Indholdsfortegnelse - Akademisk Opgavebank
Indholdsfortegnelse - Akademisk Opgavebank
Indholdsfortegnelse - Akademisk Opgavebank
Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
<strong>Indholdsfortegnelse</strong><br />
Forord s. 4<br />
Indledning s. 4<br />
Romantikken – nationen, folket og individet s. 4<br />
Danske professorers konstruktion af et mere moderne individ s. 6<br />
Problemformulering s. 7<br />
Metodiske overvejelser s. 7<br />
Videnskabsteori og metode i forbindelse med den kvalitative hermeneutiske<br />
analyse jeg anvender ved besvarelsen af spørgsmål 1, og i forlængelse heraf<br />
begrundelse for ekstra afsnit i projektdesign, operationalisering og<br />
problemafgrænsning s. 8<br />
Projektdesign, operationalisering og problemafgrænsning s. 11<br />
0. Redegørelse for den humanistiske videnskabshistoriske udvikling frem til<br />
1819, hvor Menneskets aandelige Natur og Væsen udkommer s. 14<br />
Oplysningstiden s. 14<br />
Idealismen s. 15<br />
Immanuel Kant s. 15<br />
De tyske idealister s. 16<br />
Heinrich Steffens s. 17<br />
Niels Treschow s. 19<br />
1
0a. Sibberns ontologiske position, som den fremgår i Menneskets aandelige<br />
Natur og Væsen. Et Udkast til en Psychologie fra 1819 s. 21<br />
Ontologisk position s. 21<br />
Livet som ontologisk fænomen s. 22<br />
Det vegeterende liv s. 23<br />
Det dyriske liv s. 24<br />
Konklusion: Det åndelige menneskelige liv s. 24<br />
De uorganiske ting s. 25<br />
1a. Hvordan er begreberne ’individ’, ’personlighed’ og ’personlig frihed’<br />
udlagt i Sibberns Menneskets aandelige Natur og Væsen fra 1819? s. 25<br />
Individet s. 26<br />
Personlighed – når livet besjæler individet i overensstemmelse med sin grundform s. 27<br />
Personlig frihed s. 29<br />
Selvbevidsthed s. 29<br />
Fornuft s. 30<br />
Samvittighed s. 31<br />
Konklusion: Sibberns dannelsesideal – en syntese af selvbevidsthed og selvforglemmelse s. 32<br />
Følelser s. 32<br />
Jeghedsfølelser s. 32<br />
Universelle følelser s. 34<br />
Sympathetiske følelser s. 34<br />
Kærlighed s. 35<br />
2
1b. Hvordan er begreberne ’individ’, ’personlighed’ og ’personlig frihed’<br />
udlagt i Sibberns Psychologisk Pathologie fra 1828? s. 35<br />
Det pathologiske s. 35<br />
Drift s. 36<br />
Sympathetiske og egoistiske drifter s. 38<br />
Konklusion: De pathologiske fænomener i relation til Sibberns dannelsesideal s. 39<br />
Første hovedtrin – naturtilskyndelsen s. 39<br />
Andet hovedtrin – forstands- eller fornufttilskyndelsen s. 40<br />
Tredje hovedtrin – karaktertilskyndelsen s. 40<br />
Fjerde hovedtrin – livet i Gud s. 41<br />
2. Summary s. 42<br />
Litteraturliste s. 43<br />
3
Forord<br />
Jeg har valgt at gøre Sibberns psykologiske værker fra 1819 og 1828 til kilder for, hvordan man i<br />
akademiske kredse i en lang periode i 1800-tallet omtrent har opfattet begreberne individ,<br />
personlighed og personlig frihed, netop da disse værker og indholdet af disse i meget høj grad blev<br />
anvendt på Københavns universitet og dermed må anses som en fælles akademisk reference for,<br />
hvordan disse fænomener blev sat på begreb. I hvert fald har generationer af akademikere været<br />
tilhørere til forelæsninger, hvor Sibbern har forelæst i psykologi, og indholdet af disse<br />
forelæsninger må have afspejlet, hvordan Sibbern i sine værker om emnet fremstillede disse<br />
fænomener. Stort set alle studerende, der ankom til Københavns universitet i perioden 1813 til<br />
1869, har måttet tilegne sig dele af Sibberns psykologi, da de skulle til eksamen i emnet for at<br />
gennemføre det filosofikum, der var portalen til de videre universitetsstudier.<br />
Specialet vedrører også, hvordan psykologien opstår som en akademisk disciplin på Københavns<br />
Universitet, men som hjemhørende under filosofien.<br />
Da Sibbern formulerer hele sin psykologi og dermed også begreberne individ, personlighed og<br />
personlig frihed i overensstemmelse med sin fortolkning af kristendommen, så tenderer Sibberns<br />
psykologi imod at være en religionsfilosofi med vægten på dets betydning for det antropologiske,<br />
og på visse steder bevæger han sig ind på områder, der ellers varetages af teologer. Derfor kommer<br />
dette speciale til at omhandle emner og begivenheder, som jeg vil betegne som hjemhørende under<br />
dansk religionshistorie.<br />
Indledning<br />
Romantikken – nationen, folket og individet<br />
Claus Bjørn skriver i bogen Danmarkshistorien, bind 10, 1800-1850 på side 165, at romantikken<br />
var ’en epoke i europæisk kulturhistorie, der strakte sig fra sidst i 1700-tallet til ind i 1830’rne’.<br />
Bjørn skriver videre om romantikken, at bevægelsen i øvrigt er svær at sætte på formel, men at den<br />
indebar et budskab om at frigøre jeg’et i forhold til dagligdagen og fornuften ved hjælp af fantasi og<br />
inspiration, der skulle løfte mennesket ind i en oplevelse af en altomfattende guddommelig<br />
sammenhæng, som gennemtrængte alle levende væsner. (Bjørn, 2003, 165) I den romantiske<br />
litteratur opdagedes folket, og det jævne menneske ’repræsenterede ofte ..(..).. det ideale,<br />
ureflekterede liv i pagt med den guddommelige ordning, som ikke mindst naturen var udtryk for’.<br />
(Bjørn, 2003, 166)<br />
Romantikken fik vidt forskellige udformninger rundt omkring i Europa, men i Danmark, hvor<br />
romantikken slog igennem i årene efter 1800, var romantikken fuldstændigt domineret af den tyske<br />
4
omantik og fik et i øvrigt et afdæmpet og harmonisøgende præg, der farvede både litteratur, kunst<br />
og videnskabelig tænkning. Romantikken havde også i Danmark stor gennemslagskraft, blandt<br />
andet ved at en lang række centrale begreber som personlighed, frihed, menneske- og samfundssyn<br />
og nationalitet her bliver givet et meningsindhold, som rækker langt ind i en senere tid. 1 (Bjørn,<br />
2003, 165-168)<br />
Bjørn skriver, at romantikken blev introduceret i Danmark ved Heinrich Steffens’<br />
forelæsningsrække i København, der indledtes den 11. november 1802 (Bjørn, 2003, 169), hvor der<br />
sad mange af den kommende tids kulturpersonligheder og videnskabsmænd som tilhørere. Iblandt<br />
andre Adam Oehlenschläger, Steen Steensen Blicher, Jakob Peter Mynster, Nikolaj Frederik<br />
Severin Grundtvig, Hans Christian Ørsted, Anders Sandøe Ørsted og Frederik Christian Sibbern. 2<br />
(Korsgaard, 2004, 208)<br />
Steffens bringer historiefilosofien til Danmark, og forestillingen er den, at der er en parallel<br />
sammenhæng imellem individet, nationen og hele menneskeslægten:<br />
’Som det enkelte Menneskes Tilværelse er en Række af Tildragelser, hvis indvortes foreenende<br />
Princip hans inderste Væsen selv er, saaledes bestaar Nationernes Historie af en Række afvexlende<br />
Begivenheder, i hvilke det enkelte Individs falder med – og den hele Menneskeslægt, Nationerne<br />
selv i deres Conflict, drives gjennem tusendfold Forandringer til et Maal, som ingen kjender. I<br />
denne uendelige Vexelvirkning, hvis indvortes skabende Princip er os ubekjendt, virker hele<br />
Menneskeslægten tvingende paa enkelte Nationer og Nationerne tvingende paa ethvert enkelt<br />
Individ. Men det enkelte Menneske selv, med en Frihed i sin Barm, som vel kan kues, nedtrykkes –<br />
selv til et ukjendeligt Minimum – men aldrig ganske udryddes, virker, med større eller mindre Kraft<br />
tilbage paa sin Nation – fra sin Nation paa hele Menneskeslægten. Ved denne Vexelvirkning af det<br />
Hele paa det Enkelte, af det Enkelte paa det Hele, fremstaar et identisk Billede – Historien, som<br />
forudsætter den hele Natur, som Grundvolden for al endelig Tilværelse, og hele Menneskeslægten<br />
som Udtrykket for hiin Vexelvirkning selv.’ (Korsgaard, 2004, 213, hvor han citerer fra Steffens:<br />
Indledning til Philosophiske Forelæsninger i København, 1803, s. 91)<br />
1 Det, jeg her har skrevet i forbindelse med romantikken og dens indtog i Danmark, er ikke kontroversielt. Mogens<br />
Pahuus giver udtryk for helt tilsvarende opfattelser (Pahuus, Red., 2001, 6-7), det samme gør Ove Korsgaard<br />
(Korsgaard, 2004, 142-144) og Lorenz Rerup. (Feldbæk, Red., 1991, bind 2, 331-332)<br />
2 At sætte Steffens’ optræden i København som den skelsættende begivenhed for romantikkens indførelse er der stort<br />
set enighed om. Pahuus skriver i bogen Punktnedslag i dansk livsfilosofi på side 6: ’De første årtier af 1800-tallet er<br />
præget af den romantiske filosofi..(..).. Den romantiske filosofi introduceredes frem for alt af H. Steffens, men også<br />
naturforskeren Hans Christian Ørsted bidrog markant hertil.’ Carl Henrik Koch og Korsgaard peger ligeledes på<br />
Steffens som hovedskikkelsen i forbindelse med indførelsen af romantikken i Danmark. (Koch, 2004, 33), (Korsgaard,<br />
2004, 205-206 )<br />
5
I denne tekst, som er en del af manuskriptet til forelæsningerne i København i 1802-1803, lader<br />
Steffens os ane, på hvilken måde han sammenkæder ’det enkelte menneske’, ’nationerne’,<br />
’menneskeslægten’ og ’den hele natur’ som sammenhængende i en uendelig vekselvirkning i en<br />
dynamisk proces imod sine egne skjulte mål. Selvom disse mål er skjulte, er det enkelte individ<br />
alligevel udrustet med en ’frihed’ til at ane sin bestemmelse og påvirke sin ’nation’, som igen<br />
påvirker de øvrige nationer og dermed menneskeslægten, og således bliver individet fortolket som<br />
indlejret og hjemhørende i en slags ’verdenshistorisk hermeneutik’.<br />
På den måde får det enkelte individ og dets måde at forvalte sin frihed karakter af en etiks opgave,<br />
ikke mindst da Steffens forbinder de uransagelige og dynamiske lovmæssigheder, som<br />
gennemtrænger alle ting som udtryk for Guds ånd. Historiske studier bliver dermed et middel til at<br />
opnå erkendelse af Guds skjulte hånd i verden, og da mennesket er det ’højeste væsen’, hvori den<br />
guddommelige besjæling kommer klarest til udtryk, giver studiet af menneskeslægtens historie<br />
muligheden for en erkendelse af selve det guddommelige væsen. (Korsgaard, 2004, 213-214)<br />
Derfor er det ingen overdrivelse, at i de idealistiske grundantagelser, som Steffens formidler til det<br />
danske publikum, bliver det enkelte individ i høj grad tilkendt en væsentlig rolle i det store hele, da<br />
det enkelte individ netop er det, som kan begribe dele af den guddommelige indgriben på jorden,<br />
eller det enkelte individ er det væsen, hvori eller for hvem erkendelsen af det guddommelige finder<br />
sted, og som det enkelte individ bør tilse at bringe sig i overensstemmelse med og samarbejde med.<br />
Danske professorers konstruktion af et mere moderne individ<br />
Den opmærksomhed på individet, som der opstår i romantikken, afspejler sig også i, at der for<br />
første gang udgives egentlige lærebøger i psykologi til brug på universitetet, og disse er væsentlige<br />
kilder til, hvordan begreberne ’individ’, ’personlighed’ og ’personlig frihed’ bliver givet et særligt<br />
meningsindhold i Danmark i den tids videnskab.<br />
Niels Treschow, der var professor i filosofi ved Københavns Universitet fra 1803 til 1813, hvorefter<br />
Frederik Christian Sibbern overtog professoratet indtil 1870 (Jensen, Red., 1980, 44 og 49), var den<br />
første til at skrive en dansk lærebog i psykologi til universitetsbrug på dansk. (Jensen, Red., 1980,<br />
48-51) Titlen på Treschows bog, der udkom i 1812, var Om den menneskelige Natur i<br />
Almindelighed, især Dens aandelige Side. 3<br />
I 1819 udkom Sibberns første psykologilærebog Menneskets aandelige Natur og Væsen. Et Udkast<br />
til en Psychologie, der i 1828 blev ledsaget af efterfølgeren, Menneskets aandelige Natur og Væsen.<br />
3 Faktisk udgav Treschow, allerede i 1803, en lærebog til monarkiets latinskoler for det nye fag antropologi, som<br />
omfattede disciplinerne anatomi, diætetik, fysiologi, teoretisk gymnastik og psykologi. Den psykologiske del omfattede<br />
ca. 100 sider, og disse var udgangspunktet for den senere Om den menneskelige Natur i Almindelighed, især Dens<br />
aandelige Side fra 1812. (Koch, 2004, 151-152)<br />
6
Et Udkast til en Psychologie. Psychologisk Pathologie, som jeg herefter blot vil benævne med titlen<br />
Psychologisk Pathologie.<br />
Det bliver Sibberns bøger, der får et langt liv for så vidt, at de i modificeret form blev genoptrykt i<br />
1843, 1849, 1857, 1862, 4 og i 1885 genudgives bind to fra 1828. 5 Derfor har vi grund til at tro, at<br />
Sibberns to værker bliver en slags fælles reference i perioden eller opnår en slags status som to<br />
sammenhængende autoritative værker på området indtil langt op i 1800-tallet. Da jeg derfor har<br />
grund til at tro, at disse værker har haft en ikke uvæsentlig virkningshistorie i sam- og eftertiden,<br />
vælger jeg disse som kilder for min undersøgelse. Da Sibbern er professor på Københavns<br />
universitet fra 1813 til 1870, vil jeg også undersøge, i hvilken grad der er grund til at tro, at det<br />
fremsatte i disse lærebøger har været formidlet igennem Sibberns undervisning.<br />
Problemformulering<br />
1. Hvordan er begreberne ’individ’, ’personlighed’ og ’personlig frihed’ udlagt i<br />
Sibberns Menneskets aandelige Natur og Væsen fra 1819 og Psychologisk Pathologie<br />
fra 1828?<br />
Metodiske overvejelser<br />
For at besvare spørgsmål 1 må jeg fremhæve og analysere relevante aspekter af de nævnte værker,<br />
