>st</strong>a komentaa lapsensa pois bussin i<strong>st</strong>uimelta, jotta ‘vanha<br />
täti saa paikan: Se on kaikkein hirveintä. Ennem min ne syyttävät ja va<strong>st</strong>entahtoise<strong>st</strong>i<br />
nöyri<strong>st</strong>elevät kuin nä mä sydämeltään avoimet ja puhtaat’: hän sanoi.<br />
Minulle ei tullut mieleen yhtään hyvää va<strong>st</strong>au<strong>st</strong>a ja hän otti siitä kaiken irti:<br />
“Minä en voi enää mennä sinne! He e<strong>iv</strong>ät hyväksy sitä, että minä en h<strong>al</strong>ua. He haukkuvat<br />
ja sätt<strong>iv</strong>ät. Minun y<strong>st</strong>ä vättäreni moitti minua kiittämättömäksi. Hän sanoi, että minun<br />
pitäisi olla <<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>oinen, että edes jonkinlai<strong>st</strong>a kohteliai suutta. Ja aikaisemmin minä vielä py<strong>st</strong>yinkin.<br />
Olemaan <<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>oi nen. Tai jos en <<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>oinen, niin ainakin kiitollinen. Olen on nenpekka,<br />
minä. Kuka olisi uskonut, minä sanoin. Enää en py<strong>st</strong>y. Tämä velkataakka on liikaa. Tässä<br />
ei ole mitään jär keä. Minä en enää mui<strong>st</strong>a, mitä järkeä tässä oli olevinaan:’<br />
Frau Berger vajosi ja v<strong>al</strong>ui ja v<strong>al</strong>ui v<strong>al</strong>umi<strong>st</strong>aan ja mi nun oli mentävä hänen luokseen,<br />
tukemaan: häntä. Ja hän k<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>jaisi, jättäkää minut rauhaan. Antakaa minun v<strong>al</strong>ua. Va lua.<br />
Minä h<strong>al</strong>uan v<strong>al</strong>ua, mennä tähän koloon hetkeksi pii loon, lepoon, hetkeksi poi<strong>st</strong>ua, olla<br />
niin kuin minua ei oli si olemassakaan ...<br />
Säikähdin.<br />
Huoneessa kuului television ääni. Keeping Up Appea rances. Alkoi uusi jakso. Sen <strong>al</strong>ussa<br />
maitopullo otettiin ai na tyhjä<strong>st</strong>ä a<strong>st</strong>ianpesukonee<strong>st</strong>a kumihansikkaat kädessä, ja jaksoja<br />
tulisi lukematon määrä sattumanvaraisessa järjes tyksessä, laite oli ohjelmoitu tekemään<br />
niin. Minä sanoin. että Frau Berger, antakaa minulle anteeksi, minä en tar koittanut mitä minä<br />
sanoin, en melkein koskaan tarkoita, minä kaipaan teitä seurakseni, minä h<strong>al</strong>uaisin kova<strong>st</strong>i,<br />
että te taas i<strong>st</strong>uisitte tuol<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>le, ei ole yhdentekevää, i<strong>st</strong>utteko tuo l<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>la vai makaatteko hervottomana<br />
latti<strong>al</strong>la, siellä on kyl mäkin, antakaa minun auttaa teitä. Ja s<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lä kerr<strong>al</strong>la hän an toi, mikä<br />
ei suinkaan ollut mikään itse<strong>st</strong>äänselvyys ottaen huomioon, kuinka kovaa hän oli k<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>junut<br />
ja lyönyt minua ja itseäänkin. Pyytänytkin että häntä lyödään. Näyttänyt, että tähän näin.<br />
Näin tähän lyömällä ihmisen saa vaipu maan maahan sekunnissa. Nopeammin kuin sekunnissa.<br />
Oliko tosiaan pyytänyt? H<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>asin Frau Bergerin kain<strong>al</strong>oi<strong>st</strong>a tuol<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>le ja hän nii<strong>st</strong>i nenänsä.<br />
“Mihin minä jäinkään?” hän kysyi ja <strong>al</strong>koi järje<strong>st</strong>ellä pelikorttejaan.<br />
Perfect Roa<strong>st</strong><br />
I was in the kitchen <strong>st</strong>ruggling with the cream jar when I re<strong>al</strong>ised that I had <strong>al</strong>ready made<br />
the whipped cream. There it was, ready and perfect, a delightfully <strong>st</strong>iff , cloud-like consi<strong>st</strong>ence,<br />
which one simply had to poke and shape and dig. How chaotic I am. Not organised at<br />
<strong>al</strong>l. And <strong>al</strong>ways late. Well, that’s what you get, for being emotion<strong>al</strong>.
TEOS, Finland<br />
And, speaking of perfection.<br />
Frau Berger said: beware of perfection. She had told us a warning example from re<strong>al</strong> life:<br />
“I once made a perfect a<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>icot pie. I spent hours, days and weeks experimenting with the correct<br />
<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>oportions of sugar and fl our, and the orthodox way of beating eggs. How to get ju<strong>st</strong> the<br />
right amount of air in them. My mother could even make a perfect yea<strong>st</strong> dough, and I swore<br />
that one of these days, I could do it, too. If not a yea<strong>st</strong> dough, then a sugar cake at lea<strong>st</strong>. Fin<strong>al</strong>ly,<br />
tens of k<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>os of sugar and fl our later, I succeeded.” At this <strong>st</strong>age, she had clapped her hands<br />
together, but then lowered her eyes again and continued. “But that remained the la<strong>st</strong> time.<br />
After that, I haven’t touched the pie. It was the end of the pie. There was nothing to add. Do you<br />
under<strong>st</strong>and? That’s what the word means. Fully formed. No room for anything else. Full <strong>st</strong>op.”<br />
That was, of course, pure nonsense. I could immediately li<strong>st</strong> a hundred perfect things<br />
which have read<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>y been made even more perfect, with more perfect things coming <strong>al</strong>ong,<br />
<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ogressing and developing. Such as the Finnish school sy<strong>st</strong>em. Or my teeth. Quite the<br />
opposite, nothing was as old as ye<strong>st</strong>erday’s success, you could bu<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>d nothing on that. But<br />
Frau Berger went on insi<strong>st</strong>ing. She said that I had to under<strong>st</strong>and, and with fi re in her eyes<br />
she had assured me that she, too, knew how it was, the w<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>l to succeed, surv<strong>iv</strong>e, and grow,<br />
a lu<strong>st</strong> for life so powerful that nothing else mattered. She had explained that time was<br />
d<strong>iv</strong>ided into moments, brief moments, which you had to surv<strong>iv</strong>e one by one. You had to<br />
“get through” them, making sure they didn’t re<strong>al</strong>ise what was happening and manage to<br />
organise resi<strong>st</strong>ance. It wouldn’t have worked with a whole p<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>e of moments, it <strong>st</strong><<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>l wouldn’t.<br />
She said that time was to be seen as an enemy. But one by one… surely you know what it’s<br />
like to wait for a coach in freezing cold.<br />
I did know. The big “here and now”. Swimming in winter, exactly the same thing,<br />
I added. That, too, one can only <strong>st</strong>and for a second at a time. Same as sport, or a bad concert,<br />
or sweating people on a tram, headache, the way museum curators blow their own trumpet<br />
at an opening, a hangover, thir<strong>st</strong> or too hot sauna. Any torture, actu<strong>al</strong>ly, any satisfaction.<br />
I got quite carried away and for once managed to make Frau Berger laugh so hard that tears<br />
ran down her cheeks. And I added that I can no longer go swimming in frozen water or<br />
take a cold shower <strong>st</strong>raight from a hot sauna. I’m afraid of freezing. Ever since I saw a fi lm<br />
where people were frozen <strong>al</strong><strong>iv</strong>e. Re<strong>al</strong>ly. I can’t forget it, I said. I try to think about it every<br />
time my own troubles seem big.<br />
Suddenly Fray Berger sank into her chair and turned grey. Her urge to <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>each had turned<br />
