En gammel frue på havet - Roskilde Museum
En gammel frue på havet - Roskilde Museum
En gammel frue på havet - Roskilde Museum
You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
<strong>En</strong> <strong>gammel</strong> <strong>frue</strong> på <strong>havet</strong><br />
- Beretningen om et 1900tals træskib, der blev kongeskib<br />
af Hasse Neerbek<br />
Elleores kongeskib “Løvejagten” var i svensk eje i 1920 og skibet hed dengang “Anna” med<br />
hjemsted i den lille havneby Ålabodaderne, som ligger et stykke fra Landskrona. Her ses<br />
“Anna” i Åhus, maj 1920.<br />
Det berømte lille kongerige Elleore har haft et kongeskib. Det var et<br />
træskib, som havde udtjent sin tid på havene, og som “kongen” af<br />
Elleore alias major Erik Neerbek og hans bror “ærkehertugen” alias<br />
studielektor Hans Neerbek erhvervede i november 1963 og indrettede<br />
til lejrskoleskib for medlemmerne af Elleoresamfundet, når de om<br />
sommeren tog øen Elleore i besiddelse. Det gamle lastrum på skibet<br />
var ombygget til spisesalen, hvor Elleborgerne, der er elever fra<br />
Kildegård Gymnasium i Gentofte Kommune, kunne fouragere, som<br />
89
Dette maleri har skibsfører Gunnar Nielsen ladet male af sit elskede skib “Vita” alias<br />
“Løvejagten”, som han ejede fra midten af 1930erne til 1954.<br />
det hed - dvs indtage dagens tre måltider når øen om sommeren blev<br />
befolket af teltbyer. Brødrene Neerbek døbte skibet Løvejagten, fordi<br />
skibet var en jagtrigget galease og samtidig kunne man mindes den<br />
berømte løvejagt, som blev optaget på Elleore i 1907 af Nordisk Films<br />
grand old man, Ole Olsen.<br />
Brødrene Neerbek erhvervede galeasen 26/11 1963. Da hed den Vita<br />
af Køge og var ejet af Hasle Klinker i Rønne og oplagt i Rønne havn.<br />
Gamle skibe er ligesom kvinder: De har et sjæleliv, og derfor er det<br />
spændende at granske i sådan et <strong>gammel</strong>t skibs historie. Denne historie<br />
handler om et omfarende liv på <strong>havet</strong>, som ikke mindst afdækker<br />
nogle træk af den rivende udvikling, som er sket indenfor transportsektoren,<br />
hvor sådanne små træskibe er blevet udkonkurreret af lastbiler<br />
og coasterfart.<br />
De første år af skibets historie ligger lidt i tåge, men et faktum er det,<br />
at den er bygget i Assens år 1900 sandsynligvis på Christoffersens<br />
værft. I 1906 føres den af kaptajn P. Frydendahl, Haderslev.<br />
90
Anna af Ålabodarna<br />
I 1915 dukker den op i det svenske skibsregister som Anna af Ålabodadarna.<br />
Anna ejedes af Göran Olsson i Ålabodadarna nord for<br />
Landskrona. Anna var som tidligere nævnt bygget år 1900 og materialet<br />
var eg på fyr. Indtil 1906 sejlede skibet alene ved hjælp af sejl, men<br />
fik derefter en 20 hestekræfters motor indlagt. Det en såkaldt tændkuletype.<br />
Fra disse år fortæller Ivar Bengtsson fra Hven følgende:<br />
“Jeg traf ofte Göran Olsson i Halmstad. Anna sejlede meget der<br />
med sten fra Naka Södrum. Vi lastede på kysten og sejlede hovedsageligt<br />
til Danmark og Tyskland. Men vi lagde ofte ind til Hven med<br />
andre laster. Göran Olsson berømmede Anna meget. Han syntes det<br />
var et godt fartøj, som altid var tæt selvom hun blev styret aldrig så<br />
hårdt.”<br />
I 1935 solgtes Anna til Halmstad. Ejer af skibet blev Knut Isidor<br />
Hesselqvist, som havde forskellige skibsførere. Mellem 1935 og 1937<br />
