Ophüls’ uhyre omflakkende levned. Dermed leverer <strong>16</strong>:9 også etglimrende supplement til den meget flotte Max Ophüls-serie, der kører iCinemateket i København gennem <strong>hele</strong> september måned. <strong>16</strong>:9’sfeatureafdeling afsluttes denne gang af Jan Oxholms essay ogbetragtninger over nogle af filmhistoriens store escape movies!!Der ud over anmelder vi John Gibbs’ bog om et af filmteoriens mestcentrale begreber: mise-en-scene. Bogen, der simpelthen hedder Miseen-sceneer kun på godt hundrede sider, og det udløser, <strong>som</strong> detfremgår af anmeldelsen en række problemer, når man beskæftiger sigmed en så svært afgrænselig størrelse. I et andet af <strong>16</strong>:9’s fasteindslag, En scenes anatomi, stilles der skarpt på Kurosawas Yojimbo,og i den forbindelse skal det nævnes, at netop Yojimbo blev vist vedden reception, der fandt sted den <strong>16</strong>/9 i den århusianske biograf Øst forParadis i anledning af udgivelsen af dette tredje nummer.Til udgivelsens øvrige faste indslag hører desuden filmanmeldelsen,denne gang af den tyske film Good bye Lenin, dvd-anmeldelsen af TheTexas Chainsaw Massacre og ikke mindst det faste sure opstød iPræterea censeo.Med <strong>16</strong>:9 nr. 3 synes vi, vi har fundet en passende form. Mange tak forforslag, ris og ros til de to første prøveballoner og spred nu det gladebudskab om Danmarks nye filmtidsskrift.Lige<strong>som</strong> Max Ophüls, der havde en stor forkærlighed for cirkulærebevægelser, slutter vi også denne leder sådan nogenlunde, hvor vistartede; med et citat om det at beskæftige sig med og skrive om kunst,i dette tilfælde om filmkunst.Whatever argument you want to make, whatever themotivation for your discussion a sense of how stylerelates to meaning needs to be central to your enquiry.John Gibbs, Mise-en-scene, p.100.Udskriv denne artikel<strong>Gem</strong>/åben denne artikel <strong>som</strong> <strong>PDF</strong> (? Kb)<strong>Gem</strong>/åben <strong>hele</strong> <strong>nummeret</strong> <strong>som</strong> <strong>PDF</strong> (??? Kb) forrige side | næste side<strong>16</strong>:9, september 2003, 1. årgang, nummer 3til toppen | forsiden | tidligere numre | om <strong>16</strong>:9 | kontakt | copyright © 2002-2003,<strong>16</strong>:9. Alle rettigheder forbeholdes.
September 20031. årgangnummer 3gratisforsiden | indholdsfortegnelsen forrige side | næste sidePoul Vads fornemmelse for filmAf HENRIK HØJERMed Poul Vads død i august-måned mistede dansk kunstkritik en afsine mest inspirerende stemmer. Hvad færre er klar over, er at hanogså skrev indsigtsfuldt om filmkunsten, og hans artikler om bl.a.Tarantino og Kaurismäki var i juni måned udgangspunkt for en langsamtale mellem Poul Vad og undertegnede om filmmediet i alle sineafskygninger.Det, der skulle have været en introducerende artikel/interview om ogmed Poul Vad og hans fornemmelse for film, er pludselig blevet enlangt mere trist affære. Cirka to måneder efter, at nedenståendeinterview fandt sted, kunne man nemlig den 19. august 2003 i en langrække danske dagblade læse omfangsrige nekrologer over manden,der både <strong>som</strong> kunstkritiker, forlags- og museumsmand og skønlitterærforfatter har spillet en enorm rolle i dansk kulturliv. Her hører han til påvores lokale pantheon med sine monografier og essays om bl.a.Vilhelm Hammershøi og Ejler Bille og med romaner <strong>som</strong> Rubruk fra1972 og Kattens anatomi fra 1978. Poul Vad var ikke videre produktiv,men alt fra hans hånd var gennemsyret af kvalitet og engagement. Detgælder også hans få men uhyre velskrevne essays om en filmkunst,han satte meget højt; essays der er af en karakter så de, med deresfornemmelse for det Vad her i interviewet kalder kunstens meremusiske sider, burde være selvskrevet læsestof for enhver filmelsker.Poul Vad (1927-2003).Poul Vad markerede sig første gang <strong>som</strong> filmskribent i forbindelse medden diskussion, der opstod i kølvandet på Pulp Fictions palmesejr i1994 og udgivelsen af Ulrik Horst Pedersens essay Mod barbariet. Hankom, overraskende for de fleste, den amerikanske instruktør tilundsætning. I et essay i Weekendavisen beskrev Poul Vad nemlig denaltafgørende forskel, der efter hans mening er, på den umoralske ogden amoralske kunst og fik dermed hevet Tarantinos mesterværk ud afhænderne på de heftigste moralister, der så den amerikanske film <strong>som</strong>endnu et tegn på postmodernismens kunstnerisk og dybt umoralskederoute. De forstod ifølge Vad ikke, at moralen lå underdrejet i dissefilm i en større sags tjeneste; at moral var uinteressant fordi filmenesærinde skulle lokaliseres på helt andre niveauer. I stedet placeredePoul Vad filmen i et mere passende, ligeså amoralsk men langt finereselskab flankeret af ingen andre end H.C. Andersens Store Klaus ogLille Klaus. Det var bl.a. Vads pointe, at disse H.C. Andersen-figurer erbrødre i ånden til Tarantinos lejemordere, Vincent og Jules.Sin bedste og mest indfølte artikel om filmen har Poul Vad dog skrevetom Kaurismäki-filmen Drifting Clouds. Sjældent er der skrevet så godtom farvernes betydning og muligheder i en filmanalytisk sammenhæng.Artiklen afslørede desuden en stor forkærlighed for den finskeinstruktør, en svaghed der ligeledes med jævne mellemrum skinnerigennem i <strong>16</strong>:9’s interview med Poul Vad.Poul Vad har desværre ikke overbebyrdet sine filminteresseredelæsere, for ud over ovennævnte tekster, har han faktisk kun behandletfilmen to gange: Dels i sin bog Nord for Vatnajøkel (1994) om denislandske saga Ravnkel Frøjsgodes saga dels i den essaysamling, derudkommer på Gyldendal i løbet af september måned 2003; Kritiske