into an urge to re<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>imand, to be right. She said that it was wrong, that I didn’t under<strong>st</strong>and,<br />
and that one mu<strong>st</strong>n’t take advantage of other people’s suff ering.<br />
I argued that it wasn’t like that at <strong>al</strong>l. I hadn’t meant it that way. It had come out wrong,<br />
because I wasn’t bad or mean or in any way unfi t for life. Neither of us was. Right?<br />
She turned even greyer. She begged me to forg<strong>iv</strong>e her. She said yes. But <strong>al</strong>so that she’d<br />
never board a bus again, or anything else. Because someone would <strong>al</strong>ways off er her their<br />
seat, and she couldn’t <strong>st</strong>and it. The mere thought that she was taking someone else’s seat<br />
on the bus, as she often did, and had, by sitting on a seat kindly reserved for people like<br />
her. There was the <strong>st</strong>icker, so the others had to <strong>st</strong>and. Not voluntar<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>y, but because they did<br />
not want to g<strong>iv</strong>e off ence, so they humbled themselves, at lea<strong>st</strong> in appearance; it was like a<br />
miniature picture of the people of Au<strong>st</strong>ria, Frau Berger said, or claimed.<br />
“What I hate mo<strong>st</strong> is when some overze<strong>al</strong>ous mother who’s been reading How to books<br />
on e<strong>du</strong>cation and safety at home orders from the bottom of her heart her ch<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>d to <strong>st</strong>and up<br />
119
120<br />
Satu Taskinen<br />
and g<strong>iv</strong>e the seat ‘to the old lady’. That’s the mo<strong>st</strong> awful thing of <strong>al</strong>l. I’d rather have those<br />
accusing and unw<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lingly self-humbling looks than these open and pure at heart,” she said.<br />
I couldn’t think of anything to say, so she went on with relish.<br />
“I can’t go there anymore! They ju<strong>st</strong> won’t accept that I don’t want it. They tell me off and<br />
yell at me. A friend of mine said I was ungrateful. She said I ought to be glad to be shown some<br />
courtesy at any rate. And I could, <strong>st</strong><<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>l, earlier. Be happy. Or, if not quite happy, at lea<strong>st</strong> grateful.<br />
Lucky me. Who would have believed, I used to say. But now I can’t, not any more. The debt burden<br />
is too heavy. It’s not making any sense. I’ve forgotten what sense it was supposed to make.”<br />
Frau Berger sank, slipped and continued to slip, and I had to go to her, to support her.<br />
But she screamed, leave me <strong>al</strong>one. Ju<strong>st</strong> let me slip. Slip. All I want is to slip, hide myself in<br />
this hole for a wh<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>e, ju<strong>st</strong> re<strong>st</strong>, take some time off , as if I didn’t exi<strong>st</strong>…<br />
I gave a <strong>st</strong>art.<br />
The sound of the television fi lled the room. Keeping up Appearances. A new episode was<br />
about to begin. Fir<strong>st</strong> there is <strong>al</strong>ways a hand in a rubber glove taking a m<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>k bottle from an<br />
empty dishwasher, and this time there would be countless episodes in a random order,<br />
the device had been <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ogrammed to do that. I said, Frau Berger, please forg<strong>iv</strong>e me, I didn’t<br />
mean what I said, I hardly ever do, I need your company, I so wish you’d sit back in the<br />
chair, it’s not <strong>al</strong>l the same if you’re sitting in the chair or lying on the fl oor, <strong>al</strong>l limp; it’s<br />
cold down there, anyway, please let me help you. And that time she did, which was in no<br />
way certain, considering how hard she had been screaming and hitting me, hitting herself,<br />
too. Even asked to be hit. Shown me where. When you hit a person here they’ll drop in a<br />
second. Fa<strong>st</strong>er than a second. Had she re<strong>al</strong>ly asked? I grabbed Frau Berger under her arms<br />
and heaved her up in the chair, and she blew her nose.<br />
“Now, where was I?” she asked and began to arrange her playing cards.<br />
A tökéletes sertéssült<br />
Frau Berger azt tanácsolta, ne törekedjek a tökéletességre, és intő példaként elmesélt egy<br />
esetet, ami vele történt.<br />
— Egyszer sikerült készítenem egy tökéletes barackos pitét. Órákat, napokat, heteket töltöttem<br />
azz<strong>al</strong>, hogy kikísérletezzem a cukor és a liszt megfelelő arányát, hogy hogyan kell<br />
a legtökéletesebben felverni a tojásokat, hogy hogyan legyen levegős a tészta. Anyám tökéletesen<br />
tudta készíteni a kelt tésztát is, így megfogadtam, hogy én is megtanulom a módját.<br />
Vagy ha nem is a kelt tésztáét, akkor a piskótáét. Egyszer aztán, miután elhasználtam több<br />
tucat tojá<strong>st</strong> és több k<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ónyi cukrot, végre sikerült.<br />
A történet ezen részénél Frau Berger összecsapta két kezét, majd lesütötte a szemét, és<br />
folytatta:<br />
— Azonban ez lett egyben az utolsó <strong>al</strong>k<strong>al</strong>om. Utána soha többé nem sütöttem pitét.<br />
A tökéletesre sikerült süteménnyel a pitesütés befejeződött. Nem volt mit hozzátenni. Érti?<br />
Hiszen már maga a szó is ezt jelenti: tökéletes. Nem marad hely más számára. Pont.<br />
Ez persze csak <strong>du</strong>ma, azonn<strong>al</strong> fel tudnék sorolni akár száz tökéletes dolgot is, amelyek<br />
nem jelentenek akadályt önmaguk további tökéletesedése számára, vagy akár újabb tökéle-
TEOS, Finland<br />
tes dolgok megszületése, előreh<strong>al</strong>adása és fejlődése előtt. Itt van például a fi nn iskola. Vagy<br />
a fogaim. Sőt éppen ellenkezőleg, nincs ósdibb, mint a tegnapi siker, arra semmit nem lehet<br />
építeni. Frau Berger azonban nem értett velem egyet. Azt hajtogatta, meg kell értenem, és<br />
cs<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>logó szemmel bizonygatta, nagyon is jól tudja, m<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>yen az, amikor azt akarjuk, hogy sikerüljön,<br />
életben akarunk maradni, nőni, akkora élni akarás tombol bennünk, hogy semmi nem<br />
számít. Véleménye szerint az idő p<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lanatokból áll, rövidke p<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lanatokból, és egyesével kell<br />
v<strong>al</strong>ahogyan átevickélnünk rajtuk. Úgy kell túljutnunk rajtuk, hogy ők maguk ne vegyék észre,<br />
nehogy ellenkezni kezdjenek. Egy csomó p<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lanatt<strong>al</strong> nem lehetett volna egyszerre megbirkózni,<br />
még mo<strong>st</strong> sem sikerülne. Frau Berger szerint az időre úgy kell tekinteni, mint v<strong>al</strong>ami ellenségre.<br />
Azonban ha egyesével… bizonyára tudja, m<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>yen érzés fagyban a távolsági buszra várni.<br />
Én ne tudtam volna? A nagy „itt és mo<strong>st</strong>“. Ugyanez a helyzet a lékúszáss<strong>al</strong> is, tettem<br />
hozzá, azt is csak másodpercről másodpercre lehet kibírni. De <<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>yen a sport, egy rossz<br />
koncert, az izzadt emberek a v<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lamoson, a fejfájás, a múzeum kurátorának öntömjénezése<br />
a kiállításmegnyitón, a másnaposság, a szomjúság, a forró szaunagőz — azaz tulajdonképpen<br />
mindenfajta kín és elégedettség. Egészen nekihevültem, mire Frau Bergert úgy elkapta<br />
a nevetés, hogy még a könnye is kicsor<strong>du</strong>lt. Én meg csak magyaráztam tovább, mondtam,<br />
hogy szauna után többé már nem mártózhatok meg a jeges vízben, és hideg zuhany <strong>al</strong>á sem<br />
mehetek, mert mindig attól rettegek, hogy megfagyok, ugyanis egyszer láttam egy fi lmet,<br />