blev maskinen erstattet af en ny og stærkere motor på 40 hestekræfter.<br />
Under tiden i Halmstad sejlede Anna på grund ved Hesselø, men blev<br />
bjerget og købt af et par danskere for 1100 kroner, som tog hende til<br />
Helsingør.<br />
Anna kommer til Danmark<br />
Her begynder Annas danske tid, idet en ung skibsfører Gunnar Nielsen<br />
fra Mullerup så Anna i Helsingør Havn og besluttede at erhverve<br />
den. Gunnar Nielsen kunne berette følgende om livet med sit elskede<br />
skib Vita, som han om døbte Anna samtidig med at tilholdsstedet blev<br />
Mullerup; med andre ord kom der på agterspejlet af skibet i to maghogniplader<br />
med indlagte hvide bogstaver på hver sin side af agterspejlet<br />
til at stå “Vita af Mullerup”. Da brødrene Neerbek erhvervede<br />
skibet stod der stadig Vita, men tilholdsstedet var angivet som Køge.<br />
Gunnar Nielsen solgte nemlig skibet i 1954 til skibsfører Mortensen af<br />
Køge og ernærede sig herefter som havnefoged i Mullerup, hvor han<br />
var en kendt og velagtet skikkelse i den lille havn på den vestsjællanske<br />
Reersøegn. I en samtale med forfatteren til denne artikel berettede<br />
Gunnar Nielsen om Vita:<br />
91
Vita under 2. verdenskrig ved kaj i Nyhavn. Læg mærke til påmalingen af skibsnavn og tilhørsland<br />
som er malet på hver side af skibe med et dannebrogsflag på hver side af idenditetsbogstaverne.<br />
Det skulle beskytte skibet mod at blive torpederet uforsætlig af de krigsførende parter.<br />
“Jeg købte Vita fordi, det altid havde været meningen, at jeg skulle<br />
have skib. Som 23-årig kiggede jeg på skib og så et skib, som tilhørte<br />
skibsbygger Banke i Helsingør. Det var et skib, som var strandet ved<br />
Hesselø i dårligt vejr. Besætningen havde ankret op ved Hesselø, men<br />
skibet drev på grund, og besætningen forlod skibet. Men mens de sad<br />
og fik sig en gibbernakker, drev skibet af grunden og blev snuppet af<br />
Svitzer oppe ved Sjællands Odde. Det blev da solgt til skibsbygger<br />
Banke. Vita var mit første skib. Jeg gik flere måneder i Helsingør og<br />
ventede på, at skibet blev repareret. Jeg kom ud at sejle som 13 1 / 2 - årig<br />
og har mange minder fra den tid. Bork, direktøren, havde en stor kutter,<br />
som jeg sejlede med. Da vi kommet til Karrebæksminde siger<br />
Bork: “Jeg skal på toilettet”. Men Bork var en stor person, der vejede<br />
sine 260 pund, og han kunne ikke komme ind på det lille skibstoilet.<br />
92
Besætningen på en galease bestod<br />
af skipper, bedstemand<br />
og dæksdreng. Her ses fra venstre<br />
skipper Gunnar Nielsen<br />
med sin besætning. Billedet er<br />
sandsynligvis fra slutningen af<br />
1940erne.<br />
Så gik han ind på stranden og lavede et hul i sandet til stor moro for<br />
badegæsterne. Næste gang var det til søs. Der var ingen vej udenom.<br />
Han måtte benytte toilettet ombord. ”Knægt” siger han, “Stil dig der”.<br />
Og så skubbede jeg ham ind på toilettet og hev ham ud, da han var<br />
færdig. Da man lavede toilettet til Vita, tog man skibsbygger Bankes<br />
højde og smedens bredde. Da jeg gik i land tre uger efter opholdet hos<br />
Bork Hansen, spurgte han: “Knægt, hvad skal du lave, når du bliver<br />
stor?” Jeg svarede: “Jeg skal være tolder”.” Nå men så ring til mig, hvis<br />
det bliver nødvendigt” sagde han. Men det gik anderledes. Jeg fik hyre<br />
på Fremad. Her sejlede jeg i en lang periode. Senere blev det på min<br />
