Gitte Adelgaards prædiken 1. søndag i advent 2008 Vi hørte før ... - DR
Gitte Adelgaards prædiken 1. søndag i advent 2008 Vi hørte før ... - DR
Gitte Adelgaards prædiken 1. søndag i advent 2008 Vi hørte før ... - DR
You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
<strong>Gitte</strong> <strong>Adelgaards</strong> <strong>prædiken</strong> <strong>1.</strong> <strong>søndag</strong> i <strong>advent</strong> <strong>2008</strong><br />
<strong>Vi</strong> <strong>hørte</strong> <strong>før</strong> de unge mennesker tale om forventning. At forventninger er noget, vi har til<br />
hinanden hele livet igennem. Børnene har forventninger til fremtiden, til sig selv, hinanden og<br />
til os. Og vi har som forældre forventninger til dem. Ikke mindst jo inden vi får dem.<br />
For som regel går det som med ham, der sagde: "Førhen havde jeg syv teorier om<br />
børneopdragelse og ingen børn. Nu har jeg syv børn og ingen teorier."<br />
Sådan var det også for mit eget vedkommende. Som den sprogpedant, jeg er, var en af mine<br />
forventninger, at mine børn i hvert fald skulle lære at tale ordentligt. Og mit yndlingseksempel,<br />
som jeg har fået lov af mine børn at fortælle i dag, stammer fra dengang, da de var<br />
vel en henholdsvis tre og seks år.<br />
I hvert fald var de i den alder, hvor det er svært at bøje udsagnsordene rigtigt, og de var ved<br />
at få pip af mig og mine rettelser. For hver gang de for eksempel sagde: 'Jeg drikkede lige et<br />
glas mælk' så rettede jeg dem: "Det hedder det jo ikke, vel. Det hedder: Jeg drikker. Jeg drak.<br />
Jeg har drukket."<br />
Eller når de sagde: 'Jeg syngede med' så fik de at vide, at det hedder: Jeg synger. Jeg sang.<br />
Jeg har sunget. Og så videre. Og så videre!<br />
Efterhånden var de temmelig trætte af det og proppede demonstrativt fingrene i ørerne, hver<br />
gang jeg begyndte på min remse. Men en dag fik jeg så alligevel bevis for, at et eller andet<br />
trods alt havde bundfældet sig, og jeg skal på forhånd dybt rødmende undskylde mine børns<br />
ordvalg:<br />
<strong>Vi</strong> kørte bil, da den mindste pludselig sagde til storesøster: "Så du det, Amalie. Der sad der en<br />
hund og skidt." Hvorpå det prompte kom fra den store: "Det hedder det jo ikke, vel August.<br />
Det hedder: Jeg skider. Jeg skad. Jeg har skåret."<br />
Og selv om det ikke lige er bøjningsmønstret fra Retskrivningsordbogen, så havde noget trods<br />
alt slået rod. Nej, forventninger er én ting, virkeligheden ofte en anden.<br />
I evangelieteksten i dag <strong>hørte</strong> vi om forventninger. Forventninger, der nok blev indfriet, men<br />
jo på en helt anden måde, end folk havde ventet og troet.<br />
Jesus var på vej til Jerusalem, og rygtet om ham var løbet i forvejen. Folk havde hørt om de<br />
mange sære og fantastiske ting, der skete omkring Jesus. Hørt om de mirakuløse helbredelser,<br />
om de underlige ting, han sagde og om den myndighed, han talte med. Så måske var han den<br />
Messias, de havde ventet og håbet så længe på. Ham, der skulle oprette fredsriget og sende<br />
de besættende romere hjem til Rom.<br />
Ja, rygterne svirrede, og forventningerne kogte. Nu stod Jerusalems borgere så der ved<br />
vejkanten og strakte sig på tæerne for at få et glimt af giraffen. Men kunne det da være ham?<br />
Ingen purpur, ingen pomp og pragt. Godt nok red han på et æsel med et føl ved siden af sig,<br />
sådan som de vidste fra profeten Zakarias, at Messias ville gøre det, når han kom. Men hvor<br />
var den hær, der skulle befri landet fra dets undertrykkere?<br />
"Se, din konge kommer til dig, sagtmodig, ridende på et æsel." Det var løftet til den ventende<br />
folkemængde den dag i Jerusalem, og for dem var det for lidt.<br />
I hvert fald er det jo svært at forestille sig, at det har været andet end skuffede forventninger,<br />
der på kun fem dage kunne ændre Palme<strong>søndag</strong>s hosianna-råb til Langfredags taktfaste:<br />
"Korsfæst ham. Korsfæst ham." Det rige, Jesus tilbød dem, og den fred, han bragte, var ikke<br />