amelyben embereket elevenen fagyasztottak meg. Komolyan. Nem tudom elfelejteni, és<br />
mindig erre gondolok akkor is, amikor túl nagynak érzem a saját bajaimat.<br />
Frau Berger váratlanul visszahanyatlott a székébe, arca elszürkült. Kiny<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>atkoztatások<br />
helyett mo<strong>st</strong> dorgálni akart, s megmutatni, hogy neki van igaza. Közölte, m<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>yen szörnyű,<br />
hogy nem értem meg, mások szenvedését pedig nem szabad kihasználni.<br />
T<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>takoztam, hiszen nem is úgy gondoltam, nem úgy értettem. Amit mondtam, v<strong>al</strong>ami<br />
egészen másnak hangozhatott, mert én nem vagyok rossz, gonosz, az életre eredendően<br />
méltatlan ember. Egyikünk sem az, ugye?<br />
Frau Berger még szürkébb lett. Elnézé<strong>st</strong> kért tőlem, s azt mondta, nem, egyikünk sem.<br />
Ő azonban soha többé nem száll buszra, nem megy sehova. Azért nem, mert állandóan át<br />
akarják neki adni a helyet, és ezt nem bírja elviselni. Sőt, már a puszta gondolatot sem, hogy<br />
elvegye a buszon v<strong>al</strong>aki másnak a helyét, mint ahogy gyakran el is vette, amikor leült egy<br />
olyan helyre, amit a magafajta emberek számára tartottak fenn. Ezek az ülések matricáv<strong>al</strong><br />
voltak megjelölve, a többi utas pedig állt. Nem önként álltak, hanem mert nem akartak<br />
rossz<strong>al</strong>lá<strong>st</strong> k<strong>iv</strong>áltani, ezért inkább meg<strong>al</strong>ázkodtak, leg<strong>al</strong>ábbis látszólag, jelentette ki Frau<br />
Berger. Az osztrák népkarakter kicsiben, állította.<br />
— A legborz<strong>al</strong>masabb, amikor egy fi at<strong>al</strong>, túlbuzgó anyuka, aki számos gyereknevelési<br />
könyvet és biztonsági útmutatót elolvasott, őszinte szívvel fel akarja állítani gyerekét,<br />
hogy‚az öreg néni leülhessen‘. Ez a legszörnyűbb! Inkább azok a vádlón és vonakodva meg<strong>al</strong>ázkodók,<br />
mint ezek a nyílt, tisztaszívűek! — sóhajtotta.<br />
Erre egyetlen jó válasz sem jutott eszembe, amit ő azonn<strong>al</strong> ki is használt.<br />
— Nem mehetek többé sehova, mert nem tudják elfogadni, hogy nekem nem kell! Szidnak<br />
és leckéztetnek. A barátnőm is jól összeszidott. Azt mondta, hálásnak kellene lennem a lega<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>óbb<br />
udvariasságért is. Régebben tudtam is. Örülni. Vagy ha örülni nem is, de leg<strong>al</strong>ább<br />
hálásnak lenni. Hogy m<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>yen szerencsés vagyok! Ki hitte volna! — mondogattam. De ma már<br />
nem megy. Túl nagy ez az adósságteher. Ennek így semmi értelme. Már nem is emlékszem,<br />
mi lett volna az értelme.<br />
121
122<br />
Satu Taskinen<br />
Frau Berger belesüppedt a székbe, és lecsúszott, és csak csúszott lefelé. Muszáj volt odamennem<br />
hozzá, hogy megtartsam, de ő rám kiáltott, hogy hagyjam békén.<br />
— Hadd csússzak csak le! Le. Le akarok csúszni, eltűnni egy p<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lanatra ebben a lyukban,<br />
elrejtőzni, megpihenni, egy percig nem itt lenni, úgy tenni, mintha nem is léteznék!<br />
Megijedtem.<br />
A szobába beh<strong>al</strong>latszott a televízió. Keeping Up Appearances. Egy új rész kezdődött. Az<br />
elején mindig megjelent egy gumikesztyűs kéz, és k<strong>iv</strong>ett egy tejesüveget az üres mosogatógépből.<br />
Egyik epizód követi a másikat, végtelenül, véletlenszerű sorrendben, így <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ogramozták<br />
be a gépet. Kértem Frau Bergert, bocsásson meg, nem úgy gondoltam, ahogy mondtam,<br />
szinte sosem úgy gondolom. Szívesen vagyok a társaságában, és nagyon szeretném, ha<br />
visszaülne a székre, egyált<strong>al</strong>án nem mindegy, a széken ül-e vagy ernyedten hever a padlón,<br />
ami ráadásul hideg is, engedje meg, hogy felsegítsem. És ez <strong>al</strong>k<strong>al</strong>omm<strong>al</strong> megengedte, ami<br />
egyált<strong>al</strong>án nem volt magától értetődő dolog, ha fi gyelembe vesszük, m<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>yen hangosan kiabált<br />
és ütött engem is, meg saját magát is. És azt is kérte, hogy üssem meg, megmutatta,<br />
hogy hol. Ha az embert azon a helyen éri ütés, egy másodperc <strong>al</strong>att a földön van, hamarabb<br />
is, mint egy másodperc. Vajon komolyan gondolta a kéré<strong>st</strong>? Karjánál fogva visszahúztam<br />
Frau Bergert a székre, ő kifújta az orrát.<br />
— Hol is tartottam? — kérdezte, és rendezgetni kezdte a kárty<strong>al</strong>apokat.<br />
A konyhában javában küzdöttem a tejszínes fl akonn<strong>al</strong>, mikor rájöttem, hogy én már<br />
elkészítettem a tejszínhabot. Igen, itt a kész, tökéletes, keményre felvert hab, egy felhőszerű<br />
képződmény, amelyet muszáj k<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>yuggatni, formázni. Meglehetősen konfúz vagyok. Nyoma<br />
sincs bennem a rendszerességnek. És állandóan kapkodok. Ilyenek az érzelmi <strong>al</strong>apon<br />
működő emberek.<br />
A<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>opó, tőkéletesség.<br />
Kovács Ott<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ia fordítása
En Tipis, Cy<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>us<br />
Chri<strong>st</strong>os Toulouras<br />
The novel describes the downf<strong>al</strong>l of a once <strong>st</strong>rong fam<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>y of squires<br />
in Southern Spain, <strong>du</strong>ring Franco’s dictatorship. The <strong>st</strong>ory is narrated<br />
through the eyes of a twelve-year-old boy who is a member of<br />
the fam<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>y. His uncle’s disappearance is another blow for the fam<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>y<br />
who is forced to enter a new dimension fi lled with extreme anxiety.<br />
They have to face the unknown, the people around them, but mo<strong>st</strong><br />
importantly, their inner world. The fam<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>y appears to be suff ering<br />
and <strong>al</strong>mo<strong>st</strong> collapsing <strong>du</strong>ring a long and emotion<strong>al</strong> journey of loss.<br />
Chri<strong>st</strong>os Toulouras was born in Famagu<strong>st</strong>a in 1973. He <strong>st</strong>udied<br />
Business Admini<strong>st</strong>ration and Tourism abroad. He <strong>st</strong>arted to write in<br />
his thirties after returning to Cy<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>us, The novel The Ol<strong>iv</strong>e Plantation of<br />
Tears published with En Tipis Publishing was recommended for the<br />
State Literature Prize in Cy<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>us.<br />
A regény egy v<strong>al</strong>amikor erős nemesi cs<strong>al</strong>ád hanyatlásáról szól<br />
Spanyolország déli részén, a Franco-diktatúra idején. Egy 12 éves fi ú<br />
szemszögéből láttatja a nagybátyja eltűnésével kezdődő, a mágikus<br />
re<strong>al</strong>izmus eszköze<strong>iv</strong>el elbeszélt cs<strong>al</strong>ádtörténetet. A cs<strong>al</strong>ádot majdnem<br />
teljesen felőrli a veszteségekkel teli hosszú, érzelmes utazás,<br />
a szembesülés az ismeretlen külső és belső v<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ágg<strong>al</strong>.<br />
Chri<strong>st</strong>os Toulouras (1973, Famagu<strong>st</strong>a) külföldön folytatott számviteli<br />
és turisztikai tanulmányokat. Ci<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>usra hazatérve harmincas<br />
éveiben kezdett irod<strong>al</strong>omm<strong>al</strong> fogl<strong>al</strong>kozni. A könnyek olajfaültetvénye c.<br />
regényét, amely az En Tipis kiadónál jelent meg, a ci<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>usi állami<br />
irod<strong>al</strong>mi díjra jelölték.
