Analyse af Aarestrups â€ÂVar det Synd?†- Dansk.dk
Analyse af Aarestrups â€ÂVar det Synd?†- Dansk.dk
Analyse af Aarestrups â€ÂVar det Synd?†- Dansk.dk
You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
Litteratur analyse v/ Jan Rosiek, hold 2<br />
Sine Frejstrup Grav Petersen<br />
<strong>Analyse</strong> <strong>af</strong> <strong>Aarestrups</strong> ”Var <strong>det</strong> <strong>Synd</strong>?”<br />
Digtet ”Var <strong>det</strong> <strong>Synd</strong>” <strong>af</strong> Emil Aarestrup er et lyrisk digt, der består <strong>af</strong> 6 strofer <strong>af</strong> hver 4 vers.<br />
Første og an<strong>det</strong> vers har hver 9 stavelser mens tredje og fjerde har 8. Det har rimopbygningen abab,<br />
hvor <strong>det</strong> første rimpar er kvindelige rim, mens <strong>det</strong> an<strong>det</strong> rimpar overvejende er mandlige. Digtet må<br />
derfor siges at være homostrofisk. Hver strofe har stort begyndelsesbogstav, så <strong>det</strong> synes at være<br />
<strong>af</strong>sluttede sætninger, og <strong>det</strong> gør de få enjambementer, der er, svage. Digtet startes og sluttes med en<br />
strofe, der indledes <strong>af</strong> et ”O”. Der er mange bogstavrim, der skaber enhed mellem to ting som<br />
”Snegl med Silkeslæb” og ”Præst med Pibekrave”.<br />
Overskriften er et spørgsmål, der gentages i digtets første fire strofer. 10 ud <strong>af</strong> versene starter<br />
med et ”Og”, hvor 8 <strong>af</strong> dem virker som en uddybning eller tilføjelse til <strong>det</strong>te hovedspørgsmål. Der<br />
er derfor paratakse i sætningsombygningen. Sproget er i høj stil, hvor der bruges højtidelige ord<br />
som ”O”, ”Kammermø” og ”Troskabsed”. Dette giver en højstemt, følelsesla<strong>det</strong> tone.<br />
Der er meget få verber, hvor anden og tredje strofe slet ingen har. Verberne er i præteritum og<br />
står i indikativ, bortset fra de to sidste strofe, hvor der bruges præsens i de første vers. I tredje sidste<br />
strofe siges: ”saa str<strong>af</strong> mig Gud”, hvor der bruges en imperativ.<br />
Det er et lyrisk jeg, der skildrer brylluppet i skoven. Han har udvendig syn. Det er erindringen<br />
om <strong>det</strong>te bryllup og jegets refleksioner herover, der fortælles om i bagudsyn. Kun med <strong>det</strong><br />
imperative ønske om str<strong>af</strong>, hvis han glemmer, og henvendelsen til duet skabes der et nu, som jeget<br />
må befinde sig i.<br />
Der er et konkret naturrum, en isoleret skov med en ”lille Sø” og ”høie, tause grene”. Her lever<br />
stork, snegl og græshopper. Der synes at være noget nærmest magisk over denne skov, hvor ”hvert<br />
Minut faldt Stjerneskud” og en kærlighedsgud synes nær. I kontrast til <strong>det</strong>te naturrum står et ikkekonkret<br />
bryllupsrum. Dette er ikke et rum, hvor aktørerne kan befinde sig, for <strong>det</strong> fungerer kun på<br />
<strong>det</strong> figurative plan. Her hører en ”Præst”, en ”pyntet Kammermø ”og en ”Gartnersvend” til, de er<br />
statister i et forestillet bryllupsscenario. Hver <strong>af</strong> disse ting præsenteres med formen - her er ”ingen<br />
pyntet Kammermø” og ”ingen anden Bryllupsgave”. Ud fra denne række <strong>af</strong> negationer skabes et<br />
figurativt rum, som bliver et modbillede, og dermed også får fortalt noget om <strong>det</strong> naturrum, som<br />
jeget og Bruden befinder sig i.<br />
Tidsligt spænder digtet sig over selve bryllupsceremonien og en kort stund derefter. Det er<br />
skumring, der bevæger sig over mod nat, for ildorme er deres eneste lyskilde og på himlen ses<br />
stjerneskud. Jeget er den handlekr<strong>af</strong>tige aktør, han udsiger højt sin troskabsed, mens hans brud kun<br />