onkels skib Ib.<br />
93
Det var ofte kotume at skippers kone og børn sejlede med i ferierne. Billedet er sandsynligvis fra<br />
slutningen af 1940erne.<br />
Ruterne<br />
Vi sejlede på cementruten Ålborg/Mariager og havde sukker med op<br />
og cement tilbage. Vi havde også ture til Albanibryggerierne. Når vi<br />
blev trætte at sejle på ruten, tog vi en smuttur til Hamburg, hvor vi lastede<br />
kali. Under krigen sejlede vi brunkul fra Horsens og lige til<br />
Mullerup. Det var ikke svært at få laster under krigen. Der gik vilde<br />
rygter om, at jeg havde taget penge for at sejle med jøder, hvilket jeg<br />
aldrig har gjort, men der var et par gange i Helsingør, hvor vi tog jøder<br />
ombord. Men jeg havde kone og børn og skulle ikke nyde noget. Vi var<br />
to mand ombord. Forholdet var godt. Jeg havde et godt mandskab på<br />
trods af en enkel undtagelse. I 1954 solgte jeg Vita, fordi der var en<br />
chance for at være sammen med kone og børn. Konkurrencen fra<br />
94
coasterne var også blevet mærkbar, og konkurrencen fra tyskerne og<br />
lastbilerne var også slem. Lastbilerne var den værste konkurrent. Det<br />
kostede mere pr tons at sejle med for eksempel sukker. Under krigen<br />
gik vi meget for sejl. Vi fik 40 liter olie om måneden.<br />
Skipperslægter og bondekarle<br />
Jeg kan fortælle om Jens fra skibet Vestae. Vi kaldte ham fra Vestae<br />
Jens. Der vankede øretæver, hvis man lavede noget forkert. Jeg husker,<br />
at han kom til mig engang, da jeg stod og malede og sagde: ”Når du<br />
dypper penslen i maling, skal du ikke tørre den op igen. Når du dypper,<br />
skal du dyppe penslen og begynde at male med det samme. Det er vanskeligt<br />
at svare på, hvem der blev søfolk. Det var skipperslægter, som<br />
havde gået i havnen og set det hele. Der var flere, som kom i land og<br />
købte deres egen gård. Jeg kan aldrig glemme, at der kommer en gårdmand<br />
og henter foderstoffer i havnen. <strong>En</strong> af dem hjalp med at rulle en<br />
klyver sammen. Han rullede den forkerte vej og fik straks tilråb fra<br />
søfolkene: “Hvad gør du der på klyverbommen, din bondekarl!”<br />
Kosten<br />
I min tid levede vi godt på skibene. Vi havde konserves med, hvis vi<br />
skulle ligge for anker et par dage. Man havde ikke køleskab, så rugbrødet<br />
blev lidt muggent. Man lavede mad over primus og senere gasblus.<br />
Besætningen<br />
Når jeg sejlede var min kone og børnene ofte med. Dæksdrengen<br />
havde fast hyre, men bedstemanden fik hyre plus procenter af fragten.<br />
Det kunne i 1940 blive til 320 kroner om måneden. To familier kunne<br />
leve af et sådant skib. Dæksdrengen kunne leve af det og samtidig stifte<br />
familie. <strong>En</strong>gang på Samsø kom en lille knægt ned og spurgte, om<br />
han måtte komme ud at sejle. Jeg sagde, det kunne han godt vi sejler i<br />
eftermiddag. Han svarede: ”Kan vi ikke blive lidt længere?” ”Hvorfor<br />
det?” spurgte jeg. Han svarede: “Fordi jeg skal konfirmeres i eftermiddag”.<br />
Det endte med, at hele besætningen gik med til konfirmationen.<br />
95
Uheld kunne ikke undgås. Her en episode hvor masten er krænget over.<br />
Ulykker<br />
Ulykker har jeg ikke oplevet mange af. Jeg husker, at vi overså en skydestage.<br />
Det var fordi, at det skulle gå stærkt, og man var forelsket<br />
dengang. Og vi stod på grund ved Eskildsø i <strong>Roskilde</strong> Fjord. Min<br />