hvor min metodiske tilgang er kvalitativ-hermeneutisk. Denne metodiske tilgang vil jeg uddybe i<br />
det efterfølgende afsnit, da jeg mener, at dette vil præcisere min metode for min læser. Det er også<br />
nødvendigt, da jeg her begrunder, hvorfor jeg vælger at lade indgå afsnit i det efterfølgende<br />
’Projektdesign, operationalisering og problemafgrænsning’, som ikke umiddelbart kan udledes af<br />
problemformuleringen.<br />
4 Disse genoptryk er sammentrængte udgaver, hvor det væsentligste fra både Menneskets aandelige Natur og Væsen. Et<br />
Udkast til en Psychologie og Psychologisk Pathologie er medtaget, men de grundlæggende anskuelser er de samme.<br />
(Sibbern, fortalerne til 1843 og 1862 udgaven, som indgår i 1862-udgaven, Psychologie, indledet ved almindelig<br />
Biologie, i sammentrængt fremstilling)<br />
5 Den sidste udgave fra 1885 er ’pa smaa Ændinger nær’ et genoptryk af udgaven fra 1828. (Sibbern, G., 1885, fortalen<br />
til Psykologisk Patologie) Jeg har sammenlignet på udgaverne af værkerne fra 1828 og 1885 og har konstateret, at der<br />
ikke er grund til at betvivle Gabriel Sibberns udsagn. Begge består af tre kapitler og er struktureret ved hjælp af 104<br />
paragraffer med hver sin titel, og samtlige titler på alle 104 paragraffer er nøjagtig enslydende.<br />
7
Videnskabsteori og metode i forbindelse med den kvalitative<br />
hermeneutiske analyse jeg anvender ved besvarelsen af spørgsmål<br />
1, og i forlængelse heraf begrundelse for ekstra afsnit i<br />
projektdesign, operationalisering og problemafgrænsning<br />
1. Hvordan er begreberne ’individ’, ’personlighed’ og ’personlig frihed’ udlagt i Sibberns<br />
Menneskets aandelige Natur og Væsen fra 1819 og Psychologisk Pathologie fra 1828?<br />
Dette upræcise spørgsmål må jeg have struktureret eller inddelt i delspørgsmål, der tilsammen vil<br />
besvare spørgsmålet, så undersøgelsen af kilderne bliver så stringent, at den lever op til kravet om<br />
videnskabelighed. 6 Da undersøgelsen ifølge emnets og kildernes karakter kun kan udføres ved<br />
hjælp af en kvalitativ og hermeneutisk tilgang, må jeg tilstræbe en metodisk tilgang og indstilling i<br />
overensstemmelse med idealerne for hermeneutisk videnskab, og derfor har jeg med vilje<br />
formuleret spørgsmålet lidt løst og ikke operationaliseret spørgsmålet, som var det en mere empirisk<br />
orienteret undersøgelse. For at inddele spørgsmål 1 i underspørgsmål, der tilsammen besvarer<br />
spørgsmålet, ikke udtømmende, men dog meningsfuldt, har jeg været nødsaget til at læse de<br />
pågældende værker af Sibbern for derigennem at undersøge, hvordan delspørgsmålene har kunnet<br />
stilles meningsfulde i forhold til de svar, som kilderne faktisk giver. Det har så vist sig, at Sibbern i<br />
værkerne anvender netop disse begreber, og derfor er delspørgsmålene stort set udledt af spørgsmål<br />
1, men i mindre bidder. Hvordan, jeg har udført dette, fremgår af projektdesignet, som er afsnittet<br />
herefter.<br />
Denne fremgangsmåde finder jeg begrundet på baggrund af idealerne for en kvalitativ-hermeneutisk<br />
metode, som jeg her kort vil redegøre for. Jeg tilstræber en metodisk tilgang, der er inspireret af<br />
Hans George Gadamers hermeneutik. Som jeg fortolker dette ideal, så indebærer denne tilgang for<br />
det første en fordomsfri indstilling af mig, og ideelt set også af min læser, hvilket Gadamers begreb<br />
’fuldkommenhedsforventning’ refererer til. Med begrebet henvises til, at det er nødvendigt at have<br />
det udgangspunkt, at kilderne udtaler sig sandt og meningsfuldt om emnet, de omhandler. Det vil<br />
sige, at jeg bør gå til kilderne med størst mulig åbenhed overfor, at Sibberns fortolkninger er<br />
meningsfulde. Denne forventningsfulde tilgang er nødvendig, da al dybere forståelse er kendetegnet<br />
ved en horisontsammensmeltning, hvilket kortest muligt forklaret vil sige, at både jeg, der<br />
undersøger, og Sibbern, der skrev, har taget farve af den tid og det miljø, vi har levet i, så den<br />
horisont af viden, færdigheder og selvfølgeligheder, vi derfor orienterer os i og ved hjælp af,<br />
6 Ud over fortalerne i begge værker består bogen fra 1819 af 330 sider og bogen fra 1828 af 480 sider. Det betyder også,<br />
at det er nødvendigt at udarbejde et begrebsligt analytisk redskab, hvormed der kan selekteres, hvis det skal være muligt<br />
at fremstille aspekter herfra i en meningsfuld sammenhæng.<br />
8
forhindrer forståelsen af den anderledes forståelseshorisont, medmindre man er indstillet på i nogen<br />
grad at sætte sig ud over egen horisont. (Køppe, Red., 1995, 118-121)<br />
Praktiske konsekvenser heraf for denne undersøgelse, hvad angår den ontologiske og<br />
videnskabshistoriske tradition, som Sibbern befinder sig i og selv baserer sig på<br />
Set i det perspektiv er Sibberns værker udtryk for både tidstypiske og helt sikkert egne antagelser.<br />
Det vil sige, at under undersøgelsen vil jeg og med mig min forståelseshorisont møde aspekter af<br />
den forståelseshorisont, der er Sibberns og den tid og det miljø, han levede i. En kvalitativ-<br />
hermeneutisk undersøgelse er på den måde altid et møde imellem to forståelseshorisonter, da ingen<br />
er uhildet, neutral og fordomsfri i mødet med den forståelseshorisont, som kilderne er udtryk for og<br />
udgør. Derfor kaldes Gadamers fortolkningsvidenskab også for den perspektivistisk-hermeneutiske<br />
metode, da alle ’altid-allerede’ på forhånd har et perspektiv, hvoraf størstedelen er ikke-bevidst, og<br />
en samvittighedsfuld undersøgelse af kilder må derfor indebære en grad af sammensmeltning<br />
imellem horisonter. 7 (Olsen, 2003, 160-161)<br />
Sibberns værker fra 1819 og 1828 er udtryk for hans særegne fortolkning af menneskets indre liv,<br />
men er i høj grad også udtryk for tidens videnskabelige forståelseshorisont, hvor Danmark står i<br />
særlig gæld til Tyskland. Koch skriver i forordet til Den danske idealisme på side 11 og 12, at<br />
tidens videnskab praktisk talt er ubegribelig uden et vist kendskab til den tyske videnskabshistorie,<br />
idet der gøres brug af en terminologi, der både fremstiller og baserer sig på en særlig ontologi,<br />
hvilket vil sige en særlig opfattelse af virkelighedens beskaffenhed. 8<br />
7 Udtrykket ’altid-allerede’ stammer fra Heidegger, men anvendes også af Gadamer, således er udtrykket en fagterm<br />
indenfor videnskabsfilosofien. (Lübcke, Red., 1989, 131-136)<br />
8 Ontologi er en filosofisk disciplin, hvorunder der arbejdes med tilværelsens store spørgsmål som: ’Er verden af<br />
materiel eller åndelige natur?’, ’Har mennesket en fri vilje eller er det blot et produkt af arv og miljø og derfor<br />
forudbestemt til at handle på én ganske bestemt måde?’ (Klausen, 1998, 12) Ifølge Søren Harnow Klausen er de<br />
ontologiske grundpositioner; dualisme, materialisme, idealisme og dobbeltaspektteorien. Dualismen er den ontologiske<br />
position, at virkeligheden antages at bestå af to uafhængige og forskellige ontologiske regioner, det materielle og det<br />
bevidsthedsmæssige. Materialisme er den position, hvor virkeligheden grundlæggende antages at være materiel, hvilket<br />
vil sige, at den tilsyneladende ikke-materielle bevidsthed i den sidste ende antages at være identisk med en særlig slags<br />
fysiske fænomener. Idealismen er den grundantagelse, at alt, hvad der eksisterer, dybest set er af bevidsthedsmæssig<br />
natur, og de materielle ting derfor dybest set er fremtrædelsesformer for en ikke-materiel værensform.<br />
Dobbeltaspektteorien betegner den position, hvor grundantagelsen er den, at bevidsthed og det materielle ikke er absolut<br />
forskellig, men blot er to forskellige måder, hvorpå den samme virkelighed fremtræder, og at der grundlæggende er<br />
identitet imellem disse to fremtrædelsesmåder. (Klausen, 1998, 38-39)<br />
Jeg nævner dette, da der er uenighed om, hvorvidt de tyske og danske idealister er idealister eller tilhængere af<br />
dobbeltaspektteorien. Når disse idealister betegnes som idealister, er det næppe uafhængigt af, at den eller de, der har<br />
bedømt disse ’idealister’ som idealistiske, selv er materialister. Vi orienterer os, som børn af vores tid, overvejende<br />
materialistisk, og set fra et materialistisk synspunkt bliver det nærliggende at betragte alle ikke-materialistiske<br />
positioner som idealistiske, som er den mest radikale modsætning til en materialistisk position, da man som materialist<br />
er tilbøjelig til at se alle gradbøjninger af det bevidsthedsmæssige som overflødig.<br />
Hvis vi spurgte Sibbern og de øvrige ’idealister’, om de selv så sig som idealister i den betydning af begrebet, som<br />
Klausen har, så ville en del af disse idealister og Sibbern formentlig protestere, da deres bestræbelse, ifølge Klausen og<br />
9
Jeg vurderer, at det i praksis betyder, at det er nødvendigt med et afsnit, hvor jeg kort redegør for<br />
den humanistiske videnskabshistorie frem til 1819, hvor Menneskets aandelige Natur og Væsen<br />
udkommer. Da det er nødvendigt at præsentere Sibberns værker i den videnskabshistoriske<br />
kontekst, hvori de hører hjemme, og som er mere eller mindre nødvendig for overhovedet at forstå<br />
de ontologiske og erkendelsesteoretiske præmisser for den tids videnskab og dermed at forstå<br />
Sibberns værker. Afsnittet vil kun være redegørende, og jeg baserer mig her overvejende på lødig<br />
sekundærlitteratur, og afsnittet vil ikke rumme noget overraskende for den læser, der er orienteret i<br />
emnet. Dog har jeg læst de første 50 sider af den nævnte bog af Treschow for at orientere mig lidt i<br />
Sibberns forgængers værk om samme emne, og derfor baserer jeg mig her på primærlitteratur. I<br />
projektdesignet fremgår, hvilke af tidens videnskabsfolk jeg har valgt at fremhæve. 9<br />
Ligeledes ser jeg mig nødsaget til i særskilte afsnit at præcisere Sibberns ontologiske position, som<br />
den fremgår i Menneskets aandelige Natur og Væsen, med henblik på at få frem i lyset, på hvilket<br />
grundlag han baserer sig. 10 Dette afsnit vil udgøre udgangspunktet for besvarelsen af spørgsmål 1.<br />
Bjarne Troelsen, var at finde enheden bag eller identiteten imellem det bevidsthedsmæssige og det materielle. (Klausen,<br />
1998, 117 og 140-142), (Pahuus, Red., 2001, 14-20)<br />
Man kan så mene, at ambitionen er håbløs eller at de ’idealistiske’ filosoffers ambitioner om at slå bro imellem<br />
virkelighedens to aspekter ikke lykkedes, men de fleste vil helt sikkert mene, at de prøvede, og hvis vi vil forstå denne<br />
periodes videnskab, må vi være villige til at prøve at forstå dem, som de ønskede at blive forstået, hvilket jeg kan<br />
konkludere under henvisning til Gadamers teori om ’forståelseshorisonter’ og ’horisontsammensmeltning’. Det betyder,<br />
at både denne undersøgelse og læsningen heraf kræver af os, at vi i det mindste er villige til at anerkende, at den<br />
ontologiske position, som Sibbern repræsenterer, er en position, som er mulig at have, og at det formentlig var en<br />
almindelig antagelse i perioden, og derfor må vi tage denne ontologiske position seriøs, hvis vi vil beskæftige os med<br />
tidens videnskab på andet end et overfladisk plan.<br />
Som en tilføjelse til hvad jeg har skrevet om, at vores tid er domineret af en materialistisk ontologi, så er det på sin<br />
plads at nævne, at en af vor tids betydningsfulde alternative ontologiske grundantagelse til materialismen er den<br />
moderne fænomenologi, som Husserl grundlagde, og som Heidegger og Gadamer er repræsentanter for. (Pahuus, 1975,<br />
113-119) Det betyder, at undersøgelse i forbindelse med spørgsmål 1 baserer sig på en fænomenologisk ontologi. Jeg<br />
nævnte ikke denne position i sammenhæng med de øvrige, da Klausen i stedet nævner fænomenologien som et<br />
væsentligt supplement til de øvrige ontologiske grundpositioner. (Klausen, 1998, 288-298)<br />
9 Vedrørende sine kilder til Menneskets aandelige Natur og Væsen oplyser Sibbern i fortalen, at han kun sjældent<br />
direkte har anført kildehenvisninger og de få, der er ’..maatte heller være blevne borte. Man har ikke Anledning til paa<br />
et eller andet bestemt Sted i et Skrivt at anføre saadane Forfattere, hvis Grundtanker, om man end just ikke aldeles er<br />
gaaet ind i deres Fremstillingsmaade, ligge til grund overalt. Man har dem for meget at takke, til at kunne anføre dem<br />
her eller der. ’ (Sibbern, 1819, Fortalen, X) De forfattere, som Sibbern mener at være helt i overensstemmelse med, er<br />
Platon, Kant, Fichte, Schelling, Steffens og Jean Paul, samt visse unavngivne digtere, som en psykolog også har meget<br />
at takke for. Fortalen afsluttes med ordene; ’ei heller behøves vel, at den Hellige Skrivt nævnes, da dens store<br />
Indflydelse paa mit psychologiske Studium vel maa forstaae sig af sig selv.’ (Sibbern, 1819, Fortalen, X) Sibbern mener<br />
åbenbart selv, at det, han skriver, er helt i overensstemmelse med disse angivne kilder. Treschow er ikke nævnt her som<br />
én, han er helt enig med, men er derimod nævnt et enkelt sted, da Sibbern er uenig med ham. (Sibbern, 1819, 314)<br />
10 Sibberns ontologiske position er ikke anderledes i Psychologisk Pathologie, og derfor er redegørelsen for denne, som<br />