1
Litteratur analyse v/ Jan Rosiek, hold 2<br />
Sine Frejstrup Grav Petersen<br />
høres ”sagte”. I første strofe optræder et vi, der sammen ser på skoven. I fjerde strofe opspaltes<br />
<strong>det</strong>te vi til et jeg og en brud, der så i femte strofe bliver til et du, som jeget henvender sit spørgsmål<br />
til. Hun synes nærmest at være reduceret til statist i <strong>det</strong>te bryllup på lige fod med den ”unge Gud<br />
for Kjærlighed”, der er vidne til ceremonien. Mest aktiv kommer storken til at virke, for den vidner<br />
også til brylluppet ”med sit lange Sladdernæb -?”. Denne lille tankestreg synes at ville indikere, at<br />
storken måske ikke er et helt uskyldigt vidne.<br />
Fabulaen strækker sig altså fra selve brylluppet til en tid, der må lægge et par timer senere, for<br />
<strong>det</strong> er i mellemtiden blevet mørkt. Jeget fortæller om <strong>det</strong>te fra et nu, der ligger senere i tid. Han<br />
skaber en forbindelse mellem troskabs<strong>af</strong>givelsen og nuet ved at påråbe sig en str<strong>af</strong>, der skal række<br />
videre udover digtets suyzhet.<br />
Aarestrup bruger en an<strong>af</strong>orrække til at fremmane disse to rum, hvor hvert vers starter med<br />
”Og”. Dette virker samtidig som et zeugma, da alle disse sætningsled viser tilbage til spørgsmålet –<br />
”Var <strong>det</strong> <strong>Synd</strong>?”. På den måde bygger han skiftevis de rum op i læserens bevidsthed ved at sætte<br />
nye statister og genstande ind i hvert <strong>af</strong> rummene.<br />
Brylluppet vidnes <strong>af</strong> storken og sneglen, der personificeres til at virke som bryllupsgæster.<br />
Storken har ”røde Hoser” som en mand og jeget bemærker at den har et ”Sladdernæb”, som kunne<br />
den snakke. Ligeledes har sneglen et ”Silkeslæb” som en fornem gæst eller som en spejling <strong>af</strong> en<br />
brudekjole. Det understreges, at jeget betragter disse dyr som gæster og overvågere, han siger ”ved<br />
vort Bryllup var saa faa”, og han må derfor betragte dem som deltagende. Denne stork kan også<br />
virke i kr<strong>af</strong>t <strong>af</strong> sin symbolværdi – storken der bringer de små børn – på denne måde kan storken vise<br />
sig at være mere end en passiv del <strong>af</strong> skoven. Den varsler, hvad <strong>det</strong>te skovbryllup kan føre med sig.<br />
De ”høie, tause Grene” tillægges deres tavshed, som var <strong>det</strong> en egenskab. Så selvom de ikke<br />
foretager sig noget, virker <strong>det</strong>te som en besjæling, der giver skoven et overnaturligt og magisk pust<br />
allerede fra første strofe. Her i skoven føles ”Guden” også nær. Jeget nævner den først i bestemt<br />
form og forklarer herefter, at <strong>det</strong> er ”Den unge Gud for Kjærlighed”. Her følger et spørgsmålstegn,<br />
der kan vise tilbage til hovedspørgsmålet om synd, men <strong>det</strong> kan også betyde, at jeget er i tvivl om<br />
hvilken Gud, der vidner brylluppet. Magien intensiveres i takt med at bryllupsceremonien forløber –<br />
dybet i skoven sammenlignes med ”en Grotte for en Fee”. Det bliver et magisk og intimt rum, hvor<br />
jeget og duet føles alene og isolerede fra en omverden. Skoven bliver eventyrlig og lyser op for dem<br />
med sine ildorme og stjerneskud. Omkring dem er græshopper, der ”sang med tusind Stemmer” –<br />
en met<strong>af</strong>or for <strong>det</strong> konstante lydbillede, græshopperne skaber, der får gjort dem levende, som<br />
lovpriser de foreningen <strong>af</strong> jeget og duet. Det virker som en erstatning for den salme, der ville have<br />
2