124<br />
Chri<strong>st</strong>os Toulouras<br />
Ο ΕΛΑΙΩΝΑΣ ΤΩΝ ΔΑΚΡΥΩΝ<br />
Εκείνη τη μέρα τα σκυλιά του παππού μου ήταν σαν να είχαν μεταδώσει και στα<br />
υπόλοιπα σκυλιά του χωριού τη μανία να αλυχτούν ανήσυχα. Ακούγονταν όλα μαζί<br />
ασταμάτητα και δεν μπορούσε να σκεφτεί κανείς για ποιο πράγμα γινόταν όλη εκείνη<br />
η φασαρία. Διασχίζοντας τον ελαιώνα για να πάω στο ποτάμι με τους φίλους μου,<br />
άκουσα να το συζητάνε οι άνθρωποι και σύντομα οι τσιγγάνοι άρχισαν να προβλέπουν<br />
ότι κάτι κακό θα ζύγωνε στο χωριό. Άλλοι έλεγαν πως το κακό ήδη υπήρχε και δεν το<br />
βλέπαμε και άλλοι πως μια αρρώστια των ζώων είχε κολλήσει όλα τα σκυλιά και γι’<br />
αυτό έκαναν έτσι. Μετά το μεσημέρι οι πάντες άρχισαν να ανησυχούν. Λίγο πριν το<br />
σούρουπο η ανησυχία είχε μεγαλώσει τόσο που οι άνθρωποι είχαν σταματήσει ό,τι<br />
έκαναν και περίμεναν τα σκυλιά να σταματήσουν. Κοίταζαν ο ένας τον άλλο στα καφενεία,<br />
στα κουρεία, στα σπίτια και στα δρομάκια του χωριού, αμίλητοι και απορημένοι.<br />
Κάποιοι έδειραν αλύπητα τα σκυλιά τους μέχρι που τα μάτωσαν για να σωπάσουν,<br />
αλλά μάταια. Κάποιοι άλλοι, πιο ενοχλημένοι, τουφέκισαν αδέσποτα και κάποιοι<br />
άσπλαχνοι τα δικά τους. Όσα απέμειναν συνέχιζαν τα ουρλιαχτά, που όσο περνούσε<br />
η ώρα δυνάμωναν και τρόμαζαν τους κατοίκους. Όταν σκοτείνιασε οι κάτοικοι του<br />
χωριού κλείστηκαν στα σπίτια τους και άκουγαν τρομαγμένοι τα σκυλιά δαγκώνοντας<br />
τα χείλη τους. Κανείς δε βγήκε έξω στους δρόμους εκτός από τον τρελό του χωριού, το<br />
Λίτο, που τριγυρνούσε στους δρόμους με το ποδήλατο και σιγομιλώντας προσπαθούσε<br />
να καθησυχάσει τα ζώα.<br />
Εκείνη τη μέρα εγώ γύρισα σπίτι από τον ποταμό, μετά από μια πολύ ελεύθερη<br />
μέρα που μου έδωσαν οι δικοί μου, ίσως για να με αποζημιώσουν λόγω της κακομεταχείρισης,<br />
που είχα υποστεί από τη Στεφάνια τις προηγούμενες μέρες. Έσφιξα γερά<br />
την βρεγμένη μου φανέλα έξω από την κουζίνα για πολλοστή φορά, έτσι ώστε να μην<br />
βρέξω τα πατώματα στο σπίτι. Μαζί με τον Ραούλ και τον Μάξιμο είχαμε πάει στο<br />
ποτάμι από το πρωί δήθεν για να τσακώσουμε βατράχους, αλλά οι πραγματικοί λόγοι<br />
της εξόρμησής μας ήταν να κάνουμε μπάνιο και να δούμε μια πανέμορφη γυναίκα που<br />
ζούσε στις όχθες του ποταμού, την Πηνελόπη. Kυκλοφορούσαν φήμες ότι τα μεσημέρια<br />
λουζόταν γυμνή στα δροσερά νερά του ποταμού και αυτό μας κέντρισε το ενδιαφέρον,<br />
περισσότερο από οτιδήποτε άλλο. Δυστυχώς δεν την είδαμε ούτε εκείνη τη μέρα,<br />
όπως ούτε και καμιά άλλη μέρα, αλλά περάσαμε πολύ ωραία. Ρίξαμε αρκετές πέτρες<br />
στο ποτάμι, τσακώσαμε μεγάλα πράσινα, χοντρά βατράχια, πετροβολήσαμε μια αλεπού<br />
που ξεπετάχτηκε από τα χόρτα και λύσαμε μια βαρκούλα κάποιου φουκαρά που<br />
ήταν δεμένη σε ένα ξύλινο πάσσαλο στην όχθη. Aφού εκτονωθήκαμε και ηρεμήσαμε,<br />
βγάλαμε τα ρούχα μας και βουτήξαμε στα νερά, αφήνοντας ανάσκελα τα σώματά μας<br />
να τα πάρει το ποτάμι. Για αρκετή ώρα μείναμε σιωπηλοί, με κλειστά τα μάτια, καθώς<br />
ο ήλιος μας έκαιγε τα πρόσωπα και μας έκανε να βλέπουμε ένα παράξενο κόκκινο<br />
χρώμα κάτω από τα βλέφαρά μας. Aισθανθήκαμε τους παλμούς της ζωής γύρω από το<br />
ποτάμι και αφουγκραστήκαμε, με προσοχή και δέος, τη σύνθεση των ήχων της: τους<br />
τζίτζικες να εκφράζουν ασταμάτητα τη χαρά τους, τα πουλιά να κελαηδούν ελεύθερα<br />
και δυνατά, τις χελώνες και τα φίδια να σέρνονται στα χόρτα, τα ζώα των κοπαδιών να
περνούν και να βελάζουν ανέμελα, το νερό να κυλά κελλαρυστό ανάμεσα στις πέτρες<br />
και τις καλαμιές, και μυρίσαμε τη διακριτική μυρωδιά των λουλουδιών και των χόρτων,<br />
που διαχεόταν από τις όχθες του ποταμού στην ατμόσφαιρα σαν θυμίαμα ζωής.<br />
Tότε δεν μπορούσα να συνειδητοποιήσω την ομορφιά εκείνων των στιγμών. Έπειτα<br />
από εκείνο το πρωινό όλα άλλαξαν και στη μνήμη μου ερχόταν συχνά σαν μια όαση<br />
μέχρι που αντιλήφθηκα ότι ήταν το τελευταίο της ξέγνοιαστης ζωής μου. Ήταν σαν<br />
την τελευταία σπίθα που βγάζουν τα ξύλα στο τζάκι, όταν τα σκαλίζουμε για να κρατηθεί<br />
η στερνή φλόγα. Υπήρξαν βέβαια και άλλα πρωινά χαράς και ανεμελιάς, αλλά<br />
με ίχνη έγνοιας και αγωνίας. Όσο περνούσε ο καιρός και άρχιζα να ζω τις προσωπικές<br />
μου δυσκολίες στο σχολείο, στη δουλειά αργότερα, στη ζωή γενικότερα, αυτά τα ίχνη<br />
πλήθαιναν μέχρι που η ξεγνοιασιά έκανε φτερά και δεν κρατούσε ποτέ όσο εκείνο<br />
το πρωινό του δωδέκατου χρόνου της ζωής μου. Eρχόταν και, πριν την αισθανθώ,<br />
χανόταν. Σιγά-σιγά έπαιρνα ρόλο πρωταγωνιστή και αντιλαμβανόμουν καλύτερα την<br />
έκταση της τραγωδίας που έζησε η οικογένειά μου. Tο πρωινό εκείνο στο ποτάμι, μου<br />
φαινόταν, όμως, όλο και περισσότερο να ανήκει σε μια άλλη μου ζωή παραμένοντας<br />
πάντα το πιο ευχάριστο από όλα στη μνήμη μου.<br />
The Ol<strong>iv</strong>e Plantation of Tears<br />
En Tipis, Cy<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>us<br />
That day, my grandfather’s dogs behaved <strong>st</strong>rangely, as if they had passed on their raging<br />
bark to the re<strong>st</strong> of the v<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lage’s dogs. All the dogs were barking without taking any pause<br />
wh<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>e everybody kept wondering what <strong>al</strong>l this fuss was about. Wh<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>e I was w<strong>al</strong>king through<br />
the ol<strong>iv</strong>e grove to meet my friends at the r<strong>iv</strong>er, I heard people discussing this <strong>st</strong>range event,<br />
and soon after that, the gypsies <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>edicted that a bad fortune was about to fi nd the v<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lage.<br />
Others claimed that something ev<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong> had <strong>al</strong>ready been <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>esent but no one could see it yet,<br />
wh<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>e others thought that the behavior of the dogs was <strong>du</strong>e to a virus among<strong>st</strong> the anim<strong>al</strong>s.<br />
After midday, everybody in the v<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lage <strong>st</strong>arted worrying. Ju<strong>st</strong> before nightf<strong>al</strong>l, people’s<br />
concern was so intense that they could do nothing but wait for the dogs to <strong>st</strong>op barking.<br />
Mo<strong>st</strong> of them kept wandering around in the <strong>st</strong>reets, in the coff ee shops, the barber shops<br />
or <strong>st</strong>ayed in their houses <strong>st</strong>aring at each other with wonder, in s<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ence. There were people<br />
who even beat up their dogs so hard unt<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong> the poor anim<strong>al</strong>s <strong>st</strong>arted bleeding, but in vain;<br />
they did not <strong>st</strong>op barking. Some people, who were re<strong>al</strong>ly irritated by the noise, shot the<br />
<strong>st</strong>rayed dogs wh<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>e some others, who could only be described as heartless, shot their own<br />
dogs. The remaining anim<strong>al</strong>s kept howling louder and louder scaring of the inhabitants<br />
of the v<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lage. When it was fi n<strong>al</strong>ly dark, the v<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lagers scared to death remained terrorized,<br />
locked in their houses, biting their lips wh<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>e li<strong>st</strong>ening to the dogs. No one was out in the<br />
<strong>st</strong>reets; only Lido, the v<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lage’s fool who was wandering around on his bike whispering to<br />
the dogs, trying to c<strong>al</strong>m them down.<br />
I on the other hand, came back from the r<strong>iv</strong>er after enjoying my day off , which my fam<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>y<br />
gave me possibly to compensate for the mi<strong>st</strong>reatment that I had suff ered from Stephania<br />
in the pa<strong>st</strong> few days. I repeatedly squeezed my wet t-shirt hard outside the kitchen so that<br />
I wouldn’t wet the fl oor. I was at the r<strong>iv</strong>er early in the morning with Raoul and Maxim<br />
125
126<br />
Chri<strong>st</strong>os Toulouras<br />
supposedly to catch up frogs, but the re<strong>al</strong> reason of our day trip was to swim and watch a<br />
beautiful woman, Penelope, who l<strong>iv</strong>ed by the side of the r<strong>iv</strong>er. Rumors were s<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ead about<br />
her attention-grabbing habit. She used to bathe naked in the fresh waters of the r<strong>iv</strong>er at<br />
noon and that was what triggered our intere<strong>st</strong> the mo<strong>st</strong>. Unfortunately, we did not see her<br />
that day, or on any other day, but <strong>st</strong><<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>l we had a great time. We threw a lot of <strong>st</strong>ones into the<br />