den fremgår af Menneskets aandelige Natur og Væsen, også gældende for den. Dette baserer jeg på, at der i<br />
Psychologisk Pathologie er utallige henvisninger til forgængeren. Andet bind er bogstavelig talt i fortsættelse af den<br />
første. Der er ikke tale om, at Sibbern har ændret synspunkt.<br />
10
Projektdesign, operationalisering og problemafgrænsning<br />
0. Redegørelse for den humanistiske videnskabshistoriske udvikling frem til<br />
1819, hvor Menneskets aandelige Natur og Væsen udkommer<br />
Oplysningstiden<br />
Idealismen<br />
Immanuel Kant<br />
Heinrich Steffens<br />
Niels Treschow<br />
1. Sibberns ontologiske position, som den fremgår i Menneskets aandelige Natur<br />
og Væsen. Et Udkast til en Psychologie fra 1819<br />
Som allerede nævnt er besvarelsen af dette spørgsmål et udgangspunkt for og en begyndelse af<br />
besvarelsen af problemformuleringens spørgsmål 1. Afsnittet har jeg struktureret ved hjælp af<br />
følgende underemner, som jeg vil redegøre for, og som tilsammen vil udgøre en kortfattet, men<br />
sammenhængende redegørelse for Sibberns ontologi, der opsummeres i afsnittet ’Konklusion: Det<br />
åndelige menneskelige liv’.<br />
Ontologisk position<br />
Livet som ontologisk fænomen<br />
Det vegeterende liv<br />
Det dyriske liv<br />
Konklusion: Det åndelige menneskelige liv.<br />
De uorganiske ting<br />
1a. Hvordan er begreberne ’individ’, ’personlighed’ og ’personlig frihed’ udlagt<br />
i Sibberns Menneskets aandelige Natur og Væsen fra 1819?<br />
I Menneskets aandelige Natur og Væsen udlægger Sibbern begreberne ’individ’, ’personlighed’ og<br />
’personlig frihed’ med vægten på den ideelle og vellykkede personlighedsudvikling. Derfor vil jeg i<br />
denne undersøgelse beskæftige mig mest med Menneskets aandelige Natur og Væsen, da det er her<br />
problemformuleringens første spørgsmål især besvares.<br />
11
Besvarelsen af spørgsmålet vil jeg strukturere ved først at fremhæve det centrale vedrørende<br />
begrebet ’individ’ og herefter for begreberne ’personlighed’ og ’personlig frihed’.<br />
Under redegørelsen for disse centrale og sammenhængende begreber må jeg inddrage visse andre<br />
centrale begreber, som Sibbern selv anvender i sammenhæng med hovedbegreberne individ,<br />
personlighed, personlig frihed. Hvilke begreber, der her er tale om, fremgår herunder som de<br />
overskrifter, der er understregede, men ikke fede.<br />
I afsnittet ’Konklusion: Sibberns dannelsesideal – en syntese af selvbevidsthed og<br />
selvforglemmelse’ opsummerer jeg det gennemgåede og supplerer ligeledes med de nødvendige<br />
ledsagebegreber.<br />
Individet<br />
Personlighed – når livet besjæler individet i overensstemmelse med sin grundform<br />
Personlig frihed<br />
Selvbevidsthed<br />
Fornuft<br />
Samvittighed<br />
Konklusion: Sibberns dannelsesideal – en syntese af selvbevidsthed og selvforglemmelse<br />
Følelser<br />
Jeghedsfølelser<br />
Universelle følelser<br />
Sympathetiske følelser<br />
Kærlighed<br />
1b. Hvordan er begreberne ’individ’, ’personlighed’ og ’personlig frihed’ udlagt<br />
i Sibberns Psychologisk Pathologie fra 1828?<br />
Spørgsmålet, hvordan begreberne ’individ’, ’personlighed’ og ’personlig frihed’ udlægges, vil jeg<br />
især besvare ved hjælp af Menneskets aandelige Natur og Væsen.<br />
I Psychologisk Pathologie gives omtrent de samme svar, som jeg også kortfattet vil redegøre for,<br />
men da dette værk fortrinsvist omhandler, hvad der forhindrer den ideelle personlighedsudvikling,<br />
12
der især skildres i forgængeren, vil jeg ligeledes som en del af besvarelsen på<br />
problemformuleringens spørgsmål kortfattet redegøre for disse psykiske fænomener, der udgør en<br />
fare for personlighedsudviklingen, som Sibbern benævner som de pathologiske.<br />
Denne kortfattede redegørelse for disse pathologiske fænomener og den kortfattede redegørelse for<br />
individ, personlighed og personlig frihed, som det fremstilles i Psychologisk Pathologie, har jeg<br />
struktureret ved hjælp af følgende overskrifter.<br />
Det pathologiske<br />
Drift<br />
Sympathetiske og egoistiske drifter<br />
Konklusion: De pathologiske fænomener i relation til Sibberns dannelsesideal<br />
Første hovedtrin - naturtilskyndelsen<br />
Andet hovedtrin - forstands- eller fornufttilskyndelsen<br />
Tredje hovedtrin - karaktertilskyndelsen<br />
Fjerde hovedtrin - livet i Gud<br />
13
0. Redegørelse for den humanistiske videnskabshistoriske<br />
udvikling frem til 1819, hvor Menneskets aandelige Natur og<br />
Væsen udkommer<br />
Oplysningstiden<br />
Oplysningstiden startede omkring 1695 og varede til omkring 1789. Bevægelsen udgik fra England,<br />
men fandt sine mest markante udtryk i Frankrig. Oplysningsfilosofferne og deres disciples program<br />
var en mere selvstændig og kritisk forholdemåde og en vurdering af alle fordomme og alle<br />
videnskabelige, politiske og religiøse autoriteter. Ved hjælp af uhildet fornuft og disciplineret brug<br />
af sanserne burde traditioner og sædvaner vurderes og ændres, hvis disse ikke var hensigtsmæssige.<br />
(Lübcke, Red., 1996, 324-325), (Sørensen, 2003, 483-484) I oplysningstiden foregår en<br />
sekulariseringsproces, hvor en religiøs og spekulativ virkelighedsopfattelse trænges tilbage til fordel<br />
for en mere verdslig opfattelse af virkeligheden, hvilket ikke er en uproblematisk proces, da der<br />
dermed rokkes ved hele samfundsstrukturen og dennes legitimering, den kristne religion. Den<br />
danske oplysningsfilosofi og dens repræsentanter var dog aldrig så radikal, at der for alvor blev<br />
stillet spørgsmålstegn ved den bestående orden. (Feldbæk, 2003, 191)<br />
Fra omkring 1720 bliver oplysningsfilosofien en væsentlig åndsretning i Danmark (Danmark-<br />
Norge, 108), og omkring 1750 skulle borgerskabet i byerne i det danske rige have tilegnet sig<br />
oplysningstidens forestillinger. (Feldbæk, 1998, 111) Hovedskikkelsen i etableringen af en dansk<br />
oplysningsfilosofi var Ludvig Holberg. Ole Feldbæk angiver ligefrem Holbergs fortløbende<br />
forfatterskab som udtryk for, hvordan oplysningen trænger igennem (Feldbæk, 1998, 109), og i<br />
Kocks bog Dansk oplysningsfilosofi benævnes perioden indtil 1750 som ’Holbergs tidsalder’, hvad<br />
litteraturhistorie angår. (Koch, 2003, 211)<br />
Oplysningstidens opvurdering af det fornuftige indebar en nedvurdering af de ikke eller mindre<br />
fornuftige fænomener som følelser, lidenskaber, affekter og fantasi, som nærmere ansås som selve<br />
årsagen til ufornuftige handlinger. (Pahuus, 1995, 14) I oplysningstidens højsommer er der også<br />
eksempler på en mindre ensidig fremhævelse af det fornuftige. I Rousseaus Afhandling om<br />
videnskaberne og kunsterne fra 1750 fremføres tanken, at kulturen og samfundets institutioner var<br />
hovedårsagen til fordærvelsen af den oprindelige frie, gode og følsomme menneskenatur (Pahuus,<br />
1995, 15), og selvom Rousseau er oplysningsfilosof, så fremhæver han fra 1750 det følsomme som<br />
et menneskeligt fænomen, der har sin egen værdi og berettigelse, og bryder hermed i nogen grad<br />
med oplysningstidens grundantagelser og peger dermed vel nok frem imod romantikken. (Sørensen,<br />
2003, 547)<br />
14
Ligeledes vurderer Holberg heller ikke følelser ensidigt dårligt, men har opfattelsen, at følelser og<br />
lidenskaber er nødvendige, da disse faktorer i sindet aktiverer til handlinger, men at både følelser,<br />
lidenskaber og handlinger bør ledes og tøjles af fornuften. Disse forestillinger fremstiller Holberg i<br />
sine Moralske tanker fra 1744 og Epistlerne, der udgives fra 1748. (Koch, 2003, 219-221)<br />
På den måde er der tale om en tendens til fornuftsdyrkelse i oplysningstiden, men ikke kun en<br />
ensidig opvurdering af det fornuftige og nedvurdering af følelser.<br />
Idealismen 11<br />
Fra omkring 1790 slår romantikken eller idealismen igennem som reaktion mod oplysningstidens<br />
fornuftsdyrkelse og den franske revolution. (Lübcke, Red., 1996, 372-373) Intentionerne med den<br />
franske revolution havde været at opbygge et samfund efter fornuftige principper, men mange<br />
mente, at revolutionen nu var i færd med at udfolde sig til et rædselsregime. Hvordan kunne<br />
revolutionens fornuftige idealer ende i, hvad ikke helt uberettiget kunne vurderes til at være<br />
ufornuftig galskab? Filosofisk rejste dette misforhold imellem ideal og virkelighed spørgsmålet om<br />
forholdet mellem tænkning og virkelighed, mellem ånd og materie. Opgaven var, om muligt, at<br />
overvinde denne dualisme. (Jessen, Red., 1999, suppl. materiale, 1-2)<br />
Immanuel Kant<br />
Et svar på eller en påpegning af netop disse erkendelsesteoretiske vanskeligheder var allerede<br />
udarbejdet af Kant (1724-1804), der ganske vist normalt regnes for oplysningsfilosof, men som<br />
alligevel er en overgangsskikkelse til idealismen. I 1781 udgives værket Kritik der reinen Vernunft,<br />
der er en undersøgelse af, hvad mennesket er i stand til at erkende, og hvad der udgør erkendelsens<br />
grænser. Ifølge Kant er der vandtætte skoder imellem menneskets bevidsthed, erkendelse, tænkning<br />
og den virkelighed, der sanses. Med andre ord menneskets erfaring af den verden, det befinder sig i,<br />
er en erfaring, som den fremtræder i eller for bevidstheden. Erfaring er erfaring, som vi oplever den<br />
eller som den fremtræder for os, men hvordan, verden er i sig selv, er principielt uden for<br />
rækkevidde af den menneskelige erkendelse. (Jensen, Red., 1980, 36-37) Sansning og erfaren er i<br />
Kants optik dermed formidlet igennem de betingelser, som er givet med og igennem bevidsthedens<br />
og erkendelsens perciperende, frembringende eller syntetiserende aktivitet.<br />
Ifølge Kant er mennesket borger i to verdener. Den udstrakte sansbare materielle legemlige verden,<br />
som består af objekter, der er styret af naturlove, og en ikke-udstrakt verden, hvortil bevidsthed og<br />
tænkning hører, og heraf følger også en nygrundlæggelse af etikken. Mennesket er som kropsligt<br />
væsen fyldt med følelser, drifter og behov underlagt lovmæssigheder og er på den måde ufrit, da her<br />
ingen valgmuligheder er. I kraft af bevidstheden og tænkningen har mennesket mulighed for at<br />
11 I fodnote 8 har jeg orienteret om, at det formentlig ville være mere korrekt at benævne denne idealisme som en<br />
dobbeltaspektteori. Jeg vil alligevel fortsætte med at anvende betegnelsen ’idealisme’, da denne betegnelse er den<br />
hævdvundne.<br />
15
vurdere og herpå træffe valg og har dermed muligheden for at handle frit, det vil sige i<br />
overensstemmelse med sine egne valg. Det etiske potentiale for mennesket er, at det kan lade sig<br />
være styret af mål, der ikke ligger i umiddelbar forlængelse af dets behov, begær, drifter og ønsker.<br />
Kants morallov eller påståede anledning til at blive et frit handlende væsen er, at du skal handle<br />
sådan, at du kan ønske, at din handling bliver en almen lov eller med andre ord, at man altid handler<br />
forbilledligt. En anden variant af moralloven lyder: ’Du skal handle således, at du altid bruger<br />
menneskeheden, både i din egen person og i enhver andens, også som (for)mål og aldrig kun som<br />
middel.’ (Wolf, 1997, 37) Kants etik er på den måde nøje sammenhængende med forestillingen om<br />
en fri vilje.<br />
Kants filosofi vandt indpas i Danmark omkring 1790 og blev hurtigt tidens modefilosofi, der greb<br />
de unge studerende ved universiteterne, hvor der også forelæstes over Kants filosofi. I 1790’erne<br />
måtte man forholde sig til Kant, hvis man ville være en del af den videnskabelige diskussion ved<br />
Københavns Universitet og de dertilhørende miljøer. (Jensen, Red., 1980, 36-40) Kants filosofi blev<br />
for eksempel i Danmark i 1790’erne med A. S. Ørsted som den betydeligste repræsentant anvendt<br />
som baggrund for et betydeligt forsvar for kirken og kristendommen, der især siden regeringsskiftet<br />
i 1784 havde været udsat for bastante angreb. A. S. Ørsted anvendte Kants lære til at argumentere<br />
for, at det guddommelige ikke kan fattes ved hjælp af fornuften. 12 (Feldbæk, 1998, 242-244)<br />
De tyske idealister<br />
Kants dualisme imellem de to verdener, som mennesket er borger i, søgtes i tiden efter ham<br />
overvundet af især tyske filosoffer som Schiller, Schelling og Ficthe i 1800-tallets første tredjedel.<br />
Disse idealistiske filosoffers ambition var at overvinde kløften imellem Kants erfaren for os og<br />
tingene i sig selv eller de modsætninger, som den franske revolution var en demonstration af;<br />
fornuftens idealer og den træge virkelighed, som tilsyneladende ikke var begribelig ved hjælp af<br />
fornuften. Dualismen måtte erstattes af en monisme, og det vil sige en teori, der bedre formår at<br />
forklare sammenhængen eller identiteten i mellem verden, som den erfares i bevidstheden, og som<br />
den beskrives videnskabeligt, og som den i øvrigt er i sig selv. Bestræbelserne gik på at finde<br />
enheden bag disse to sfærer eller to modsætninger. Denne enhed søgtes indfanget ved hjælp af<br />
begreber som ’det absolutte’, ’ånden’, ’ideen’. (Jessen, Red., 1999, suppl. materiale, 1-5)<br />
I Danmark introduceredes idealismen eller romantikken, som allerede nævnt i indledningen, især af<br />
Steffens ved en forelæsningsrække i København, der begyndte d. 11. november 1802 (Koch, 2004,<br />