Litteratur analyse v/ Jan Rosiek, hold 2<br />
Sine Frejstrup Grav Petersen<br />
været i <strong>det</strong> konventionelle bryllupsrum. Denne sidste strofe er sansemættet <strong>af</strong> sang og stjerneskud.<br />
Aarestrup bruger en død met<strong>af</strong>or – ”Den søde Stund” – der kan være ment som at omfatte hele<br />
brylluppet, men måske særligt er <strong>det</strong> den søde stund i den grottelignende skov, han bagefter oplever<br />
så lidenskabeligt. For <strong>det</strong> er nok ikke brylluppet, han er bange for at glemme, men <strong>det</strong>te sødmefulde<br />
minde om befæstelsen <strong>af</strong> deres forhold. Fordi de er ene, får denne <strong>af</strong>slutning og kulmination <strong>af</strong><br />
brylluppet seksuelle undertoner, som storken også varslede ved sin tilstedeværelse. Samtidig med<br />
<strong>det</strong> gentagende spørgsmål om synd, viser hen mod en mere kødelig forening <strong>af</strong> de to.<br />
Jeget får opstillet et modsætningsforhold mellem de to former for bryllup. En modsætning, der<br />
igen føres videre i titlens spørgsmål og jegets beretning. Jeget spørger i de første strofer gentagende,<br />
om de har begået synd, men han fremmaner et billede <strong>af</strong> en smuk og intim forening uden nogen<br />
form for fortrydelse. Den bliver bevidnet <strong>af</strong> en kærlighedsgud, der også kommer til at stå som en<br />
modsætning til den anden Gud, der implicit er til stede i kr<strong>af</strong>t <strong>af</strong> syndespørgsmålet. Men denne Gud<br />
nævnes ikke ved navn, som den anden bliver. Jeget vælger at opfatte <strong>det</strong> som usyndigt. Det ville<br />
derimod være en synd, hvis han skulle gå hen og glemme. Men med <strong>det</strong>te retoriske spørgsmål<br />
kommer han <strong>det</strong> i forkøbet og får <strong>af</strong>livet alt, der kunne have været syndigt. I sin fremstilling <strong>af</strong><br />
denne så naturlige forening i de naturlige omgivelser, er der intet <strong>af</strong> synd at spore.<br />
Alligevel er <strong>det</strong> et mærkeligt fjernt du, der er til stede i digtet. Det er en del <strong>af</strong> viet, men da <strong>det</strong><br />
er alene bliver hun til ”Bruden” og ikke et du. Det kan synes, at jeget forsøger at vække hende til<br />
live i denne rolle med sit spørgsmål. Men måske fordi begrebet ”Bruden” i virkeligheden hører til i<br />
<strong>det</strong> konventionelle bryllupsrum og ikke i skoven, føler bruden sig tynget eller fremmed og kan kun<br />
tale sagte.<br />
I sin form er <strong>det</strong> et spørgsmål, en henvendelse, der er rettet til duet. For selv om<br />
hovedspørgsmålet er retorisk, er der et an<strong>det</strong> og mere vigtigt spørgsmål til stede, der er rettet til<br />
duet. For ”- kan du huske?”, spørger jeget. Netop i kr<strong>af</strong>t <strong>af</strong> betoningen <strong>af</strong> <strong>det</strong> syndefulde ved at<br />
glemme, bliver <strong>det</strong>te spørgsmål vægtigt. Her har Aarestrup igen brugt en modstilling ved at sætte<br />
”huske” og ”glemme” overfor hinanden. Det er en lovprisning <strong>af</strong> naturbrylluppet, som <strong>det</strong> også<br />
indikeres <strong>af</strong> digtets rammean<strong>af</strong>or. De giver associationer til oden og giver en højtideligt og<br />
ceremonielt tone.<br />
<strong>Aarestrups</strong> digt er en spøgefuld beretning om et naturbryllup med mange erotiske undertoner.<br />
Igennem <strong>det</strong> lange syndespørgsmål får jeget fremstillet sit bryllup som en naturlig forening, og først<br />
hen mod slutningen <strong>af</strong>sløres jegets egentlige spørgsmål og pointe.<br />
3