r<strong>iv</strong>er, caught a number of green, fat frogs and <strong>st</strong>oned a fox that appeared from the foliage.<br />
We <strong>al</strong>so loosened a wretched man’s sm<strong>al</strong>l boat, which was tied up on a wooden bar on the<br />
coa<strong>st</strong>. After we broke free and c<strong>al</strong>med down, we took off our clothes and d<strong>iv</strong>ed into the<br />
water wh<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>e our relaxed bodies were fl oating on the surface, drifting <strong>al</strong>ong the r<strong>iv</strong>er. We<br />
remained s<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ent for a wh<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>e with our eyes closed wh<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>e the sun was burning our faces; hence<br />
creating a <strong>st</strong>range red colour under our eyelids. We could re<strong>al</strong>ly feel the pulse of life around<br />
the r<strong>iv</strong>er wh<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>e we were li<strong>st</strong>ening carefully with awe to the composition of its sounds: the<br />
cicadas ex<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>essing their endless joy, the birds singing freely and loudly, the turtles and the<br />
snakes moving on the grass, the fl ocks passing by wh<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>e they were blatting cheerfully, the<br />
water running and murmuring among<strong>st</strong> the <strong>st</strong>ones and the reeds. Furthermore, we smelled<br />
the di<strong>st</strong>inct aroma of the fl owers and the other greenery that was coming from the banks<br />
of the r<strong>iv</strong>er, fi lling the atmosphere like the incense of life.<br />
I could not under<strong>st</strong>and at that time how exquisite those moments were. However, after<br />
that morning everything changed and <strong>al</strong>l those moments kept returning in my mind like<br />
an oasis. It was then that I re<strong>al</strong>ized that that morning was the la<strong>st</strong> of my carefree life. It<br />
was like the la<strong>st</strong> spark of fi rewood in a fi replace when <strong>st</strong>irred to keep the la<strong>st</strong> fl ame burning.<br />
There were surely some other enjoyable mornings but none of these were without traces of<br />
<strong>st</strong>ress and anxiety. As time was passing by, I was going through some person<strong>al</strong> diffi culties,<br />
fi r<strong>st</strong> at school and later in my job, which were multiplying unt<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong> the carefree life I used to<br />
enjoy <strong>al</strong>mo<strong>st</strong> vanished and never la<strong>st</strong>ed as much as in that morning of the twelfth year of<br />
my life. That carefree feeling used to come, but it would go away before fully sensing it.<br />
That morning at the r<strong>iv</strong>er though, seemed as if it belonged to a <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>evious life, <strong>st</strong>aying forever<br />
in my memory as the mo<strong>st</strong> pleasant.<br />
A könnyek olajf<strong>al</strong>igete<br />
Azon a napon a nagyapám kutyái mintha a f<strong>al</strong>u összes kutyáját megfertőzték volna, olyan<br />
idegesen ugattak mind. Egyszerre lehetett h<strong>al</strong>lani mindet, megállás nélkül, el nem tudta<br />
képzelni az ember, hogy mi történhetett, mire föl ez az éktelen zenebona. Az olajf<strong>al</strong>igeten<br />
keresztül éppen a folyóhoz tartottam a barátaimm<strong>al</strong>, h<strong>al</strong>lottam, hogy az emberek nagy<br />
vitatkozásban vannak, a cigányok meg már előre látni vélték, hogy v<strong>al</strong>ami nagy baj jön<br />
a f<strong>al</strong>ura. Mások azt mondták, már itt is a baj, csak nem vettük észre, megint mások meg<br />
hogy a többi állatról átterjedt a betegség az összes kutyára, attól lettek <<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>yenek. Dél után<br />
minden létezőn úrrá lett a nyugt<strong>al</strong>anság. Nem sokk<strong>al</strong> <strong>al</strong>konyat előtt akkora méreteket öltött,<br />
hogy az emberek abbahagyták, amit éppen csináltak, és arra vártak, hogy a kutyák is hagyják<br />
végre abba az ugatá<strong>st</strong>. Nem beszéltek, csak néztek egymásra hüledezve, a kávéházban,<br />
a borbélynál, otthon, a házukban, a f<strong>al</strong>u utcáin. Olyik-másik kíméletlenül véresre verte
En Tipis, Cy<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>us<br />
a kutyáját, hogy hagyja végre abba, de hiába. A többiek, akiket jobban zavart, agyonlőtték<br />
a gazdátlanokat, az érzéketlenebbje még a sajátját is. A megmaradt kutyák tovább ugattak,<br />
ahogy a torkukon kifért, ahogy múlt az idő, egyre hangosabban, a f<strong>al</strong>ubeliek azt sem tudták,<br />
hová legyenek ijedtükben. Mikor besötétedett, bezárkóztak a házaikba, és ajkukat harapdálva<br />
h<strong>al</strong>lgatták rémülten a kutyákat. Senki nem merészkedett ki az utcára, csak Lito, a f<strong>al</strong>u<br />
bolondja rótta kerékpárjáv<strong>al</strong> az utcákat, és csendes szóv<strong>al</strong> <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>óbálta csitítgatni a kutyákat.<br />
Aznap éppen hazafelé tartottam a folyóról, egész na<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>a elengedtek a szüleim, szabad<br />
voltam, t<strong>al</strong>án azz<strong>al</strong> akartak kárpótolni, amiért nem sokk<strong>al</strong> előtte v<strong>al</strong>amelyik nap kikaptam<br />
Stefaniától. Jól kicsavartam az <strong>al</strong>sótrikómat a konyha előtt, nehogy összevizezzem a házban<br />
a padlót. Raúll<strong>al</strong> és Máximóv<strong>al</strong> mentünk le még reggel a folyóra, azz<strong>al</strong> az ürüggyel,<br />
hogy békára vadászunk, ám a v<strong>al</strong>ódi célunk az volt, hogy fürödjünk, és hogy meglessük<br />
a gyönyörű Penelopét, aki a folyóparton lakott. Legendák keringtek róla, hogy délben meztelenül<br />
fürdik a jéghideg folyóvízben, és ez mindennél jobban megmozgatta a fantáziánkat.<br />
Sajnos aznap nem láttuk, igaz, máskor sem, viszont nagyon jól éreztük magunkat. Jó sok<br />
követ belehajigáltunk a folyóba, hat<strong>al</strong>mas, kövér, zöld békákat t<strong>al</strong>áltunk el, megdobáltunk<br />
egy nyulat is, mire a fűből előugrott, és elkötöttük egy szerencsétlen ember csónakját, ami<br />
a parton egy facölöphöz volt kikötve. Miután <strong>al</strong>ábbhagyott bennünk az izg<strong>al</strong>om, és lecs<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lapodtunk,<br />
levetkőztünk, és beleugrottunk a vízbe, hanyatt feküdtünk, és vitettük magunkat<br />
a sodráss<strong>al</strong>. Sokáig csendben voltunk, behunyt szemmel, egész addig, amíg a tűző nap<br />
égetni nem kezdte az arcunkat, és furcsa vöröses színt nem láttunk csukott szemhéjunk<br />
mögött. Éreztük az élet lüktetését magunk körül a folyón, és lenyűgözve, odaadó fi gyelemmel<br />
fürkésztük neszeit: a szünet nélkül örömüket hirdetve éneklő kabócákat, a szabadságuk<br />
mámorában hangosan fütyörésző madarakat, a teknősöket és a fű között kúszó<br />
kígyókat, a nyájat, az egykedvűen bégető birkákat a nyájból, a kövek és a nádszárak között<br />
csörgedező víz hangját, magunkba szippantottuk a folyóparti kertekben szelíden megbúvó<br />
virágok <<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>latát, mely úgy terjengett a levegőben, akár a az élet tömjénfü<strong>st</strong>je.<br />
Akkor nem is fogtam fel, mennyire szép perceket élhetek át. Ez után a délelőtt után<br />
minden olyan más lett, és később is mindig úgy emlékeztem vissza rá, mint a gondt<strong>al</strong>anság<br />
szigetén eltöltött időre, mert az volt az utolsó <<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>yen gondt<strong>al</strong>an időszak az életemből. Mint<br />
amikor az utolsó szikra lobban fel a kályhában, ha összébb húzzuk a fát, hogy megtartsa<br />
a ki<strong>al</strong>udni készülő lángot. Voltak persze még örömteli, felhőtlen napjaim, de mindbe nyugt<strong>al</strong>anság<br />
és gond vegyült. Ahogy telt-múlt az idő, és kezdődtek személyes nehézségeim az<br />
iskolában, aztán később a munkahelyemen, meg úgy ált<strong>al</strong>ában az életben, az emléknyomok<br />
nagyra nőttek bennem, a gondt<strong>al</strong>anság szárnyakat növesztett, és sosem addig tartott,<br />
ameddig tizenkettedik életévemnek az az egy délelőttje. Előjött, majd mielőtt átérezhettem<br />
volna, megint szertefoszlott. Lassan főszerepet kezdtem játszani, és jobban átéreztem a cs<strong>al</strong>ádomra<br />
nehezedő tragédia súlyát.<br />
Pávai Patak Márta fordítása<br />
127
Hanne Højgaard Viemose<br />
An introverted and sexu<strong>al</strong>ly confused 19-year-old girl, Anne, is the<br />
main character and the fem<strong>al</strong>e fi r<strong>st</strong> person narrator in the novel<br />
Hannah. She has many features in common with her author. Anne on<br />
a journey of self-discovery is on the run from both Denmark’s norms<br />