33), men jeg vil her kort vende tilbage til Steffens i forlængelse af, hvad jeg skrev i indledningen.<br />
12 Kants antagelser om virkelighedens beskaffenhed implicerer rigelig plads til antagelsen om, at der eksisterer en Gud<br />
eller noget guddommeligt eller oversanseligt, da selv den forelæggende sansbare empiriske virkelighed kun er<br />
tilgængelig for den menneskelige bevidsthed, netop som den perciperende bevidsthed lader den empiriske verden sig<br />
fremstille. Da det som så er umuligt at erkende verden, som den er i sig selv, så bliver det nemmere at forestille sig<br />
eksistensen af det ikke sansbare, og det var rundt regnet også A. S. Ørsteds argumentation i striden.<br />
(Koch, 2003, 49)<br />
16
Heinrich Steffens<br />
Steffens var født i Norge, men studerede i København og Kiel og opholdt sig fra 1799 i Jena, hvor<br />
han lærte personer som Fichte, Schelling og Goethe at kende, og det vil sige, da han var i<br />
København fra 1802, kommer han hjemvendt fra selve den tyske idealismes højborg og med et<br />
førstehåndskendskab til de tyske idealisters førende skikkelser. (Koch, 2004, 31-32) I København<br />
har han dog formidlet sin egen variant af idealismen. (Pahuus, Red., 2001, 16)<br />
I artiklen Personlighedens poiesis – sammenhængen mellem æstetik og dannelsestænkning i den<br />
danske romantik af Troelsen uddybes aspekter af den variant af idealismen, Steffens præsenterer sit<br />
københavnske publikum for. 13 Troelsen mener, at Steffens formidler en mere jordnær, mindre<br />
spekulativ og mere empirisk udgave af idealismen, som givetvis udstikker retningslinjerne for den<br />
mere afdæmpede danske idealisme i forhold til den tyske, hvor ambitionen var at gøre ethvert<br />
aspekt af tilværelsen og naturen tilgængelig for erkendelsen ud fra antagelsen om, ’at der dybest set<br />
er identitet mellem den menneskelige bevidsthed og den ’verdensånd’, der er det<br />
altgennemtrængende, organiserende princip i den empiriske virkelighed’. (Pahuus, Red., 2001, 16)<br />
Ifølge Troelsen er der hos de danske idealister derimod den tendens, at de afviser muligheden for<br />
helt at kunne overvinde kløften mellem erkendelsen og den empiriske virkelighed, der er<br />
videnskabens og tænkningens genstand, der vedbliver at være en rest, som unddrager sig at blive sat<br />
på begreb, men som til dels kan overvindes ’i et spring’. (Pahuus, Red., 2001, 21)<br />
Dette ’spring’ eller erkendelsesøjeblik bliver af Steffens forstået som et nedslag af inspiration af<br />
forskeren, hvor han i et genialt glimt ser sammenhænge i tilværelsens empiriske mangfoldighed,<br />
som han, og eventuel ingen, har set før. (Pahuus, Red., 2001, 19) Det, der leder forskeren på ret<br />
kurs, er en ubestemt ’anelse’, som pludselig kommer til klarhed i ham, som er et tilfælde af det<br />
eviges nedslag eller opblussen i ham (Pahuus, Red., 2001, 20), og hermed mener Steffens et<br />
guddommeligt nedslag i eller opblussen i netop den enkelte i sin særegenhed. Steffens forestiller<br />
sig, hvert enkelt menneske og såmænd også hver enkelt nation er skabt med et potentiale som en<br />
særegen individualitet, som kan og gerne skulle udfolde sig herefter:<br />
’Vi hænge alle sammen med det Oprindelige, Evige, som med en Rod, af hvilken vi ere Potenzer.<br />
Ethert Barn er et hemmeligt Ziffer, en Spire for en egen, individuel Aand..(..).. og den hele<br />
Opdragelse, naar den er hvad den bör være, bestaar i det dybe Studium: hvorledes vil det Evige<br />
aabenbare sig i dette Individuum?’ (Pahuus, Red., 2001, 22)<br />
Da enhvers pludselige indsigt i hidtil skjulte sammenhænge i alle virkelighedens sfærer således er et<br />
potentiale, der kun venter på sit gennembrud, og videnskabens fremskridt ligeledes bliver afhængig<br />
13 Manuskriptet er udgivet i bogen Indledning til Philosophiske Forelæsninger af Steffens fra 1803.<br />
17
heraf, så er det ingen overdrivelse, at der er meget fokus på individet. Da hovedtanken i Steffens<br />
naturfilosofi er; ’at den iboende udviklingstendens i naturen er en tendens mod stadig større<br />
individualisering med det menneskelige individ som det endelige mål’. (Pahuus, Red., 2001, 22)<br />
Dog er det ikke gennemsnitsmenneskets lod at udfolde sin individualitet. Den, der alene bekymrer<br />
sig om dagen og vejen, vil ikke vise sig lydhør overfor det eviges åbenbaring i sig og vil derfor<br />
være tilbøjelig til at underkaste sig tidsånden, og den enkeltes individualitet vil så formentlig kun<br />
vise sig indirekte, for eksempel i form af en dårlig samvittighed, som man kan prøve at se bort fra,<br />
eller hvis man i et ’sandhedens øjeblik’ kommer til at sige sin mening, men fortryder i det øjeblik,<br />
man hører sig selv sige det, hvorefter man ’glatter ud’ og forklarer, og alle lader det ’være glemt’.<br />
(Pahuus, Red., 2001, 23)<br />
At udfolde sin individualitet kræver et etisk engagement, da prisen kan være den, at man bringes i<br />
konflikt med sine omgivelser, og det stiller således den enkelte i den situation, at man må vælge<br />
imellem det mere risikable at følge sin overbevisning eller at smyge sig udenom, og her ser vi uden<br />
tvivl en arv fra Kants etik.<br />
Jeg tør godt konkludere, at når individualisering er en iboende tendens i naturen, og udfoldelsen af<br />
det enkelte menneskelige individs særegenhed med dets mulige ’klarsyn’ er det alting stræber imod,<br />
og disse fænomener ligeledes er i overensstemmelse med Guds hensigt med sine skabninger, så<br />
bliver en form for individualistisk selvudfoldelse og selvrealisation givet alle tænkelige former for<br />
legitimitet og er et fænomen, der er svært at komme udenom, og studiet af det menneskelige væsen<br />
kommer til at fremstå som uhyre væsentligt.<br />
Steffens havde håbet at blive indsat i det ledige professorat i filosofi ved Københavns universitet.<br />
Det skete ikke, da hertug Frederik Christian af Augustenborg, den ledende skikkelse i Universitetets<br />
styrelse, mente, at Steffens fordrejede hovederne på de unge studerende, og i stedet blev den mere<br />
besindige Treschow den ny professor i filosofi fra 1803. (Koch, 2004, 34), (Korsgaard, 2004, 208)<br />
Om Steffens ligefrem skulle fordreje de københavnske hoveder, ved jeg ikke, men han vakte opsigt<br />
og inspirerede flere. 14 Oehlenschläger blev under Steffens ophold så inspireret, at han samtidigt<br />
hermed udgav en digtsamling med den nye romantiske farve. (Bjørn, 2003, 169) Det er ligeledes<br />
sandsynligt, at den kommende biskop fra 1834-54 på Sjælland, Mynster, fik et personligt religiøst<br />
gennembrud i 1803, hvor Steffens skulle have været den åndelige fødselshjælper. Mynsters<br />
religiøse klarsyn skulle, ifølge ham selv, have bestået i en personlig og inderlig oplevelse af, at<br />
samvittigheden var et vidnesbyrd om Guds realitet, og at denne samvittighed uden forbehold må<br />
14 Sibbern, der i 1802 var 17 år, forlod dog Steffens forelæsninger, da han mente det foredragne var galskab. (Koch,<br />
2004, 88)<br />
18
lydes i et og alt, og at konsekvenserne heraf ligegyldig hvad helt overlades i Guds faderlige hånd. 15<br />
(Rasmussen, 1999, 42-44) Fra 1805 vender Mynster sig polemisk imod de rationalistiske præster.<br />
(Rasmussen, 1999, 47)<br />
I 1807 tilbød kronprins Frederik dog Steffens at arbejde i Danmark, og under en audiens skulle<br />
kronprinsen have sagt: ’Det er mig kært, at De igen kommer til os; De er et godt Hoved; vi ville<br />
kunne bruge Dem. Forelæsninger maa De ikke holde; De gör mine Undersaatter forrykte.’<br />
(Korsgaard, 2004, 208) At Steffens skulle have gjort kongens undersåtter forrykte er næppe en<br />
rimelig beskrivelse. Mynster og Oehlenschläger, som Steffens formentlig havde afgørende<br />
indflydelse på, virkede jo siden hen i prominente stillinger under enevælden.<br />
Niels Treschow<br />
Som nævnt før var Treschow, som enevældens folk så som en mere realistisk indstillet filosof,<br />
professor fra 1803 til 1813, hvor Sibbern tog over. Fra 1807 blev Treschows filosofi udarbejdet som<br />
et bevidst alternativ til de tyske idealister, der ikke tilkendte det enkelte individs særegenhed nogen<br />
særlig betydning andet end som et mere eller mindre tilfældigt udslag af den altomfattende større<br />
besjælende idé, hvilket han opfattede som bekymrende, da han heri så et potentiale for inhumanitet.<br />
(Pahuus, Red., 2001, 24-25) Ligeledes skulle Treschow være bekymret over ’den ny handelsånd’,<br />
som han mente, at englænderne i særlig grad var en inkarnation af, og som manifesterede sig ved en<br />
begærlighed efter ophobning af rigdomme med ofte tvivlsomme midler. Overfor hvad Treschow<br />
vurderede som en overdreven nytteberegnende mentalitet, skulle det være Treschows ambition at<br />
være talsmand for en religiøs begrundet humanisme, hvor den enkeltes værdi og ret til at ånde en<br />
friere luft forsvares. Disse forestillinger kommer i kølvandet på bombardementet af København i<br />
1807. (Nielsen, 1991, 16-18)<br />
Selvom enevældens folk i ham så en mere realistisk indstillet filosofiprofessor, så udvikler<br />
Treschow efterhånden sin egen variant af idealismen eller dobbeltaspektteorien og antagelser<br />
vedrørende det enkelte individ, som ikke er helt ulig Steffens. Det vil jeg kort skildre, som det<br />
fremgår i den allerede nævnte første danske lærebog i psykologi til brug på Københavns universitet<br />
15 I Mynsters erindringer fra 1854, der er kilden til dette, beretter han selv om sit pludselige religiøse klarsyn: ’..da jeg<br />
mod Aften sad ene i min Sopha..(..).. foer der mig med Eet giennem Sielen som et Lys fra det Høie, og jeg sagde mig<br />
med al Klarhed: Dersom Samvittigheden ikke er en betydningsløs Indbildning – og i denne Henseende nærede jeg ingen<br />
Tvivl – dersom du skal lyde den i Noget, da skal du lyde den i Alt, uden Undvigelse, giøre og tale, hvad der er din Pligt,<br />
saa fuldt som du erkiender og formaaer, ganske ubekymret om Verdens Dom, dens Roes eller dens Dadel; og dersom<br />
der er en Gud – og heller ikke derom var der i mit Hierte nogen Tvivl – og du jo ikke vægrer dig ved i Noget at bøie dig<br />
for ham og at hengive dig i hans Villie, da skal du giøre det i Alt, uden Forbehold, og ganske, ganske overlade dig og<br />
alt Dit i hans faderlige Haand, nøies med de Evner, han tildeler dig, og taale de Savn, han paalægger dig.’ (Mynster,<br />
1854, 151-152)<br />
19
Om den menneskelige Natur i Almindelighed, især Dens aandelige Side fra 1812. 16 Treschow går i<br />
bogen lige til sagen forstået på den måde, at han berører både sin ontologiske grundposition og i<br />
forbindelse hermed sine antagelser om det menneskelige individ:<br />
’1. Efter Identitets Systemets Grundsætninger kan Mennesket vel betragtes som et sammensat<br />
Væsen; men ei som sammensat af Sjæl og Legeme; thi begge ere kun modsatte Sider af det samme:<br />
saavidt det nemlig baade kan være Gienstand for den indvortes og udvortes Sands. I sidste<br />
henseende kan man derimod i Mennesket adskille den grovere og udvortes organisation fra den<br />
indvortes og finere, og i enhver, men fornemmelig i den første, atter mange besynderlige Dele, som<br />
organer eller Redskaber for den anden.’ (Treschow, 1812, 11)<br />
Af dette citat fremgår utvetydigt, at Treschow forstår sig selv som en videnskabsmand, der tilslutter<br />
sig og arbejder ud fra sin variant af dobbeltaspektteorien, og umiddelbart herefter fortsætter<br />
Treschow:<br />
’2. Organisme kan nemlig ikke tænkes uden et Øiemed eller noget, som Delenes forenende kræfter<br />
skal frembringe. Dette er her intet andet end Grundformens Uddannelse, der med sin<br />
Regelmæssighed og Skiønhed i Sanseverden svarer til hvad man i en højere tingenes Orden kalder<br />
en Idee eller umiddelbar Udflydelse af Fornuften selv, endskiøndt de under deres Udvikling kan<br />
synes at forandre sig baade til det Værre og til det Bedre. I denne Grundformens og Ideens<br />
uforanderlighed består hvert Menneskes Individualitet. ’ (Treschow, 1812, 11-12)<br />
Det samlende princip bag menneskets to fremtrædelsesmåder, det bevidsthedsmæssige og det<br />
legemlige, er, som det fremgår af ovenstående citat, en uforanderlig ’grundform’, der kan udvikle<br />
sig både til det bedre og det værre, og som sammen med ideens uforanderlighed udgør hvert<br />
menneskes individualitet. På den måde tilkendes dette ’kimen til den enkeltes særegenhed’ en<br />
selvstændig ontologisk status.<br />
16 Treschow skriver i fortalen til sin bog, at værkets tilblivelse må ses sammenhængende med ni års forelæsninger over<br />
emnet. (Treschow, 1812, Fortalen, VI) Treschow har altså under hele sin professorgerning undervist i emnet og har i<br />
den forbindelse både udarbejdet en plan og tumlet med emnet, som efterhånden har muliggjort værket på 480 sider.<br />
20
0a. Sibberns ontologiske position, som den fremgår i Menneskets<br />
aandelige Natur og Væsen. Et Udkast til en Psychologie fra 1819<br />
Ontologisk position<br />
På side 41 til 43, i anmærkning 17 4 og 5 til § 8 Om det animalske Liv, formulerer Sibbern sig om de<br />
forskellige ontologiske positioner, hvorefter han præciserer sin egen:<br />
’.. er de forskellige Forestillingsmaader at erindre, hvilke have dannet sig om Forholdet imellem<br />