det jordiske lykkerige og den konkrete fred fra romerne, som jøderne have håbet og ventet, og<br />
deres håb og forventninger visnede i takt med de afskårne palmegrene.<br />
Og sådan er det vel også for os i dag, om end på en noget bagvendt måde. <strong>Vi</strong> forlanger stadig,<br />
at Vorherre skal leve op til vores krav og indfri vores forventninger, hvis vi skal have noget<br />
med ham at gøre. Og gør han ikke det, søger vi lynhurtigt andre steder hen.<br />
Så kaster vi os over de religioner, der ser ud til at kunne levere varen. <strong>Vi</strong> vil nemlig, som Kaj<br />
Munk med vanlig bramfrihed har udtrykt det: "<strong>Vi</strong> vil have en Gud, der vil pudre os i enden, når<br />
vi er trætte af at sidde ned. En Gud, der kan levere solskin og fred i verden, og som vil komme<br />
med halve kyllinger, når vi ringer på klokken." <strong>Vi</strong> har ikke et stort kollektivt Messias-håb, som<br />
folk havde det på Jesu tid. Tværtimod.<br />
I dag er troen nærmest blevet en privatsag. Noget, vi har i os selv, og som vi ikke behøver<br />
andre ligesindede for at dyrke. Troen er blevet en størrelse, som vi retter til efter vores egne<br />
behov. <strong>Vi</strong> tager det, vi kan bruge af kristendommen. Resten lader vi ligge og supplerer så efter<br />
behov med lidt meditation, reinkarnation og et par selvudviklingskurser.
<strong>Gitte</strong> <strong>Adelgaards</strong> <strong>prædiken</strong> <strong>1.</strong> <strong>søndag</strong> i <strong>advent</strong> <strong>2008</strong><br />
Jeg tror, det er Jan Lindhardt, der engang har påpeget, 'at det er da forunderligt så mange,<br />
der hævder at have deres egen indre tro, uden at de behøver gå i kirke, læse i Bibelen eller i<br />
det hele taget beskæftige sig med det kristne budskab'. For prøv at forestille jer, hvor grotesk<br />
det ville lyde, hvis én fortalte, han var med i en fodboldklub, og man så spurgte ham:<br />
"Går du så tit ud og overværer en kamp på stadion?"<br />
"Stadion? Nej, der sætter jeg ikke mine ben."<br />
"Men læser du så altid sportssiderne og ser fodbold på tv?"<br />
"Næ, aldrig."<br />
"Jamen spiller du så selv?"<br />
"Nej, det er slet ikke mig."<br />
Og tænk, hvis han sluttede med at sige:<br />
"Jeg synes nu, det er bedre at sidde på kroen og tænke på stadion end at sidde på stadion og<br />
tænke på kroen, for jeg har ligesom min egen indre fodbold."<br />
Man ville tænke ... (banker sig på panden) ikke sandt? Men når det angår troen, er det<br />
åbenbart helt i orden at have det sådan.<br />
Men kristendommen er ikke nogen supermarkedsreligion, hvor vi kan nøjes med at tage det<br />
ned af hylderne, der passer os. Nej, kristendommen er en pakkeløsning med ét ganske<br />
bestemt budskab: At Gud blev menneske i Jesus Kristus, og at han kommer til os.<br />
Måske var barnet i krybben og den lidende mand på korset ikke ligefrem den forventning, vi<br />
havde til Gud.<br />
Måske foretrækker vi umiddelbart at danne Gud i vores eget billede, frem for at tage imod den<br />
Gud, der kommer til os. Men man skal nu ikke kende sig selv ret godt for at vide, at det bliver<br />
et temmelig fattigt billede.<br />
Mine børn lærte måske aldrig at bøje udsagnsordene helt rigtigt eller blev sådan, som jeg på<br />
forhånd havde forestillet mig eller forventet det. Og gudskelov da for det. For virkeligheden<br />
overgår gang på gang vores forestillingsevne og viser sig at være dejligere, end man i sin<br />
vildeste fantasi havde drømt om.<br />
Og sådan er det også med Jesus og med evangeliet om ham. Det kan godt ske, at han den dag<br />
i Jerusalem ikke levede op til folkets forventninger, men han kom alligevel. Kom med et<br />
budskab langt mere omfattende og dejligere end bare den konkrete fred fra romerne, som<br />
jøderne ventede.<br />
Han kom for at slå følge med os i liv og død. Han kom med en fred, en glæde og en kærlighed<br />
så stor, at end ikke døden kunne få bugt med den. Han kom med et lys og et håb så stærkt, at<br />
intet siden hen har kunnet slukke det.<br />
"Se, din konge kommer til dig."<br />
Nu er modtagelsen af ham op til dig.<br />
Amen.