elskerinde måtte vente længe på mig! <strong>En</strong>gang lå vi i Kalundborg Havn<br />
og lastede kobber. Pludselig faldt der et parti kobber ud af stænget og<br />
er lige ved at ramme en mand, men han når at sprede benene, så den<br />
ikke rammer ham. Jeg var bange for, at kobberet havde beskadiget skibet<br />
og bad havnefogden om sødygtighedsattest. Han undersøgte skaden,<br />
men kunne ikke konstatere noget, så vi fik attesten. Vi sejlede så,<br />
kom ind i tæt tåge. Jeg syntes, at vi havde taget alle forholdsregler, men<br />
da vi var ved svenskekysten, tog jeg lodeskud og pludselig viste den<br />
fire meter vand. Jeg skreg til styrmanden om at lægge hende over, men<br />
pludselig stod vi på klipperne - det var mit store nederlag! Jeg tænkte,<br />
at den skulle stå der resten af tiden, og jeg firede jollen ned for at redde<br />
kone og børn, men jeg prøvede også for en ordens skyld motoren,<br />
96
og jeg regnede sikkert med, at den ville blive stående, men det gjorde<br />
den ikke. Skibet begyndte at ryste og langsomt, gled hun af grunden.<br />
Vi tog noget vand ind, men ikke mere end at pumpen kunne klare det.<br />
Vi famlede os gennem tågen og nåede Helsingør, og senere kom skibet<br />
på værft, hvor der viste sig en stor revne fra køl til skandæk.<br />
Årets gang med skibet<br />
Vi havde to til fire laster om ugen fra maj og til december. Vi lagde<br />
gerne op en uge før jul. og så lå vi gerne et par måneder oppe. Det<br />
afhang af, om vi havde tid og råd til at ligge oppe. Når isen kom,<br />
kunne vi ikke sejle. Vi kom engang fra Horsens og skulle til Køge, og<br />
vi lagde ind ved Koldby Kås. Jeg ringede hjem til far, og han sagde, at<br />
der var is i hele Køge Bugt. Jeg spurgte, hvor tyk den var, og far sagde,<br />
at det kunne jeg godt opgive, man kunne gå på isen. Jeg skyndte mig at<br />
kaste los og på mirakuløs vis, lykkedes det at komme gennem isen. Vi<br />
lagde da op for resten af vinteren.”<br />
Gunnar Nielsen afhændede Vita til en skibsfører Mortensen i Køge.<br />
I februar 1963 afhændede Mortensen skibet til Køge Sportfiskerklub,<br />
som solgte det i august til Hasle Klinker i Rønne. Her blev motoren<br />
taget ud af skibet, og skibet blev oplagt og anvendt til korndepot, og<br />
det kunne dengang ikke vide. at en ny og eventyrlig æra nærmede sig.<br />
Ellefolket står til søs<br />
Efter at fredningsmyndighederne havde forlangt et lille sommerhus,<br />
der var opført på øen Elleore, og som blev brugt af elleborgerne som<br />
forsamlingssted, nedrevet, stod elleborgerne uden husly. Derfor opstod<br />
tanken om at købe et skib og ankre det op foran øen.<br />
Hans Neerbek kan huske følgende om skibskøbet:<br />
“Så fik vi vor store ide at købe et skib. Efter forgæves forsøg købte vi<br />
et skib i Rønne.<br />
Jeg kendte en småskibsreder. Min bror, som var major i den danske<br />
hær var på efterårsmanøvre på Lolland og sagde, at han havde fundet<br />
alle tiders skib. Under kanontorden kørte vi derned og gik ombord.<br />
Det så yndigt ud en dejlig skude på 20-30 meter, der stank af tjære. Jeg<br />
97
Øen Elleore udfor Veddelev i <strong>Roskilde</strong> fjord er på størrelse med Rådhuspladsen i København,<br />
men er ikke destomindre et kongerige.<br />
ville dog lige ringe til en ekspert, som sagde: Det skib må De ikke<br />
købe, det er plumråddent. Jeg skal nok skaffe Dem et skib”. <strong>En</strong> dag<br />