Legeme og Sjæl; nemlig Materialisme, Spritualisme, Dualismen og den her foredragne<br />
Identitetslære..(..).. Den almindeligste (dualistiske) Forestillingsmaade har været den at tænke sig<br />
Sjæl og Legeme som tvende forskellige Substanser, hvorved da deres umiddelbare gjensidige<br />
Indflydelse blev ubegribelig. Istedetfor denne forestillingsmaade eensidigen at nægte Realiteten<br />
eller Virkeligheden af den ene Classe af saa heterogene Phænomener, medens Realiteten af den<br />
anden antoges, i det enten de aandelige betragtedes som finere legemlige, eller de legemlige<br />
ansaaes for et blot Skin, og der kun tillagdes de indre aandelige, som de alene umiddelbare, nogen<br />
Virkelighed: dette var Udveje, der ej kunde føre til noget tilfredsstillende Resultat.’ (Sibbern, 1819,<br />
41-42)<br />
Her ser vi, at Sibbern anvender udtrykket spiritualisme om, hvad der ifølge Klausens begreber<br />
benævnes som idealisme, og at han anvender begreberne materialisme og dualisme på en lignende<br />
måde som Klausen. 18 Sibbern afviser disse ontologiske grundantagelser til fordel for ’den her<br />
foredragne Identitetslære’, som han umiddelbart efter uddyber:<br />
’Dybsindigere var den Lære der udgik fra Cartesius 19 , som indsaae, at begge Slags Phænomener<br />
kun kunde være forbundet ved noget tredje, ved begges fælledes indre princip..(..).. Ved Leibniz<br />
Lære..(..).. er man bleven bragt til, paa en anden end den af Cartesius fremsatte Maade at tænke sig<br />
Forbindelsen imellem Rækken af de blot sjælelige og af de legemlige Phænomener hos Mennesket<br />
knyttet ved højere Mellemvirkning nemlig ved en Forudbestemmelse, ifølge hvilken ethvert Punkt i<br />
den ene Række kommer til at svare til det medfølgende Punkt i den anden..(..)..Det naturligste er at<br />
søge det forbindende Punct nærmere, nemlig i Livets fra begge dets ytringsmaader forskellige indre<br />
individuelle princip, der i begge udtrykker sig og træder virkende frem i tvende hovedretninger,<br />
men dog i en Totalorganisation, i hvilken den ydre og den indre Virksomhed hænge sammen paa<br />
samme Maade, som tvende forskellige Ytringer af det legemligen, eller tvende af det aandeligen<br />
virkende Liv.’ (Sibbern, 1819, 42-43)<br />
17 Anmærkning er Sibberns betegnelse for fodnoter.<br />
18 Se fodnote 8.<br />
19 Rene Descartes.<br />
21
Der er ingen tvivl om, at Sibbern selv anser sig for at bekende sig til eller formulere sin egen variant<br />
af den ontologiske position, der af Klausen betegnes som dobbeltaspektteorien, men som Sibbern<br />
kalder identitetslære.<br />
Sibbern mener, at hos mennesket er der en ’højere mellemvirkning’, som er ’livets..(..).. indre<br />
individuelle princip’, der er ’knyttet ved en..(..).. forudbestemmelse’, som er det forbindende punkt<br />
for rækken af sjælelige og legemlige fænomener. Dette tredje ’forbindende punkt’, hvor livet går ud<br />
i rækken af både legemlige og sjælelige fænomener, og som vi herefter skal undersøge nærmere, og<br />
som vi snart skal se, er, hvad Sibbern definerer som psykologiens genstand.<br />
Jeg kan allerede nu konkludere, at dette tredje, som er ’det naturligste at søge..(..).. nærmere’, er<br />
noget i eller ved bevidstheden, som alligevel er andet og mere end noget kun bevidsthedsmæssigt,<br />
men er noget ’ved begges fælledes indre princip’, hvilket er det, som Sibbern vil gøre til genstand<br />
for en psykologisk undersøgelse. I forbindelse hermed og som forudsætning herfor vil jeg nu<br />
redegøre for det liv, som er det besjælende princip for både det tredje forbindende punkt og de<br />
legemlige og sjælelige fænomener.<br />
Livet som ontologisk fænomen<br />
Det hidtil fremhævede, er fra anmærkninger til § 8 Om det animalske Liv, og det vil sige, at dette<br />
forbindende punkt knyttet ved en forudbestemmelse ikke blot er kendetegnende for mennesket, men<br />
er gældende for både dyr og mennesker, som også er et dyr, men hvor menneskets indre<br />
individuelle princip, har særlige potentialer, som jeg er i færd med at beskrive, hvilket jeg vil gøre i<br />
sammenhæng med Sibberns nøglebegreb ’liv’.<br />
Jeg vælger at citere Sibbern, hvor han selv første gang i bogen bringer emnet på bane i § 3 Livets<br />
forskellige hovedtrin:<br />
’De psychologiske Undersøgelser begynde vi naturligvis med det Spørgsmål: hvad er Mennesket?<br />
Det første Svar er dette, at han er et levende organisk Væsen. Livet maa blive vor Betragtnings<br />
første Gjenstand. Men Livet træder saavel i naturen i Almindelighed, som i det menneskelige<br />
Individ i Særdeleshed, frem under flere Hovedformer. I enhver af disse constituerer det sig til en<br />
ejendommelig Art af Liv og Subsistents. Mennesket kan saaledes siges i sit ene totale Liv at leve<br />
mere end ét deri indbegrebet Liv. Et højere Liv fremstiller sig paa Basis af det lavere, ligesom det<br />
og i Tiden kommer frem efter dette. Saaledes have vi i Mennesket som blot Individ, at lægge Mærke<br />
til, først det blot organiske eller det vegetative Liv, dernæst det dyriske, endelig det højere<br />
aandelige Liv. Men Individet taber sig atter som Deel eller Lem i et sig dannende større Hele, i<br />
hvilket, som saadant, Livet træder frem (eller hypostaserer sig) i endnu højere Former, hvorved da<br />
selve Individet hæver sig til et dobbelt Hele, et jordisk, og et overjordisk. Det første er det<br />
22
selvskabelige Hele, hvori Familien er det første, Staten det andet hovedtrin. Det sidste er den<br />
usynlige kirke.<br />
Af disse Livets hovedformer eller Sphærer, er den tredje, det blot individuelle aandelige Liv, det, vi<br />
i Psychologien have at undersøge. Men de tvende første maa i Korthed betragtes først, da vi kun<br />
derved kunne komme til en rigtig indsigt i Livets væsen i Almindelighed, hvilken herved maa ligge<br />
til Grund, og da det aandelige Liv er rodfæstet i hine første, hvis Grundformer desuden gjentage sig<br />
paa en høiere Maade i det aandelige Liv.<br />
Vi begynde da med en almindelig biologisk Betragtning eller med et blik paa Livet i Almindelighed,<br />
og ville udtrække dette Overblik paa alle Livets Hovedformer. Først derefter gaae vi til vort<br />
egentlige Formaal, Menneskets aandelige Natur og Væsen.’ (Sibbern, 1819, 12-13)<br />
For det første ser vi, at ’livet’ hos Sibbern er det gennemgående princip hos planter, dyr og<br />
mennesker, men at livet træder frem på forskellig vis afhængigt af, hvilket væsen det besjæler. 20<br />
Det menneskelige liv er som natur både vegetativ, dyrisk og åndelig og det åndelige menneskelige<br />
liv, som er psykologiens genstand, er således rodfæstet i det vegetative og dyriske liv. Menneskets<br />
åndelige liv er ligeledes sammenfaldende med det tredje forbindende punkt, som mennesket<br />
besjæles igennem, og hvor livet går ud i rækken af både legemlige og sjælelige fænomener, og som<br />
er livets indre individuelle princip, der er knyttet ved en forudbestemmelse.<br />
Det vil jeg nu uddybe i særskilte afsnit, og hver af disse er at betragte som en yderligere forklaring<br />
til det ovenstående lange citat:<br />
Det vegeterende liv<br />
Hermed mener Sibbern, hvad der kendetegner plantelivet, hvor livet er aldeles fortabt i legemlig<br />
reproduktion og formation, men hvor den enkelte plante dog individualiserer sig som en særegen<br />
plante. 21 (Sibbern, 1819, 36) Menneskets vegeterende liv består i de mere legemlige fænomener<br />
som optagelse og udskillelse af næring, indånding og udånding, kroppens restitution under søvn og<br />
hvile, men også at få børn. (Sibbern, 1819, 21)<br />
20 Det er næppe forkert at antage, at hvor de tyske idealister skulle gøre brug af begrebet ’idé’, ’ånd’ eller ’verdensånd’<br />
som det bagvedliggende princip, så er begrebet ’liv’ Sibberns tilsvarende grundprincip.<br />
21 Sibbern skriver, at planter har en slags sjæl, ’tænker man sig sædvanligvis’. (Sibbern, 1819, 38) Om Sibberns noget<br />
forbeholdne ordvalg skyldes, at han som redelig videnskabsmand vedkender sig, at han ikke kan vide, om planter har en<br />
sjæl, eller han inderst inde er forbeholden overfor tanken, det skal jeg ikke kunne sige, men antagelsen er helt sikker i<br />
overensstemmelse med logikken i Sibberns ontologi, hvor forestillingen er den, at til noget ydre materielt eksisterer<br />
noget tilsvarende ikke-materielt, og da en plante jo er et levende materiale, så må man antage dets tilsvarende ligeledes<br />
levende, men ikke-materielle eksistens, og ifølge den logik så er det nærliggende at mene, at planter har en slags sjæl.<br />
23
Det dyriske liv<br />
Mennesket sættes i legemlig henseende i klasse med dyrene, men som dets ypperste repræsentant.<br />
Da dyr sanser og fornemmer, ’indtræder her en højere Universalitet’. (Sibbern, 1819, 36) Dette<br />
uddybes ved, at sansningen virker ind i det dyriske liv som incitament til at lede dets virksomhed.<br />
Det sansede forbinder sig hermed med et forskelligt herfra indre liv, som på en sjælelig måde ytrer<br />
sig i fornemmelser, følelser og begær. Oveni dette dyrets sjæleliv i forbindelse med sansningen<br />
eksisterer også et indefra kommende universelt liv, som ytrer sig ’som en indre stemme’ i drift og<br />
instinkt, som giver dyrets tilværelse enhed og holdning. På grund af sin manglende ’højere<br />
bevidsthed’ lever dyret ’ligesom hensunket i naturen, som et organ i det hele’. (Sibbern, 1819, 37)<br />
Hos dyret ytrer livet sig på tre måder, men disse måder er sammenhængende og må ses som tre<br />
ytringer af det samme ene liv. Livet i dyret konstituerer sig som ’reproducerende, fornemmende og<br />
attrående samt ifølge attråen reagerende liv’. (Sibbern, 1819, 39) I dyret kan man sige, at der lever<br />
en sjæl, ’fordi her først det indre Liv træder frem for sig i Virkninger, der aldeles ikke skee i<br />
Rummet eller på en rummelig måde’. (Sibbern, 1819, 40)<br />
Konklusion: Det åndelige menneskelige liv<br />
Det individuelle åndelige menneskelige liv er, som allerede nævnt i det lange citat, rodfæstet i det<br />
vegetative og dyriske liv, men gentager sig i det åndelige liv på en højere måde. Nærmere bestemt<br />
indgår det særlige menneskelige liv i både det jordiske og i en sfære, der ikke er jordisk. Denne<br />
over-jordiske sfære af individuelt åndeligt liv, som ’vi i Psychologien have at undersøge’, er<br />
sammenfaldende med eller befinder sig i nærheden af, hvad Sibbern benævner som ’den usynlige<br />
kirke’.<br />
Når Sibbern her taler om ’en usynlig kirke’, så er der ingen tvivl om, at han her knytter an til den<br />
lutheranske protestantiske to-regimentelære, hvor forestillingen er den, at kirken og den verdslige<br />
øvrighed begge er Guds repræsentanter. Den ’sande’ kirke er dog ikke nødvendigvis det samme<br />
som den synlige kirke, som kan udvikle sig i gal retning. Derimod er den sande kirke et usynligt<br />
samfund af troende (Lausten, 1997, 161), der af den grund har det rette sindelag, hvorfor de<br />
frivilligt og af sig selv er næstekærlige. 22 (Sørensen, 2002, 327-329) Og det kan ikke forstås på<br />
andre måder, end at det åndelige liv, som er det særegne for netop mennesket, og som netop er<br />
psykologiens genstand, er sammenfaldende med, hvad man i luthersk forstand forstår ved det<br />
område, der vedrører tro eller mangel på det samme. Det giver også en vis mening, når vi tænker på<br />
de grundlæggende lutherske antagelser om, at mennesket vilje er bundet til det onde eller til sig selv<br />
(viljens indkrogethed i sig selv) eller viljen er bundet til Gud i kraft af troen på Gud, som kun finder<br />
sted, hvis Gud giver den enkelte troen. (Lindhart, 1998, 155-158) Enten er mennesket ondt og<br />
selvisk eller også er det godt og næstekærligt, men kun i kraft af troen. Det må betyde, at enten<br />
22 Sibbern skriver igen om den synlige og usynlige kirke på side 61, hvor han formulerer sig fuldstændigt i<br />
overensstemmelse med, hvad jeg her har skrevet om emnet.<br />
24
mener Sibbern, at målet med psykologien er i samarbejde med teologer og kirken at skabe<br />
forudsætninger for gode protestanter, eller også mener han, at hensigten med psykologien er at<br />
befordre mennesker, hvor idealet er det samme; mennesker der frimodigt handler ikke kun betænkt<br />
på sig selv. Det betyder også, at det menneskelige individ og denne usynlige åndelige sfære, som er<br />
psykologiens genstand, bliver tilkendt en central plads i Sibberns ontologi som det forbindende<br />
punkt, hvor livet går ud i både rækken af sjælelige og legemlige fænomener.<br />
De uorganiske ting<br />
Afslutningsvist vil jeg skrive, at i Sibberns ontologi bliver de uorganiske ting ikke anset for at være<br />
levende, men Sibbern mener, at selv her synes en tendens til individualisation at være til stede.<br />
Dette kan iagttages ved krystaller under deres vækst, ’at de uddanne sig til en aldeles i sig selv<br />
afsluttet form’. (Sibbern, 1819, 30)<br />
1a. Hvordan er begreberne ’individ’, ’personlighed’ og ’personlig<br />
frihed’ udlagt i Sibberns Menneskets aandelige Natur og Væsen<br />
fra 1819?<br />
I omkring den sidste 2/3 del af Menneskets aandelige Natur og Væsen redegøres for, hvad Sibbern<br />
kalder de ’trende første Hovedgjenstande for den nu følgende psychologiske Udvikling, og under<br />
dem henhører alt, hvad man plejer at omfatte med Udtrykket: menneskelige Sjæleevner’. (Sibbern,<br />