and her own sexu<strong>al</strong>ity. She on an extended backpacker trip spends<br />
her days working hard at a banana plantation in Au<strong>st</strong>r<strong>al</strong>ia. The novel<br />
is a <strong>st</strong>ory of a young person who c<strong>al</strong>led herself Hans when she was<br />
a ch<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>d and who fell apart when she grew brea<strong>st</strong>s and turned into<br />
Anne. The novel ends on a kind of symbolic he<strong>al</strong>ing where Hans and<br />
Anne fuse together as Hannah.<br />
Hanne Højgaard Viemose was born in Frederikshavn in 1977. She<br />
<strong>st</strong>udied anthropology at the Un<strong>iv</strong>ersity of Aarhus and <strong>al</strong>so gra<strong>du</strong>ated<br />
from The Danish writer’s Academy. Hannah, published in 2<<strong>st</strong>rong>01</<strong>st</strong>rong>1 at<br />
Gyldend<strong>al</strong> Forlag, is her fi r<strong>st</strong> novel.<br />
Anne, az introvertált, nemi identitászavarr<strong>al</strong> küzdő tizenk<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>enc éves<br />
lány a főszereplője és énelbeszélője az életrajzi ihletésű Hannah c.<br />
regénynek. Anne a dán normák és saját nemisége elől menekülve<br />
nek<strong>iv</strong>ág az önfelfedezés rögös útjának. Hosszúra nyúlt hátizsákos<br />
k<strong>al</strong>andozása során elvetődik egy ausztrál banánültetvényre, ahol<br />
kemény munkáv<strong>al</strong> telnek napjai. A fi at<strong>al</strong> lány, aki gyerekkorában<br />
Hansnak nevezte magát, ám személyisége darabokra hullott, mikor<br />
kifejlődött mellei Annévé változtatták, a regény végén önmagára<br />
t<strong>al</strong>ál, a Hannah névben szimbolikusan is eggyé válik Hans és Anne.<br />
Hanne Højgaard Viemose (1977, Frederikshavn) antropológiát<br />
tanult az Aarhusi Egyetemen és elvégezte a Dán Íróakadémiát.<br />
Hannah c. első regénye a Gyldend<strong>al</strong> Kiadónáj jelent meg 2<<strong>st</strong>rong>01</<strong>st</strong>rong>1-ben.<br />
Gyldend<strong>al</strong>, Denmark
Hannah<br />
Gyldend<strong>al</strong>, Denmark<br />
Jeg arbejdede engang på en bananplantage uden for Tully i det nordlige Queensland. Tully,<br />
der ikke var et <strong>st</strong>ed for en pige som mig. Get out of that place sweetie, sagde Don<strong>al</strong>d og <strong>st</strong>ak mig<br />
mit pas, da jeg vendte t<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>bage t<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong> Bundaberg for at bet<strong>al</strong>e min gæld. Han virkede slet ikke<br />
overrasket, da jeg <strong>st</strong>od der og rakte ham pengene. Det var otte måneder siden, jeg <strong>st</strong>ak af.<br />
Det overraskede mig, at han havde en mening om den sag, men på en måde havde han<br />
ret. Tully var ikke et <strong>st</strong>ed, man slog sig ned, hvis man ikke havde sine grunde. Det var det<br />
våde<strong>st</strong>e <strong>st</strong>ed i Au<strong>st</strong>r<strong>al</strong>ien, an fl ække gemt væk mellem masser af bananplantager, m<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lioner<br />
af sukkerrør og regnskove, der bølgede helt ud t<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong> havet. De lok<strong>al</strong>e slog sig på fl asken hver<br />
ene<strong>st</strong>e payday, fredag efter fi re, og man fi k nemt nogle tæsk, der skulle ikke meget t<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>.<br />
Det var Torres Stræde-øboere, aborigin<strong>al</strong>s fra Tully og Yarrabah og en blandet fl ok hvide<br />
au<strong>st</strong>r<strong>al</strong>iere, de fl e<strong>st</strong>e af dem rednecks, hvis l<strong>iv</strong> var kørt af sporet i andre ender af landet.<br />
Hert<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong> kom en pæn portion kiwier, både maorier og hvide, og backpackere som mig.<br />
Man drak Four X af cooler og gik med bare tæer og T-shirts t<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong> en dollar.<br />
Når pubben lokkede klokken tolv, kørte man t<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong> Country Club <<strong>st</strong>rong>Fe</<strong>st</strong>rong>luga i en kasseret truck fra<br />
Chiquitas, <strong>st</strong>enede rundt i et rungende lok<strong>al</strong>e af beton t<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong> Dirty Old Town, vendte de samme<br />
plader med S<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ing<strong>st</strong>een og Met<strong>al</strong>lica. Man røg sig skæv og drak, t<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong> man tumlede om, elle ud<br />
for at kn<strong>al</strong>de en t<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>fældig fra plantagen på fl odbrinken på den anden side af vejen, t<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong> latterfuglen<br />
kookaburra lod it morgenskrål lyde over sukkerrørene, regnskovene og bananplantagerne.<br />
Her boede jeg the me<strong>st</strong>e af et år i en campingvogn på den anden side af jernbanen, hvor<br />
tipvognene blev læsset med sukkerrør og kørt ind på fabrikken. Jeg v<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong> ikke sige, at jeg slog<br />
mig ned, men jeg lagde heller ingen planer om at rejse, blev ligesom bare hængende uden at<br />
tage <strong>st</strong><<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ling t<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>, hvad der skulle ske.<br />
Jeg kom t<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong> Tully med B<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ly og Flin og Gary. Gary, som slet ikke hed Gary, men det havde vi<br />
vænnet os t<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>, så det blev han ved med at hedde for os. Det var noget med en far, der var<br />
fransk, og man fi k ikke en arbejd<strong>st</strong><<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ladelse, som gj<strong>al</strong>dt i Au<strong>st</strong>r<strong>al</strong>ien uden videre, hvis man<br />
ikke havde et Commonwe<strong>al</strong>th-pas. Men man kunne lade som om, de v<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>le ikke <strong>al</strong>tid se det,<br />
og Gary kunne snyde med accenten, han havde boet i London, det sagde han i hvert f<strong>al</strong>d,<br />
han sagde, han var brite.<br />
Jeg v<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>le gerne have gjort det samme, jeg var ret god t<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong> at lyve, men der var det med<br />
s<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>oget, jeg kunne næ<strong>st</strong>en ingen engelske ord, min engelsklærer i gymnasiet var en idiot,<br />
jeg kunne ikke lide ham, at det var helt åbenly<strong>st</strong>, at han heller ikke brød sig om mig, så jeg<br />
holdt mig så vidt muligt væk fra hans timer. Da jeg heller ikke brugte tid på fjernsyn eller<br />
computersp<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>, lå det engelske s<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>og om ikke uberørt foran mig så i hvert f<strong>al</strong>d uudforsket,<br />
et kæmpemæssigt outback, ved min ankom<strong>st</strong> t<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong> Au<strong>st</strong>r<strong>al</strong>ien. Dert<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong> kom <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>oblemet med de<br />
s<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>oglige variationer, jeg havde svært ved de irske og au<strong>st</strong>r<strong>al</strong>ske accenter, og mange af de<br />
britiske di<strong>al</strong>ekter lød så underlige for mig, at jeg slet ikke for<strong>st</strong>od, der var t<strong>al</strong>e om engelsk.<br />
Jeg for<strong>st</strong>od ikke, hvad det betød, når folk sagde, de var buckered eller knackered efter<br />
arbejde, og jeg vid<strong>st</strong>e <strong>al</strong>drig, om folk forventede, at jeg <strong>st</strong>oppede op og svarede med fl ere<br />
sætninger, når jeg mødte dem på gaden, og de sagde how is it going eller hanging i <strong>st</strong>edet for hej.<br />
129
130<br />
Hanne Højgaard Viemose<br />
På samme måde var det med hooker og hummper, der gik fl ere år, før det gik op for mig, at<br />
en hooker ikke bare er en kvinde, der går rundt i bananerne med machete og hook, en sabel<br />
på skaft, og rydder op i plantagen, hugger gamle planter ned og dem af de unge, der er for<br />
mange, de planter der skyder op uden for rækkerne, syge blade af de modne <strong>st</strong>ruttende planter,<br />
som har bananerne hængende i ordentlige klynger fra kernen, som vokser ud i toppen<br />
mellem de kæmpemæssige blade, bøjet ud t<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong> den ene side, vokser længere, t<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong> den hænger,<br />
t<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong> blom<strong>st</strong>ens blade f<strong>al</strong>der af, og de spæde bananer indenunder <strong>st</strong>ritter ud i klaser som fi nger.<br />