ringede han: “Hasle klinker vil af med et skib. Det ligger i Rønne, og<br />
det kan I få meget billigt, fordi de har taget motoren ud af det”. Vi<br />
skulle jo ikke have motor i det, det skulle jo ligge fast - og han skulle<br />
nok tage det hjem derovrefra. Hvad vi imidlertid ikke vidste var, at selv<br />
om det kostede 500 kroner, og det var en stor bandit på 25-30 meter<br />
med OZGK og det hele, skulle alle Hasle Klinkers bestyrelsesmedlemmer<br />
skrive under på, at det blev solgt. Det var jo fast ejendom. Vi<br />
talte med mæglerne om, at vi skulle købe dette skib. Vi mødte op ude<br />
på Islands Brygge, hvor de havde deres kontor. Dér sad en lille mand<br />
med alpacca-skærm og spurgte, hvad skibet skulle hedde. Det skulle<br />
hedde “Løvejagten”. ”Nu skal jeg se efter, om der er andre skibe af<br />
det navn”. Så sagde mægleren: ”Det er jeg sikker på, at der ikke er!!”.<br />
Det var der heldigvis ikke.<br />
”Hvor er skibet hjemmehørende?” ”I Rønne”.”Hvem skal undertegne<br />
papirerne?” ”Det er min bror og jeg”.“Det kan de ikke. Der skal<br />
98
“Løvejagen” blev hvert forår mens brødrene Neerbek ejede skibet bugseret fra Frederikssund<br />
havn, som var vinterhi for skibet, til Elleore hvor det lå en brolængde fra øen fortøjret ved to<br />
ankre og to pullerter i land.<br />
være en tredje af partsrederen uafhængig person”. Hver gang vi skulle<br />
skrives ind, måtte vi ned at hente kørekort for at bevise, at vi var dem<br />
vi var. Nu måtte min kone ned efter kørekort, og så blev hun korresponderende<br />
reder. “Hvordan er det med apteringen ombord ?” ”Ja<br />
der skal vel nok laves lidt om”.“Hvad skal det sige ? Ved De ikke hvad<br />
der skal laves om ?” ”Næh hvor skulle jeg vide det fra - vi har aldrig set<br />
skibet”.“Har De aldrig set skibet???” udbrød han forundret.<br />
Skibet krigsforsikres<br />
Næste dag da Hans Neerbek kom hjem fra sit arbejde som gymnasielærer<br />
ved Kildegård Gymansium, fortalte hans kone, at man havde<br />
ringet fra krigsskibsforsikringen!<br />
“Jeg ringede til det nummer, jeg havde fået. Det viste sig at hedde<br />
Krigsforsikringen for Skibe. <strong>En</strong> meget højtidelig herre ville gerne gøre<br />
opmærksom på, at der var en krigsforsikring.<br />
”Jeg troede ellers at krigen var forbi!”, “Ja det er den sådan set også,<br />
99
men der er stadig drivende miner” Jeg sagde: ”Det skal ligge i bunden<br />
af <strong>Roskilde</strong> Fjord. Jeg kunne ikke forestille, at der ville komme nogen<br />
miner derind.” Men skibet lå jo faktisk i Rønne. Han fortalte mig en<br />
gyselig historie om en fiskerbåd, der på turen over var sejlet ind i en<br />
mine og sprunget i vejret med et knald. Med bæven i stemmen sagde<br />
jeg: ”Selvfølgelig vil vi godt være medlem - hvad koster det ?“, ”Skibet<br />
er 100 tons, og det skal bevæge sig .... ja det koster 12 øre om året, der<br />
betales kvartalsvis over giro!” I et halvt år sendte vi pligtskyldig tre øre<br />
af sted kvartalsvis.”<br />
Bugseringen fra Rønne havn til Elleore<br />
Hans Neerbek fortsætter:<br />
“Hammervandet er det mest afskyelige vand i denne verden. Hver<br />
gang der var ro alle andre steder, og vi havde fået meldinger om, at skibet<br />
kunne komme af sted fra Rønne, var der altid ballade i Hammervandet,<br />
og så kom det ikke længere. <strong>En</strong>delig en dag ringede man, at nu<br />
var det på vej. Vi steg ombord ud for Hundested. Et af de stolte øjeblikke<br />