1819, 128) De tre hovedgenstande, som Sibbern anvender de sidste godt 200 sider af bogen på at<br />
undersøge, er erkendelsen, følelsen og viljen. (Sibbern, 1819, 128) Hver af de tre hovedgenstande<br />
undersøges i hver deres kapitel, og meget af min her efterfølgende redegørelse for Sibberns begreb<br />
om individ, personlighed og personlig frihed har Sibbern i Menneskets aandelige Natur og Væsen<br />
fremstillet under disse undersøgelser af erkendelsen, følelsen og viljen.<br />
Sibbern skriver, at ved siden af denne gruppe af psykologiens hovedgenstande findes der tillige en<br />
anden hovedgruppe, som Sibbern kalder de pathologiske, hvormed han mener læren om drifter,<br />
affekter og lidenskaber. (Sibbern, 1819, 128) Denne hovedgruppe kræver dog sin egen<br />
undersøgelse, som Sibbern skriver, han vil udføre senere. 23 (Sibbern, 1819, 128)<br />
Det, der er vigtigt, er, at Sibberns fremstilling af også begreberne individ, personlighed og personlig<br />
frihed i Menneskets aandelige Natur og Væsen er en fremstilling af, hvad der:<br />
23 Hvilket Sibbern netop gør i Psychologisk Pathologie. Helt skarpt opdelt udfører Sibbern nu ikke sin undersøgelse. I<br />
afsnittet, hvor jeg redegør for de egoistiske følelser eller jeghedsfølelser, som han fremstiller disse i Menneskets<br />
aandelige Natur og Væsen, dér har Sibbern taget hul på de pathologiske fænomener, som ellers burde høre under<br />
Psychologisk Pathologie.<br />
25
’kunne siges at udgjøre Menneskets oprindelige, staaende, for alle fælledes Natur, hvorimod Læren<br />
om Menneskets naturlige Drivter, Affekter, Lidenskaber og disses Magt og mangfoldige Spil strax<br />
fører til at betragte de mange fra en normal og sund Forfatning afvigende tilstand, hvori Mennesket<br />
kan befinde sig, og hvilke, om end i dem ogsaa en Natur rører sig, dog ej ere egentligen naturlige<br />
Tilstande.’ (Sibbern, 1819, 129)<br />
Med andre ord, svarene på mine spørgsmål, om hvordan Sibbern fremstiller begreberne individ,<br />
personlighed og personlig frihed, befinder sig først og fremmest i Menneskets aandelige Natur og<br />
Væsen. Derfor vil jeg også fortrinsvist besvare disse spørgsmål i dette afsnit.<br />
Individet<br />
Som allerede nævnt er livet ’betragtnings første Gjenstand’, men livet træder frem i det enkelte<br />
individ på en særlig måde eller det enkelte menneske er ikke blot levende, men er levende på sin<br />
egen helt særegne måde:<br />
’Sjælen træder frem og kommer til ydre Virkelighed eller constituerer sig i et uafbrudt vedligeholdt<br />
Liv; under en bestandig bevaret ejendommelig Grundform; og i et Rummet fyldende Materiale,<br />
Legemets, som Livets reelle Ydre.’ (Sibbern, 1819, 17)<br />
En ting er altså livet eller det livgivende princip, noget andet er den ejendommelige grundform, der<br />
indoptager livet på sin egen særlige måde, hvorved den enkeltes sjæl og legeme træder frem i sin<br />
særegenhed. Om denne individets grundform skriver Sibbern på siden efter:<br />
’En særegen Grundform følger Umiddelbart med Livets ydre Bestaaen. Denne Grundform bevares<br />
bestandig under hele Livet..(..).. Den beroer paa Individets egen indre Natur alene, og udpræger<br />
sig, eller rettere udpræges ved Livets Princip, med en indenfra kommende Nødvendighed.’ (Sibbern,<br />
1819, 18)<br />
Det kan ikke opfattes anderledes, end at ethvert menneske netop har sin helt egen væremåde i stil<br />
med, hvad vi så hos Treschow og Steffens. Sibbern skriver lidt senere om denne grundform i<br />
forbindelse med forplantning:<br />
’..hvorved den reproducerende Livsvirksomhed gaaer ud over Grænserne af Individets Liv til<br />
Slægtens vedligeholdelse af den samme Grundform i nye Individer, i det Spiren til et nyt Individ<br />
gaaer frem af det første og udvikler sig deri, d. e. uddanne sig deri sit Ydre, indtil det sondrende sig<br />
derfra fremtræder for sig.’ (Sibbern, 1819, 21)<br />
26
Ud over væremåde og væsen består det særegne i den individuelle grundform altså også i det<br />
legemlige for så vidt, at børn ligner deres forældre, hvilket heller ikke er overraskende for os, når vi<br />
erindrer, at i Sibberns univers har alle levende væsener en legemlig fremtræden og en tilsvarende<br />
ikke materiel, men sjælelig fremtræden, som logisk set bliver individuel og særegen på samme<br />
måde, som at alle mennesker har sin helt egen legemlige særegenhed.<br />
Personlighed – når livet besjæler individet i overensstemmelse med sin grundform<br />
Det egentlige formål med den jordiske tilværelse er at modnes til det evige liv, som mennesket dog<br />
allerede har del i i dets jordiske tilværelse. (Sibbern, 1819, 60) Som forberedelse hertil og som et<br />
formål i sig selv er formålet med den jordiske tilværelse en form for perfektion i overensstemmelse<br />
med sin grundform:<br />
’Den rene, sunde og fuldelige Leven selv..(..).. er Livets egentlige Formaal, ligesom da dets<br />
Produkt, naar det er fuldkomnest uddannet, det i ungdommelig Fylde frodigt blomstrende Legeme,<br />
ikkun er og betyder noget, ved at være et indre frodigt og kraftigt Livs fulde ydre Udtryk.’ (Sibbern,<br />
1819, 20)<br />
Og det skal vi se nærmere på, da netop dette er, hvad Sibbern forstår ved personlighed, men først<br />
må vi opholde os yderligere ved det liv, som den enkelte optager på sin egen måde i<br />
overensstemmelse med sin individuelle grundform. Livet skulle kun kunne komme til udtryk på<br />
netop den måde, som grundformen nu kan lade det ske, men der er også muligheden af, at det endnu<br />
ikke er sket, hvilket vil sige, at individet endnu ikke har realiseret sin personlighed.<br />
Sibbern skriver om livet mange steder, og derfor har jeg valgt at citere det sted, hvor han beskriver<br />
det særlig grundigt og sammenhængende med det kantianske problem, som jeg redegjorde for i<br />
afsnittet ’Immanuel Kant’, der består i, at det dybest set ikke er muligt at vide noget om verden i sig<br />
selv, men kun for os. Heroverfor mener Sibbern, at det er muligt at erfare verden, som den er i sig<br />
selv, da fællesnævneren for det erfarende menneske og det erfarede er, at begge er levende:<br />
’..vi aldeles frembringe os vor Forestilling om Tingen ved vort eget aandelige Livs indenfra<br />
kommende virken, men dog netop frembringe os Forestillingen saaledes, som Tingen uafhængigt af<br />
os og vor Forestillen er til; hvilket da ikkun kan være formedelst en oprindelig samstemming og<br />
indre forbindende imellem det sandsende Væsen og Tingen, noget for begge Forskelligt tredje, der<br />
baade constituerer Tingen og Forestillingen om den, og nu netop saaledes indenfra i det anskuende<br />
Væsen fremvirker Billedet om Tingen, som den udenfor Anskuelsen i sig selv er. Dette tredje er det<br />
almene Liv, der lever i alt, baade i den indre Forestillen og i den ydre Mangfoldighed. Livet<br />
27
kommer i ethvert individ indenfra. Men det liv, der lever i den Enkelte, er det selv samme uendelige<br />
liv, der lever i det hele.’ (Sibbern, 1819, 216)<br />
Der er altså intet, der principielt forhindrer, at verden og andre erfares som det, de er i sig selv. Det<br />
’billede man gør sig’ af for eksempel et medmenneske er netop et indre billede, hvilket vil sige en<br />
slags mental repræsentation. Sibbern giver et eksempel på, hvordan det erfarende menneske har<br />
mulighed for at gøre sig et billede af et andet menneske, men med objektiv gyldighed, som er<br />
muligt, da både den erfarende og den erfarede er levende og dermed er samstemmende som<br />
besjælede af det liv, hvortil Gud er kilde: 24<br />
’Vi skue, i den Verden, hvori vi ere, aabenbart ikke blot de legemlige Gjenstande, men ogsaa meget<br />
ikke legemligt. Fornemmeligen ville vi her lægge Mærke til, at vi danne os de bestemteste<br />
Forestillinger om andre Menneskers indre Individualiteter, deres Character 25 og Hjerte..(..).. Men<br />
Character og hjerte hos et Menneske, noget, der, naar det vækker vor Tillid og Kjærlighed, har en<br />
Realitet for os, Skues dog alene ved Aandens Øie, ved en metal Anskuen, altsaa ikkun ifølge den<br />
Maade, paa hvilken vi føre Individets ydre momentane og sandselige Ytringer tilbage til en<br />
Grundforestilling, i og ved hvilken vi paa en aldeles indre Maade anskue det givne Individs indre<br />
Væsen. Hvortil kommer, at vi ikke kunde erkende dette, hvis vi ej ifølge vor Menneskenatur<br />
oprindeligviis sympathiserede med ethvert Menneske.’ (Sibbern, 1819, 218)<br />
En dybere erfaren af mennesker finder altså sted ’ved aandens øje’, hvor vi skuer dets indre væsen,<br />
som det ydre er et udtryk for. Dette er muligt, da vi oprindeligt har sympatiseret med enhver, hvilket<br />
må opfattes, som vi alle er besjælet af det liv, som Gud er leverandør af. Når vi erfarer andre på en<br />
dybere måde, så er det den andens væsen, deres individualitet, deres karakter og hjerte, hvilket har<br />
at gøre med den enkeltes grundform og særegenhed, som jeg allerede har forklaret.<br />
Som vi har fået forklaret, så antages et menneske stadig at orientere sig i forhold til omverden ved<br />
hjælp af indre mentale forestillinger. Forskellen i forhold til Kant er dog, at der principielt er<br />
mulighed for, at forestillingen har objektiv gyldighed, altså at forestillingen svarer helt til det<br />
erfarede uafhængigt af den erfarende.<br />
24 Kort efter skriver Sibbern om dette liv, at Gud er dets kilde, og at tilværelsen er det, hvori en Guddom åbenbarer sig,<br />
og at det derfor gives en ’uendelig fylde af Væren og Væsenhed’. (Sibbern, 1819, 219-220) Dog skal det nævnes, at<br />
Guds ånd er absolut forskellig fra al natur og naturliv. (Sibbern, 1819, 61)<br />
25 Med karakter mener Sibbern omtrent det samme som grundformen, men med den forskydning, at når grundformen<br />
som sjæleligt materiale er udfoldet, så viser sig karakteren. Med grundformen tænker Sibbern på et potentiale. Med<br />
karakteren tænker Sibbern på dette potentiale i udviklet form eller som potentialets realisering, hvilket vil sige, at vi i<br />
nogen grad har at gøre med en personlighed. (Sibbern, 1819, 32-33)<br />
28
I menneskets indre verden 26 vælder det indefra kommende universelle liv frem og skaber det<br />
særegne ved individet, da det universelle naturliv optages hos individet i overensstemmelse med<br />
dets grundform, ’saa at dens hele Virken i Organismen bestemmes ved dennes Ejendommelighed’.<br />
(Sibbern, 1819, 26)<br />
Forestillingen er den, at det er uhyre vigtigt, at det universelle liv sætter sig igennem eller virker<br />
igennem individet i overensstemmelse med dets grundform, da det netop er måden, hvorpå det<br />
universelle liv kommer til live i den enkelte, hvilket nærmest er nødvendigt, da netop det at være<br />
besjælet af livet på den måde er forudsætningen for at gøre sig et billede af verden og andre<br />
mennesker, som faktisk svarer til måden, hvorpå dette og disse er i sig selv. Det vil sige, at den<br />
enkeltes personlige udvikling eller dannelse i heldig retning eller individets realisering af det<br />
potentiale, som den individuelle grundform udgør, hvilket vil sige en grad af personlig<br />
selvrealisering, er en forudsætningen for at erkende verden, som den er, og at danne ægte<br />
forestillinger om andres karakter og hjerte og dermed fatte ægte tillid til og kærlighed til disse.<br />
(Sibbern, 1819, 215-219)<br />
Igen levner Sibbern den fornemmeste plads til Vor Herre, når han skriver:<br />
’Den højeste Universalitet endeligen er den, hvortil vi komme ved Herrens egen evige Ånd, hvorved<br />
al Værens og Væsenheds Kilde og Centrum nu ogsaa træder ind i den Enkelte. Men ogsaa kun paa<br />
dette Trin indtræder den ægte frie og absolutte, over alt Endeligt ophøjende, Personlighed.’<br />
(Sibbern, 1819, 66)<br />
Den største personlighed udfoldes ved Guds ånd, og på den måde tenderer Sibberns psykologi vist<br />
imod en slags kristen mystik. Idealet for personlighed som ved Guds ånd sker almindeligvis ikke af<br />
sig selv. Muligheden, for at den gudsgivne tro kan komme til udfoldelse i én, skal der kæmpes<br />
noget med, og en selvstændig indsats er også påkrævet (Sibbern, 1819, 62), og dette er forbundet<br />
med selvbevidsthed. Som undersøgelsen er skredet frem, har vi nu et indblik i de mere centrale<br />
begreber, der ligger til grund for, hvordan Sibbern fremstiller ’personlighed’ i dette værk. Dog må<br />
det hidtil fremstillede ses i sammenhæng med, hvad der følger i det efterfølgende afsnit, da<br />
individet ikke dannes til personlighed, uden at det har opnået en grad af selvbevidsthed.<br />
Personlig frihed<br />
Selvbevidsthed<br />
Det, der ligger til grund for det åndelige liv, er bevidstheden, der viser sig som en indre selvskuen,<br />
hvor den enkelte gør sig selv til objekt for sig selv. Denne subjektets gøren sig til objekt for sig selv<br />
26 Sibbern anvender også udtrykket ’mikrokosmos’. (Sibbern, 1819, 26)<br />
29
finder ikke sted i et tomrum, da individet altid er i en tilstand som bekymret, ængstelig, glad eller<br />
hvad det nu er, og det vil sige, at subjektet objektiverer sig som værende i en bestemt tilstand, som<br />
det ikke umiddelbart kan ændre på, men som netop i denne mentale akt ses som virkende i sig og<br />
som sine. Ligeledes befinder en person sig altid i en situation og har en tilværelse, der er sin, og<br />