Og humperne, de unge mænd, der løber frem og t<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>bage mellem tra<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>eren og bananplanterne<br />
dagen igennem, med bundter på op imod 100 kg på deres skuldre. De kommer selvfølgeligt<br />
t<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong> at humpe, det er sådan, det føles, og det var den ene<strong>st</strong>e betydning af ordet, jeg<br />
kendte, selvom den anden lå lige for, ikke mind<strong>st</strong> i et samfund som Tully, for slet ikke at<br />
t<strong>al</strong>e om i de britiske backpackeres sjofl ende munde.<br />
Kneppe, bolle, kn<strong>al</strong>de, pule, ruske, <strong>du</strong>ske, der var med garanti endnu fl ere ord med<br />
samme betydning på engelsk.<br />
Jeg skulle ikke noget i Au<strong>st</strong>r<strong>al</strong>ien, ligesom jeg ikke skulle noget nogen <strong>st</strong>eder, jeg havde<br />
ingen særlige ideer om, hvad jeg v<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>le med mit l<strong>iv</strong>, bortset fra en fore<strong>st</strong><<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ling om at være<br />
fri, det var noget, jeg havde hørt om. Jeg syntes <strong>al</strong>tid, der havde været noget, der snærede,<br />
gjorde min muskler spændte og <strong>st</strong><strong>iv</strong>e og fi k mig t<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong> at spæne ud over marken.<br />
At det blev netop Au<strong>st</strong>r<strong>al</strong>ien, skyldtes en t<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>fældighed en aften i Alperne, det var oktober,<br />
jeg havde arbejdet på Re<strong>st</strong>aurant Linde sommeren over, der var kun en måned t<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>bage<br />
af min kontrakt, jeg havde ingen planer om at forlænge. Der kom turi<strong>st</strong>er fra Sydney, der<br />
havde ikke været udlændinge på re<strong>st</strong>auranten siden gemsejagten var slut, skisæsonen <strong>st</strong>artede<br />
ikke før t<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong> januar, og jeg følte, jeg befandt mig i et vakuum.<br />
Manden spurgte, om jeg <strong>al</strong>drig havde været down under. Konen sagde, det var nemt nok<br />
at fi nde arbejde der, at der kom mange unge mennesker som mig.<br />
Hannah<br />
I once worked on a banana plantation outside of Tully in northern Queensland. Tully was<br />
not a place for a girl like me. — Get out of that place, sweetie, Don<strong>al</strong>d said and handed me<br />
my passport when I returned to Bundaberg to pay off my debt. He didn’t seem sur<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ised<br />
at <strong>al</strong>l when I showed up and gave him the money. It had been eight months since I ran off .<br />
It sur<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ised me that he had an opinion about it, but in a way he was right. Tully wasn’t a<br />
place to settle down if didn’t have a reason to. It was the wette<strong>st</strong> place in Au<strong>st</strong>r<strong>al</strong>ia, a sm<strong>al</strong>l<br />
town hidden among the mass of banana plantations, m<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lions of sugarcane fi elds and rain<br />
fore<strong>st</strong>s that fl owed right out to the sea. The loc<strong>al</strong>s took to the bottle every single payday,<br />
Friday after four, and you eas<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>y ran into rough <strong>st</strong>uff , it didn’t take much.<br />
They were Torres Strait Islanders, aborigin<strong>al</strong>s from Tully and Yarrabah and a mixed<br />
bunch of white Au<strong>st</strong>r<strong>al</strong>ians, mo<strong>st</strong> of them rednecks whose l<strong>iv</strong>es were off the track in other<br />
parts of the country. Plus a good portion of Kiwis, both Maoris and whites, and backpackers<br />
like me.
Gyldend<strong>al</strong>, Denmark<br />
You drank Four X from coolers and went barefoot wearing a one-dollar T-shirt.<br />
When the pub closed a midnight, you drove to the <<strong>st</strong>rong>Fe</<strong>st</strong>rong>luga Country Club in a wreck of a<br />
truck from Chiquita, <strong>st</strong>oned around in a booming concrete joint to “Dirty Old Town”, played<br />
the same S<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ing<strong>st</strong>een and Met<strong>al</strong>lica records. You smoked yourself twi<strong>st</strong>ed and drank unt<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong><br />
you fell down or went out to b<strong>al</strong>l somebody or other from the plantation, on the cliff over<br />
the r<strong>iv</strong>er across the <strong>st</strong>reet unt<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong> the laughing bird kookaburra screamed its morning c<strong>al</strong>l out<br />
over the sugar cane, rain fore<strong>st</strong>s, and banana plantations.<br />
I l<strong>iv</strong>ed there mo<strong>st</strong> of one year in a camper on the other side of the ra<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>road tracks where<br />
the <strong>du</strong>mp trucks were loaded with sugar cane and dr<strong>iv</strong>en to the factory. I won’t say that<br />
I settled there but neither did I make any plans to move on, ju<strong>st</strong> hung on without making<br />
up my mind what should happen next.<br />
I came to Tully with B<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ly and Flin and Gary. Gary, whose name wasn’t Gary, but we got used<br />
to that so that’s what we c<strong>al</strong>led him. There was something about a French father and you<br />
didn’t get a v<strong>al</strong>id work permit in Au<strong>st</strong>r<strong>al</strong>ia if you didn’t have a Commonwe<strong>al</strong>th passport. But<br />
you could fake it, they wouldn’t <strong>al</strong>ways notice, and Gary could do the accent, he’d l<strong>iv</strong>ed in<br />
London, that’s what he said anyway, he said he was a Brit.<br />
I would have liked to do that too, I was good at lying, but there was the language,<br />
I didn’t have much English, my English teacher in high school was an idiot, I didn’t like<br />
him, and that was <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>etty clear, and he didn’t care for me either, so I cut his classes whenever<br />
I could. Since I didn’t spend time watching TV or playing computer games either, the<br />
English language lay, if not untouched before me, anyway unexplored, an enormous outback<br />
when I arr<strong>iv</strong>ed in Au<strong>st</strong>r<strong>al</strong>ia. Plus there was the <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>oblem of the lingui<strong>st</strong>ic variations,<br />
I had trouble under<strong>st</strong>anding the Irish and Au<strong>st</strong>r<strong>al</strong>ian accents, and many of the British<br />
di<strong>al</strong>ects sounded so <strong>st</strong>range to me that I couldn’t even hear they were English.<br />
I didn’t under<strong>st</strong>and what it meant when people said they were buckered or naked after<br />
work, and I never knew whether people expected me to <strong>st</strong>op and answer with more sentences<br />
when I met them on the <strong>st</strong>reet and they said how’s it hanging in<strong>st</strong>ead of hi.<br />
It was the same with hooker and humper, it was sever<strong>al</strong> years before I re<strong>al</strong>ized that a hooker<br />
is a <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>o<strong>st</strong>itute and not ju<strong>st</strong> a woman who went round the bananas with a machete and hook, a<br />
saber with handle, clearing up on the plantation, hooking old plants down and young ones that<br />
are too numerous, the plants that shoot up beyond reach, hack sick leaves off the mature he<strong>al</strong>thy<br />
plants that have bananas hanging in regular bunches from the <strong>st</strong>em that grows out from the<br />
top between the huge leaves, leaning out the one side, growing longer unt<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong> it hangs, unt<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong> the<br />
fl ower’s blades f<strong>al</strong>l off , and the young bananas underneath <strong>st</strong>ick out in bunches like fi ngers.<br />
And the humpers, the young men who run back and forth between the tra<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>er and the<br />
banana plantation throughout the day with bunches weighing as much as two hundred<br />
pounds on their shoulders. They certainly <strong>st</strong>art limping, that’s how it feels, and that was the<br />
only meaning of the word that I knew, from the Danish for limp, even if the other meaning<br />
was right there in a place like Tully not to mention in the British backpackers’ dirty mouths.<br />
Hump, b<strong>al</strong>l, bang, pork, poke, grope, there were surely many more words with the same<br />
meaning in English.<br />
I didn’t have anything I had to do in Au<strong>st</strong>r<strong>al</strong>ia, ju<strong>st</strong> as I didn’t have anything I had to do<br />