i mit liv var, da Frederikssundsbroen måtte lukke op, for at vi<br />
kunne passere til søs.”<br />
Turen til søs sluttede i Frederikssund Havn, hvor skibet skulle klargøres<br />
inden det skulle bugseres ned til Elleore og der forestod også et<br />
klargøringsarbejde ved øen, hvor der skulle etableres en ankerplads.<br />
“Vi havde talt med havnefogeden i Frederikssund om, hvordan skibet<br />
skulle ligge ved øen. Han havde sagt at “I skal have 70 meter kæde<br />
ud til begge sider med anker og hele balladen, og så skal i støbe to<br />
cementpullerter inde på land”. Han havde helt ret. <strong>En</strong>gang havde vi<br />
slækket en smule på dem, da drev skibet og slæbte ankeret med et stykke.<br />
For en sikkerheds skyld ringede Erik Neerbek til en højtstående<br />
marinemand og forespurgte, hvilke regler der gjaldt for en ankerplads.<br />
Svaret var dette: ”For det første skal de have to lanterner en rød og en<br />
grøn”. Det kedelige var, at vi ikke havde nogen strøm. “Så skal de have<br />
en toplanterne, seks rød-hvide raketter til affyring, hvis der sker noget,<br />
signalflagene N og C ( det betyder noget i retning af: “Vi synker, kom<br />
os til hjælp”). Så sagde min bror: “Jamen vi kommer til at ligge på så<br />
100
“Løvejagten” på bedding i Frederikssund i 1969, da brødrene Hans og Erik Neerbek ejede<br />
skibet. Når de købte netop dette skib, var det fordi skibets bund var god.<br />
101
Løvejagten alias Sct. Georg drev på grund ved Jyllinge i efteråret 1974 og lå i vejen for skibstrafikken.<br />
Derfor blev det vedtaget at lade Hjemmeværnet sprænge den i luften.<br />
fladt vand, at man dårlig kan se, hvis vi synker! “Når der er tæt tåge,<br />
skal De støde i et tågehorn. ”Så sagde min bror: “Nu må De holde op<br />
- hvis der er tåge, kan jeg ikke finde skibet, så skal jeg først sejle ud og<br />
hente det. ”Så blev der stilhed i den anden ende af telefonrøret, hvorpå<br />
marinemanden sagde: “Men hvis I ligger ved en bro, så gælder alle<br />
de regler ikke. ”Så byggede vi en bro - 40 meter ud i vandet!”<br />
Skibets endeligt<br />
Major Erik Neerbek, som havde været kasernekommandant i <strong>Roskilde</strong><br />
blev forflyttet til Jylland. Da Hans Neerbek så stod alene, blev skibet<br />
overladt til Elleoresamfundet, som i mellemtiden havde overtaget øen.<br />
Det havde de nogle uheld med, idet skibet ofte tog vand ind så det<br />
næsten sank. Det var også et stort arbejde at holde skibet i almindelighed,<br />
og derfor besluttede man fra ledelsens side at afhænde det til<br />
102
Sprængningen af “Løvejagten” alias ”Sct. Georg” ved Jyllinge i 1974 optaget sekund for sekund<br />
af fotografen Mik Esketad.<br />
103
Dødsstødet har ramt Løvejagten. Det danske hjemmeværn syner her de sidste rester af en <strong>gammel</strong><br />
<strong>frue</strong> på <strong>havet</strong>.<br />
andre, som kunne give det en kærlig hånd. Elleoresamfundet gav det<br />
væk til en søspejderdivision, der lavede alle de fejl de kunne. De lagde<br />
det ved Jyllinge for småankre. Det drev på grund i efteråret 1974. Folk<br />
plyndrede det, og det endte med at spejderne i januar, måtte have<br />
hjemmeværnet ud og sprænge skibet i luften for opfylde myndighedernes<br />
krav om at få det flyttet. Det blev dødstødet for en <strong>gammel</strong> <strong>frue</strong><br />
på <strong>havet</strong>.<br />
Billederne i denne artikel tilhører alle forfatteren.<br />
104