denne konkrete situation og tilværelse, som er personens, hører med til den mentale akt, da<br />
subjektets objektivering af sig selv ligeledes omfatter den situation og den tilværelse, som er<br />
personens, og som glæder, bekymrer eller hvad det nu gør i forhold til personen. (Sibbern, 1819,<br />
69-71) Denne selvobjektivering finder sted, ved at man gør sig en forestilling om sig selv og sin<br />
tilværelse, og hermed opstår en bevidsthed, hvorved jeg’et sætter sig som et personligt jeg i forhold<br />
til sig selv og med alt, hvad der rører sig, i sig. Og sådan udvikler bevidstheden sig til<br />
selvbevidsthed. (Sibbern, 1819, 73)<br />
Fornuft<br />
Ved hjælp af fornuften, som alle har i sig, fremstiller det gode sig som godt, det skønne som skønt,<br />
det guddommelige som guddommeligt, det onde som ondt, men kun i kraft af selvbevidstheden<br />
erkendes det, der her fremstiller sig for én, som det, det er. Det, som fornuften fremstiller, og som<br />
lader sig erkende som sådan af den enkelte i kraft af selvbevidstheden, er vedrørende, både hvad der<br />
rører sig i individets indre sjælelige liv og i den sociale virkelighed, hvori man færdes. Den enkelte<br />
bør leve efter, hvad fornuften således lader den enkelte indse. Det vil sige, at den enkelte ved at<br />
erkende og vedkende sig de erkendelser, som således gøres, lader sig besjæle af den fornuft og<br />
derfor handler herefter som den naturlige følge af selvovertagelsesprocessen, som jeg skrev om<br />
under overskriften ’Selvbevidsthed’. 27 (Sibbern, 1819, 74-76)<br />
Og heri ligger en frihed. Den enkeltes bestemmelse ligger i at identificere sig med sig selv, som<br />
man nu viser sig at være, og som ifølge den individuelle grundforms særegne måde at optage livet<br />
på ikke kan være anderledes, og således identificere sig med sig selv, som man faktisk er. Helt<br />
præcist formulerer Sibbern sig sådan om fænomenet:<br />
’Saaledes kan da Mennesket, uagtet det virkende og gjørende i ham er noget andet end ham selv,<br />
hvilket andet gjør ham til det, han vorder, - thi dets Kraft er dets, ej hans – dog siges at vorde, hvad<br />
han selv gjør af sig, d. e. med Selvbestemmelse lader gjøre af sig..(..)..Der er i denne<br />
Selvbestemmelse noget absolut, noget der umiddelbart er, hvad der er, fordi det nu engang er saa.<br />
Og dette absolutte er en Grundact, en Grunddaad, hvorved Individet selv fæster Sind og Hjerte til<br />
det, det lader herske i sig.’ (Sibbern, 1819, 86)<br />
27 Fornuften virker således i én og er en guddommelig indflydelse i os og herudaf kan opstå en levende kærlighed til<br />
Gud. (Sibbern, 1819, 78)<br />
30
Når Sibbern skriver om denne selvovertagelsens handling, at det er noget absolut, så mener han<br />
hermed, at disse fænomener har ontologisk status. Sibberns anvisninger på at tage sig selv og sin<br />
tilværelse i besiddelse (Sibbern, 1819, 96) er for ham ikke blot en fortolkning iblandt andre mulige<br />
fortolkninger, men er uomgængelige fænomener i forlængelse af den organiserende stræben, som<br />
livet inciterer til, og som ytrer sig i mennesket ifølge dets natur. (Sibbern, 1819, 31)<br />
Samvittighed<br />
I den frihed, der foreligger eller som man tilegner sig i kraft af selvovertagelsen, ligger der også en<br />
på samme måde absolut begrænsning, da jeg’et med sin frihed føler sig betinget af en indefra<br />
kommende indre lov; samvittigheden, der fortæller, hvad man bør. (Sibbern, 1819, 86-87)<br />
Om samvittigheden vil jeg lade Sibbern selv uddybe:<br />
’Skarpest føles denne Grundbegrænsning i Samvittigheden, hvor Æresfrygten for og<br />
Vedhængenheden ved den indre Lov gaaer i et med den personligste Følelse af det egne Selvs sande<br />
Vel..(..).. Samvittigheden er den inderste og dybeste i Personligheden, som Personlighed; ved den er<br />
Jeget som personligt og med den stærkt fremtrædende Følelse af denne Personlighed, rodfæstet i<br />
det Evige..(..)..Den ligger saaledes paa det Punct, hvor det Evige gaar over i, og gaar i ét med, det<br />
personligste.’ (Sibbern, 1819, 87-88)<br />
Sibberns betragtninger om frihed og samvittighed er uden tvivl en variant af den kantianske frie<br />
vilje og det kategoriske imperativ om at handle ud fra en maksime, som er forbilledlig (Lübcke,<br />
Red., 1996, 227-234), og på samme måde her hos Sibbern er den personlige frihed forbundet med<br />
en erhvervet fri vilje. Den frie vilje og den personlige frihed er således ikke noget, mennesket har<br />
fra begyndelsen af sit liv, men er noget, det burde tilkæmpe sig på et tidspunkt i livet. Den enkelte<br />
er et individ fra starten, men personlighed bliver det først ved sin fri selvovertagelse og<br />
sammenhængende hermed opnåelsen af en fri vilje, og således bliver det selvbestemmende i den<br />
konkrete tilværelse, som selvovertagelsen også inkluderer:<br />
’Saaledes træder da umiddelbart til Selvpositioneringen, og falder sammen i eet med den, en anden<br />
Grundposition, hvorved Jeget sætter sig i et bestemt Grundforhold til Verden eller sætter sig paa en<br />
bestemt Maade til denne, tagende Livet paa denne eller hiin bestemte Maade. Det griber dette eller<br />
hiint, hvortil det knytter sig, hvorom dets Hovedhensyn dreje sig, og hvorved det lader sig styre.’<br />
(Sibbern, 1819, 100)<br />
Som her uddybet så betyder selvovertagelsen, hvorved man bliver selvbestemmende på sin egen<br />
måde i overensstemmelse med sin natur (grundform og karakter), at der kommer kontinuitet ind i<br />
den enkeltes tilværelse. Den enkelte vil, ifølge Sibbern, typisk optræde ensartet, da det på sin måde<br />
31
handler i overensstemmelse med sin samvittighed, hvilket er muligt i kraft af tilegnelsen af sin fri<br />
vilje, og dette er nyt i forhold til før, hvor individet undertiden var henvist til at sige, mene, handle<br />
som andre i det miljø, hvori han færdes, på grund af sit ikke-realiserede potentiale af sig selv som<br />
personlighed og derfor manglende selvbestemmelse og selvstændighed. (Sibbern, 1819, 103)<br />
Konklusion: Sibberns dannelsesideal – en syntese af selvbevidsthed og selvforglemmelse<br />
Som allerede beskrevet så er en grad af personlig udvikling påkrævet for at erkende og holde af<br />
verden og andre, som det eller disse faktisk er. Antagelsen skal vist forstås ret bogstaveligt, også<br />
selvom det peger i retningen af den grumme konklusion, at et dårligt udført arbejde, en uheldig<br />
vurdering, en ulykkelig kærlighed osv. meget vel kan have at gøre med, at man er en mislykket eller<br />
ikke-realiseret personlighed, og det vil jeg nu uddybe.<br />
Som vi før så, så er der principielt intet til hinder for, at mennesket i sit indre mikro-kosmiske<br />
sjælelige liv gør sig et billede af sin verden og sine medmennesker, der svarer helt til, hvordan disse<br />
faktisk er, men det betinger den personlige udviklingsproces, som resulterer i, at fornuften i én lader<br />
det gode fremstille som godt, det onde som ondt, osv., og som således erkendes, som hvad det er i<br />
kraft af selvbevidstheden, som ligeledes giver den erkendende mulighed for at handle herefter i<br />
overensstemmelse med sin samvittighed og i kraft af sin frie vilje.<br />
Et sådant selvbevidst og ideelt set etisk handlende menneske burde nu ikke tilbringe resten af sin<br />
tilværelse i selvbevidst refleksion og lignende kognitive manøvrer. Disse bevidste mentale<br />
manøvrer burde vedvarende finde sted, men det meste af tilværelsen burde bestå af<br />
selvforglemmende virksomhed. Det vil jeg uddybe, og dertil vil jeg tage afsæt i følelser.<br />
Følelser<br />
Følelser er grundlæggende den stemning af behag eller ubehag, der er sammenhængende med<br />
erfaringer med mennesker, ting og begivenheder, der fremkalder behag og ubehag, men ifølge<br />
Sibbern findes der to hovedtyper af følelser; jeghedsfølelser 28 og universelle følelser.<br />
Jeghedsfølelser<br />
Jeghedsfølelser går ud på eget behag eller ubehag (Sibbern, 1819, 299), og disse vil jeg nu give et<br />
eksempel på. Den, der alene er styret af sin lyst til det behagelige, vil søge dette og søge at undgå<br />
det ubehagelige. Da det behagelige kun er behageligt, indtil lysten dertil er indfriet, er denne<br />
ensidige måde at orientere sig på utilstrækkelig, da det, der vækker lysten, kun kan fastholdes med<br />
behag, indtil lysten er tilfredsstillet. Derfra bliver det oprindeligt lystfulde forbundet med ulyst, og<br />
den behagelystne må nu vente, indtil lysten opstår igen eller vende sig mod noget andet, som<br />
vækker lysten, hvorefter det samme kan gentage sig. På den måde er følelsen af lyst og ulyst ikke<br />
28 Jeghedsfølelser kaldes også for egoistiske følelser. (Sibbern, 1819, 296)<br />
32
tilstrækkeligt nuancerede følelser at lade sig lede af, og hvad værre er, på denne måde erfarer man<br />
ikke verden og sine medmennesker, som de er, men erfarer dybest set, hvad hos dem eller dette, der<br />
tjener egen erfaren af lyst og behag. (Sibbern, 1819, 280-283) Og på den måde må denne tilgang til<br />
tilværelsen betragtes som en form for ’dæmoni’ 29 , da alt og andre alene betragtes som, hvad det<br />
fremkalder i eller for mig. 30<br />
For eksempel er samvittigheden derimod en følelse, som fortæller, hvad man også burde gøre<br />
overfor andre, hvilket meget vel kan være forbundet med ubehag eller ulempe for en selv.<br />
Værre endnu med kærlighed. Kærlighed knytter sig til den andens indre væsen, det vil sige den<br />
andens særegne personlighed, som skues med åndens øje. Hvis ikke kærligheden knytter sig til den<br />
anden selv, men til den fornemmelse den anden vækker i en selv, så gøres den anden til objekt for<br />
egen selvkærlighed og er således et eksempel på ’dæmonisk kærlighed’, som skyldes, at ’billedet af<br />
den anden’ ikke svarer til, hvordan den anden er. 31 (Sibbern, 1819, 184)<br />
Jeg mener ikke, Sibbern skal fortolkes så bogstaveligt, at den, der ikke har gennemlevet<br />
selvovertagelsens proces og efterfølgende gør brug af de herved opnåede kompetencer, er den<br />
eneste, der magter at erfare verden og andre med objektiv gyldighed og dermed også at elske andre,<br />
da enhver ifølge Sibbern har anelse om det, der burde komme til klar bevidsthed. Derfor har mindre<br />
udviklede mennesker og børn givetvis også ’lyse øjeblikke’ og kan ikke betragtes som alene optaget<br />
af egen egoistiske vinding og tilfredsstillelse af egen lyst, men han mener helt sikkert, at<br />
selvovertagelsen med en grad af reel fri vilje, selvbestemmelse og samvittighedsfulde handlinger er<br />
vigtig, og at dette er ethvert menneskes rette bestemmelse. Jeg mener altså ikke, at der er tale om et<br />
absolut enten-eller, men nærmere en høj grad af tendens til en mere ægte personlighed i forbindelse<br />
med selvovertagelsesprocessen, men ikke en udelukkelse af, at der skulle være ægte eller<br />
integrerede personligheder iblandt de mindre selvbevidste mennesker. 32<br />
29<br />
Hermed mener Sibbern; ’..efter christelig Talebrug forstaaes ved det dæmoniske de fra Gud bortdragende<br />
Indflydelser af et i Mennesket sig rørende Princip til det onde’. (Sibbern, 1819, 116) Nærmere forklaret betyder dette, at<br />
som det gode er et i ham indtrædende indflydelses magt, således har vi også at bekæmpe en i os sig rørende naturs<br />
bevægelser, som ellers kan komme til magt og herredømme i os og over os, og som giver selvforagt, da vi ikke har<br />
bekæmpet noget i os, der er os fremmed. (Sibbern, 1819, 115-116)<br />
30<br />
En sådan gøren alt og alle til genstand for egen selvfornøjelse baserer sig alene på, hvad Sibbern kalder<br />
’jeghedsfølelser’. (Sibbern, 1819, 296)<br />
31<br />
Her kan vi sammenligne med Kants skelnen mellem verden for os, som ifølge ham er det eneste, vi har adgang til, og<br />
for sig, som vi ikke kan vide noget om. Sibberns løsning på det kantianske erkendelsesteoretiske dilemma er, at en<br />
personlighed har mulighed for at erkende, hvad verden og andre er i sig selv. Hvorimod et individ vel nok overvejende<br />
er henvist til erkendelse af og erfaren af tingene og de andre, som det fremtræder for ham, hvilket for eksempel er en<br />
realitet, når den erfarende erfarer på baggrund af kun jeghedsfølelser. For at erkende verden må den erfarende erfare det<br />
erfarede på baggrund af en følelsesmæssig tilknytning til det erfarede, som er kendetegnet ved universelle eller<br />
sympathetiske følelser (hensigten med Gadamers begreber om fuldkommenhedsforventning og<br />
horisontsammensmeltning er uden tvivl en lignende måde at overvinde det kantianske problem).<br />
32<br />
Dette er i nogen grad min tolkning af Sibbern, men jeg mener at kunne underbygge min antagelse ved at give<br />
eksemplerne med hunde og barbariske folkeslag: Selv en hund kan skamme sig, da den har en fornemmelse af det<br />
ideelle, men den kan ikke udsondre det gode som godt, dertil kræves et sprog, der kan adskille tanken om det gode fra<br />
33
Universelle følelser<br />
Det selvforglemmende er muligt i kraft af, at den enkelte bliver følelsesmæssigt grebet af nogen<br />
eller noget, hvor hensynet til sig selv glemmes, hvilket sker i forbindelse med det, Sibbern kalder<br />
universelle følelser. Disse fremkaldes af noget objektivt udenfor individet, hvis levende indflydelse<br />
fornemmes under følelsen, hvorved dette noget drager den grebne til sig, hvorved denne glemmer<br />