anywhere, I didn’t have any particular idea what I wanted to do with my life apart from a<br />
131
132<br />
Hanne Højgaard Viemose<br />
feeling of being free, something I’d heard about. I <strong>al</strong>ways felt that there was something binding<br />
me, making my muscles tight and <strong>st</strong>iff , making me want to bolt right out over the fi eld.<br />
That I chose Au<strong>st</strong>r<strong>al</strong>ia was <strong>du</strong>e to a coincidence one evening in the Alps, it was October,<br />
I had spent the summer working in the Re<strong>st</strong>aurant Linde, there was ju<strong>st</strong> one month left<br />
on my contract, and I had no plans to extend it. Some touri<strong>st</strong>s from Sydney came in the<br />
re<strong>st</strong>aurant since the hunting season fi nished, ski season didn’t <strong>st</strong>art unt<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong> January, and I felt<br />
I was in a vacuum.<br />
The man asked if I ever had been down under. His wife said that it was easy to fi nd work<br />
there, that a lot of young people like me went there.<br />
Hannah<br />
Egy banánültetvényen dolgoztam Queensland északi részén, Tully mellett. Tully nem olyan<br />
lánynak v<strong>al</strong>ó hely volt, mint én. „Get out of that place, sweetie”, mondta Don<strong>al</strong>d, és kezembe<br />
nyomta az útlevelemet, amikor visszatértem Bundabergbe, hogy kifi zessem az adósságom.<br />
Egyált<strong>al</strong>án nem lepődött meg, amikor elébe álltam és odaadtam neki a pénzt. Nyolc hónapp<strong>al</strong><br />
korábban szöktem meg.<br />
Don<strong>al</strong>d véleménye meglepett, bár bizonyos szempontból igaza volt. Tullyban csak okk<strong>al</strong><br />
telepedett le az ember. A f<strong>al</strong>u Ausztrália legesősebb vidékén, végeláthatatlan banánültetvények,<br />
cukorrépaföldek és egészen a tengerig nyúló esőerdők rejtekében bújt meg. A helyiek<br />
fi zetésnapon, pénteken négy óra után, a pohár fenekére néztek, és p<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lanatok <strong>al</strong>att szép kis<br />
csetepaté kerekedhetett.<br />
Voltak itt szigetlakók a Torres-szorosból, bennszülöttek Tullyból és Yarrabahból, meg<br />
fehér ausztrálok, ez utóbbi vegyes táraságot zömmel az ország másik végéből érkező „vörösnyakúak“<br />
<strong>al</strong>kották. Rajtuk kívül szép számban jöttek ide új-zélandiak, maorik és fehérek,<br />
meg olyan hátizsákos turi<strong>st</strong>ák, mint én.<br />
Four X-et ittak a frigóból, és mezítláb, egydolláros pólóban jártak.<br />
A csehó éjfélkor bezárt, <<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>yenkor átmentek a <<strong>st</strong>rong>Fe</<strong>st</strong>rong>luga Country Clubba a Chiquita egyik<br />
leselejtezett teherautóján, és a Dirty Old Town című slágerre rázták magukat a visszhangos<br />
betonhelyiségben, ahol mindig ugyanazok a S<<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>ing<strong>st</strong>een- és Met<strong>al</strong>lica-számok forogtak.<br />
Addig füveztek és ittak, amíg teljesen kiütötték magukat, vagy fölszedtek v<strong>al</strong>akit az út<br />
másik old<strong>al</strong>án, a meredek folyópart mentén húzódó ültetvényről, és lezavartak pár numerát,<br />
mielőtt felharsant a nevető kookaburra madár reggeli kacagása a cukorrépaföldek, esőerdők<br />
és banánültetvények fölött.<br />
Közel egy évig laktam egy lakókocsiban a vasút túlold<strong>al</strong>án, ahol megpakolták cukorrépáv<strong>al</strong><br />
a b<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lenőplatós teherautókat, melyek elszállították a rakományt a feldolgozóüzembe.<br />
Nem mondom, hogy gyökeret vertem ezen a helyen, de nem dédelgettem elutazáss<strong>al</strong> kapcsolatos<br />
terveket a fejemben, parkoló pályán voltam, nem érdekelt, mit hoz a jövő.<br />
B<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>lyvel, Flinnel és Garyvel jöttem Tullyba. Garyt egyébként nem Garynek hívták, de mi<br />
megszoktuk, hogy így szólítjuk. Gary apja francia volt, és Ausztráliában csak azok kaptak<br />
munkaváll<strong>al</strong>ási engedélyt, akik nemzetközösségi útlevéllel rendelkeztek. Ezt bárki mond-
Gyldend<strong>al</strong>, Denmark<br />
hatta, nem mindig ellenőrizték. Gary élt Londonban, tudott angol akcentuss<strong>al</strong> beszélni, és<br />
azt hazudta, hogy brit állampolgár.<br />
Én is ugyanezt szerettem volna tenni, nagyon jól hazudtam, de nem tudtam rendesen<br />
angolul, <strong>al</strong>ig pár szót ismertem, az angoltanárom a gimiben egy idióta volt, utáltam, s m<strong>iv</strong>el<br />
ny<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>vánv<strong>al</strong>óan ő sem kedvelt engem, igyekeztem minél többet lógni az óráiról. Nem ültem<br />
állandóan a tévé előtt és nem játszottam számítógépes játékokat sem, ezért az angol nyelv,<br />
ha nem is szűz terület volt a számomra, de kiaknázatlan és iszonyúan távoli, amikor megérkeztem<br />
Ausztráliába. Ráadásul had<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ábon álltam a nyelvváltozatokk<strong>al</strong>, nem értettem az ír<br />
és ausztrál akcentu<strong>st</strong>, a brit di<strong>al</strong>ektusok jó részét pedig olyan furának t<strong>al</strong>áltam, hogy még<br />
arra sem jöttem rá, angolt h<strong>al</strong>lok.<br />
Nem értettem, amikor munka után azt mondták, „buckered” meg „knackered”, és soha<br />
nem tudtam, vajon elvárják-e tőlem, hogy megálljak, és néhány mondatban válaszoljak,<br />
amikor az utcán megkérdezték, „how is it going” vagy „hanging”, ahelyett, hogy azt mondták<br />
volna, szia.<br />
Ugyanez volt a helyzet a „hooker” és „humper” szavakk<strong>al</strong>, több évbe telt, mire rájöttem,<br />
hogy a „hooker” <<strong>st</strong>rong>pr</<strong>st</strong>rong>o<strong>st</strong>ituáltat jelent, nem csupán azt az asszonyt, aki bozótvágó késsel és<br />
sarlóv<strong>al</strong>, azaz egy íves pengéből és hozzá kapcsolódó nyélből álló szerszámm<strong>al</strong> rendben<br />
tartja az ültetvényt, visszavágja az öreg növényeket, ritkítja az új hajtásokat meg a gomba<br />
mód szaporodó tősarjakat, és levágja a beteg leveleket a termőre for<strong>du</strong>lt növényről, amelyről<br />
szabályos fürtökben csüngenek a banánok, a törzsből nőnek ki a hat<strong>al</strong>mas levelek között,<br />
old<strong>al</strong>ra dőlve még tovább nőnek, majd lefelé hajlanak, a virágok lehullajtják szirmaikat,<br />
melyek <strong>al</strong>ól úgy bújnak ki a banánfürtök, mint az ujjak.<br />
A szó dán jelentéséből kiin<strong>du</strong>lva azt gondoltam, a „humper”-ek azok a fi at<strong>al</strong> srácok, akik<br />
egész álló nap a pótkocsi meg a növények között ingáznak közel százk<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ónyi banánfürttel<br />
a vállukon. Természetesnek t<strong>al</strong>áltam, hogy sántítanak. Azt persze nem tudtam, hogy a szónak<br />
létezik egy másik jelentése is, jóllehet az nagyon is hozzátartozott egy olyan helyhez,<br />
mint Tully, és akkor még nem beszéltem a brit hátizsákosok mocskos szájáról.<br />
Numera, közösülés, <strong>du</strong>gás, kúrás, kefélés, kamatyolás — az angolban bizonyára több szó<br />
is van, ami ugyanezt jelenti.<br />
Semmi dolgom nem volt Ausztráliában, ahogy sehol máshol a v<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>ágon, h<strong>al</strong>vány elképzelésem<br />
sem volt róla, mit kezdjek az életemmel, csak azt tudtam, hogy szabad akarok lenni,<br />
mert a szabadságot h<strong>al</strong>lomásból ismertem. Úgy éreztem, gúzsba kötöttek, izmaim megfeszülnek<br />
és merevek, egész egyszerűen muszáj volt messzire sz<strong>al</strong>adnom.<br />
A véletlennek köszönhető, hogy éppen Ausztráliára esett a választásom, előtte nyáron<br />
a Linde étteremben kaptam munkát az Alpokban, októbert írtunk, egy hónap volt hátra a<br />
szerződésemből, amit nem akartam meghosszabbítani. Egyik e<strong>st</strong>e sydneyi turi<strong>st</strong>ák tértek<br />
be az étterembe, a zergevadászat óta nem t<strong>al</strong>álkoztam külföldi vendéggel, a síszezon csak<br />
januárban kezdődött, és úgy éreztem, vákuumba kerültem.<br />
A férfi megkérdezte, jártam-e már Ausztráliában. A felesége meg hozzátette, hogy könynyű<br />
munkát t<strong>al</strong>álni náluk, mo<strong>st</strong>anság sok hozzám hasonló fi at<strong>al</strong> utazik oda.<br />
Bogdán Ágnes fordítása<br />
133
DÁN<br />
NAGYKÖVETSÉG
EMBASSY OF<br />
THE REPUBLIC OF SLOVENIA<br />
Slovenský Inštitút<br />
Szlovák Intézet<br />
Budape<strong>st</strong><br />
Bolgár<br />
Kulturális<br />
Intézet<br />
REPUBLIC OF CYPRUS<br />
MINISTRY<br />
OF EDUCATION AND CULTURE<br />
CULTUR<strong>al</strong> SERVICES<br />
A Bolgár Országos<br />
Önkormányzat kiadványa<br />
Edited by: Eva Karadi (lettre@c3.hu) Design by: Kat<strong>al</strong>in Csizmadia (Katart-Tipografi ka,<br />
e-ma<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>: katart@t-online.hu) Layout by: Att<<strong>st</strong>rong>il</<strong>st</strong>rong>a Szabó (Houdini Bt., www.houdini.hu) <br />
Printed by: Visit Printing House Budape<strong>st</strong>