sig selv. (Sibbern, 1819, 295-296) Om denne selvforglemmende leven skriver Sibbern:<br />
’I de glædefuldeste Følelser forglemmes det egne Jeg; ej om vor egen Kraftyttring, men om<br />
Gjenstandens Fortinlighed dreje under den contemplative 33 Nydelse vore Forestillinger sig;<br />
ligeledes i Kjerlighedens højeste henrykkelse..(..).. ingenlunde er et Omdømme om Tingens Værd<br />
for os, men om Tingens Værd i og for sig, og Erkendelsen af denne Værd har nu den forhøjede<br />
Vitalitet til Virkning.’ (Sibbern, 1819, 315-316)<br />
Således forestiller Sibbern sig, at den største glæde er i opslugthed og hengivelse til det, den eller<br />
dem, hvor glæden er ved nydelsen af det i sig selv værdifulde for dets, disses eller dennes egen<br />
skyld. 34<br />
Sympathetiske følelser er blandede følelser, hvor der indgår både universelle og jeghedsfølelser,<br />
men med en overvægt af de universelle følelser. Her træder selvhensynet tilbage til fordel for det<br />
andet eller den anden, men glemmes ikke helt. (Sibbern, 1819, 299-300) Et eksempel på dette er<br />
samvittigheden, der ganske vist er en universel følelse, for så vidt den vedrører noget, man burde<br />
overfor andre, men alligevel rummer samvittigheden et selvhensyn, da den også har at gøre med et<br />
krav til sig selv om at være mere fuldkommen. (Sibbern, 1819, 308)<br />
Kærlighed<br />
Sibbern vurderer helt sikkert kærlighed imellem kønnene meget højt, og lige såvel, som han ikke er<br />
blind overfor mulige vanskeligheder i forbindelse hermed, lader det til, at han mener, at netop også<br />
kærlighed til et menneske af det modsatte køn rummer særlige muligheder for selvrealisering, og<br />
også i forbindelse med kærlighed af denne art tænker han først og fremmest her på kærlighed til den<br />
andens indre væsen. Jeg mener, at dette er vigtigt at tilføje, når vi tager følgende citat i betragtning:<br />
den konkrete situation. (Sibbern, 1819, 53) Et sprog har derimod de mest barbariske folkeslag, og selv hos disse findes<br />
forestillingen om, at noget andet end det synlige er til, og at dette råder over menneskerne. (Sibbern, 1819, 54)<br />
33 Når Sibbern skriver ’kontemplativ’, så tænker han her på den glæde, der består i at se det gode som godt, det skønne<br />
som skønt og en andens indre væsen i dennes særegenhed som fornuften. De største glæder af denne art kalder Sibbern<br />
universelle følelser. Universelle følelser kan dog også vække mishag (Sibbern, 1819, 297), som for eksempel man<br />
iagttager en uretfærdighed, som man reagerer på under fuldstændig tilsidesættelse og forglemmelse af sig selv.<br />
34 Når Sibberns skriver ’kjerlighedens højeste henrykkelse’, er der næppe tvivl om, at han her også tænker på seksuelle<br />
udfoldelser, og der er heller ikke tvivl om, at han tænker dets plads er strengt indenfor rammerne af ægteskabet. Ingen<br />
steder i Menneskets aandelige Natur og Væsen omhandles seksualitet, men i Om Elskov. Kjærlighed imellem Mand og<br />
Qvinde, der også er fra 1819, nævnes seksualitet og utroskab flere steder. For eksempel på side 61: ’..Tanken paa<br />
Utroskab er saa oprørende og saa frygtelig, fordi Utroskab gjør, at selv det Høiere, Herligere i Jordelivet viser som<br />
Noget, der ingen Bestaaen har, ingen Ægthed.’<br />
34
’Overalt viser sig Ensidigheden og Utilstrækkelighed i de enkelte Individers Naturer, der til fulde<br />
Existents behøve og kræve Forening med andre Individer. Den bestemteste og betydeligste<br />
Modsætning i Naturen er her Kjønnets. Ikkun Halvt lever Menneskenaturen i ethvert Individ.’<br />
(Sibbern, 1819, 58)<br />
1b. Hvordan er begreberne ’individ’, ’personlighed’ og ’personlig frihed’ udlagt<br />
i Sibberns Psychologisk Pathologie fra 1828?<br />
Som jeg har skrevet både i projektdesignet og i begyndelse af afsnit 1a., består Psychologisk<br />
Pathologie overvejende af en undersøgelse af drifter, lidenskaber og affekter, som netop kan<br />
forhindre den naturlige og vellykkede personlighedsdannelse, der fremstilles i Menneskets<br />
aandelige Natur og Væsen, som jeg nu i korte træk har redegjort for. Sibbern skriver på første side i<br />
Psychologisk Pathologie, hvor han henviser til stedet i forgængeren, hvor han skriver at han senere<br />
vil levere en undersøgelse af de pathologiske fænomener, at dette stadig er målet med denne bog.<br />
(Sibbern, 1828, 3)<br />
Jeg vil først redegøre for Sibberns pathologiske grundbegreber drifter, lidenskaber og affekter.<br />
Dernæst vil jeg kort redegøre for, hvordan det pathologiske optræder, når drifterne ikke er rettet<br />
imod sine genstande baseret på sympathetiske følelser, men derimod er baseret på egoistiske<br />
følelser og dermed overmander disse oprindelige gode og naturlige tilbøjeligheder.<br />
Som allerede nævnt i afsnittet projektdesign har jeg valgt den fremstillingsmåde, da Sibbern i<br />
Psychologisk Pathologie ved hjælp disse grundbegreber for det pathologiske undersøger nærmest<br />
alle tænkelige områder af tilværelsen, hvor begivenhederne risikerer at løbe af sporet og blokere for<br />
realisationen af den vellykkedes personlighedsudvikling, hvilket ikke er muligt at gengive<br />
detaljeret.<br />
Det pathologiske<br />
Sibberns begreb pathologi er afledt af det græske ’pathos’. (Sibbern, 1885, 3) I Dansk<br />
Fremmedordbog fremgår det, at det græske begreb ’pathos’ egentlig betyder lidelse og nu på dansk<br />
refererer til ’en grebethed, stor og ophøjet lidenskab..(..).. øjeblikkelig og skiftende sjælstilstand;<br />
MODSAT: etos.’ (Hårbøl, 1997, 713) ’Om ’etos’ står, at dets oprindelige græske betydning er ’sæd,<br />
skik’ og på dansk nu referer til ’karakter, moralsk opfattelse, blivende karakteregenskaber’.<br />
(Hårbøl, 1997, 293) Når Sibbern i Psychologisk Pathologie udfolder, hvad han forstår ved det<br />
pathologiske, så er det ikke i modstrid med disse korte definitioner, da det pathologiske hos Sibbern<br />
netop referer til individets lidenskabelige grebethed og sindets omskiftelighed, som er lidelsesfuld<br />
og står i modsætning til en moralsk livsstil og sammenhængende hermed blivende<br />
35
karakteregenskaber hos den enkelte, som Sibbern har redegjort for i Menneskets aandelige Natur og<br />
Væsen.<br />
Alle pathologiske fænomener er forbundet med affektion eller attrå, som Sibbern også kalder<br />
begær, stræben og tilskyndelse. (Sibbern, 1828, 5)<br />
Affektion er et overvejende indre subjektivt fænomen, der indadgående ytrer sig i en<br />
sindsbevægelse og udadgående ytrer sig i et overdrevent følelsesudbrud. Måden, hvorpå det kan ske<br />
for det enkelte individ, beror langt hen ad vejen på individets særegenhed og mindre på det, der<br />
fremkalder affekten, da en lignende affektiv sindets bevægelse i både ind- og udadgående retning<br />
kan have et lignende forløb i forskellige situationer og ved forskellige begivenheder. Hvis den<br />
affektive sindsbevægelse er stærk, overvælder den besindigheden og ’bevæger Sindet med en vis<br />
eensidig, alt Andet fortrængende Heftighed’, hvilket kaldes en egentlig affekt. (Sibbern, 1828, 5)<br />
Den stående kilde til affektionerne kan skyldes ’Det, som constituerer Temperamentet, hvoraf der,<br />
da der er en vis staaende Grundstemning i hele Sindet, kun kan tillægges ethvert Menneske eet’.<br />
(Sibbern, 1828, 6) Her ser vi et eksempel på, at antagelsen om det enkelte individs grundform, som<br />
redegjort for i forrige afsnit, også her bliver tilkendt en konkret betydning i forbindelse med de<br />
uheldige pathologiske sindsbevægelser, sindsudbrud og affekter.<br />
Attråen er et psykisk fænomen, der er mere forbundet med det objektive, da attråen bevæger den<br />
attrående til handling, ’hvorved bestemte Gjenstande, eller Forhold og Tilstande, som endnu ikke<br />
ere til, skulle frembringes’. (Sibbern, 1828, 5) Da det, der attrås, er vidt forskelligt, har attråen et<br />
mere forskelligt præg og udseende afhængigt af genstanden, forholdet eller tilstanden, der attrås.<br />
(Sibbern, 1828, 5)<br />
Drift<br />
Attråens kilde er drift eller drifter, da der ’efter Gjenstandenes Forskellighed, gives mangeslags<br />
Atraa, ogsaa tilskrives Mennesket flere forskellige Drivter’. (Sibbern, 1828, 5)<br />
Om denne drift eller drifter, der er kilden til attrå, skriver Sibberns endvidere:<br />
’Under Livets gang uddanne sig af Drivterne, formedelst Reflection og selvbestemmelse, idet visse<br />
Gjenstande hæves frem og vorde staaende Formaal for vedvarende Attraa og Bestræbelse, visse<br />
fremherskende Attraaens Tilbøieligheder, der kunne blive til Lidenskaber, idet da tillige<br />
Forestillingerne om hine Gjendstande blive til herskende forestillinger.’ (Sibbern, 1828, 6-7)<br />
36
Med andre ord så formes attråen hos den enkelte ad åre i forskellige retninger, og under samme<br />
proces kan der opstå lidenskabelige herskende forestillinger om de ting, attråen er rettet imod, og<br />
hvis denne attrå stiger til en grad af lidenskab og farver de herskende forestillinger på en al for<br />
ensidig måde, så kapper denne attrå og lidenskab over i det pathologiske, som har at gøre med, at<br />
genstandene tabes af syne til fordel for den egoistiske optagethed af, på hvilken måde genstandene<br />
kan tages i besiddelse eller berige den lidenskabeligt attrående for dennes egen skyld.<br />
Et andet sted skriver Sibbern mere udførligt om driftens årsag og dens virkninger som attrå og<br />
begær:<br />
’Allerede at Mennesket er sig et sig selv bevidst Væsen, hvis Liv er Tiden og Tidens Vilkår og<br />
Forhold underlagt, medfører, at han er et Væsen, der ei kan Andet, end at bevæges af Attraa og<br />
Begjær og dermed forbunden Tragten og Stræben, som gaar ud paa, at ved hans egen Virksomhed<br />
Noget skal blive til Virkelighed i et senere Tidspunkt, som det i et tidligere har fremstillet sig for<br />
hans Fornemmelse eller Forestilling. Men at Mennesket tillige er et Væsen, som er langt fra<br />
allerede at være Det, hvortil hans Liv sigter, at den Formation eller Skabning, som i ham er<br />
grundlagt, er langt fra at være færdig, dette gjør, at hiin Atraaen, Begjæren, Tragten og Stræben<br />
træder saa stærkt frem hos Mennesket, og hos ham spiller en saa stor Rolle, og at derfor saa stor en<br />
Deel af de pathologiske Betragtninger komme til at dreie sig herom.’ (Sibbern, 1828, 53-54)<br />
Det individet ikke er fra starten, men er anlagt på at blive, kender vi til fra min redegørelse for<br />
individ, personlighed og personlig frihed hos Sibbern i Menneskets aandelige Natur og Væsen, så<br />
det vil jeg ikke her kommentere yderligere. Det, Sibbern her skriver om årsagen til drifter og dets<br />
virkninger attrå, begær, stræben og tragten, er, at disse fænomener er helt naturlige og i sig selv<br />
gode og nødvendige i forhold til individets realisation af sig selv som personlighed, hvilket er<br />
hensigten med den enkelte og er som sådan simpelthen en måde, hvorpå livet virker i mennesket.<br />
Da dette spiller så stor en rolle og træder så stærkt frem i mennesket, så forelægger muligheden<br />
altså også for, at disse drifter og denne attråen, tragten, stræben og begær risikerer at udvikle sig til<br />
at være en forhindring for den udvikling, som det enkelte menneske er anlagt på.<br />
Sibbern har også en forklaring på, hvordan driften som blind ’naturtilskyndelse’ virker i mennesket,<br />
hvilket vil sige, hvordan denne blinde tilskyndelse i mennesket omdannes til en mere eller mindre<br />
bevidst attråen og stræben. Sibbern skriver om dette, at driftens ophav fortaber sig i det dunkle, som<br />
han kalder et instinkt:<br />
’Instinkt, der betegner det mere Bevidstløse og Dunkle. Thi skal..(..)..hiin Drivts første aldeles<br />
dunkle Rørelse betragtes som Naturtilskyndelse, og den kaldes da bedre Instinct, end Drivt.’<br />
(Sibbern,1828, 58-59)<br />
37
Sibberns begreb om drift er mangfoldig, som der er genstand, forhold og tilstande at attrå. Også<br />
derfor bliver Psychologisk Pathologie et ret omfattende værk, da Sibbern med sine grundbegreber<br />
for det pathologiske undersøger de psykiske fænomener i forbindelse med alle de mange genstande,<br />
der kan gøres til genstand for attrå. Således skriver Sibbern om ’meddelelsesdrift’, som er driften til<br />
at delagtiggøre andre i, hvad der optager en. (Sibbern, 1828, 75) En moralsk og religiøs drift.<br />
(Sibbern, 1828, 79) Lyksalighedsdrift, fuldkommenhedsdrift og virksomhedsdrift. (Sibbern, 1828,<br />
87) En drift imod viden, frembringelse, kunst. (Sibbern, 1828, 116) Drift til at indgå i selskab,<br />
venskab, kærligheddrift og kønsdrift, der i sig selv er af egoistisk udspring. (Sibbern, 1828, 117)<br />
Drift til nydelse. (Sibbern, 1828, 199) Drift til ære, osv. (Sibbern, 1828, 76)<br />
Enhver genstand, tilstand eller forhold, der kan attrås, er der en drift for, og enhver sympathetisk<br />
drift, der udvikler personen, kan blive kvalt af personens egen egoistiske stræben, hvorved selve<br />
genstanden tabes af syne.<br />
Sympathetiske og egoistiske drifter<br />
Igen anvender Sibbern grundmodsætningen imellem de sympathetiske og egoistiske følelser 35 , som<br />
de følelser hvor ud fra der erfares og handles. I attrå og de heraf afledte handlinger, der er motiveret<br />
af sympathetiske følelser, er der ikke noget pathologisk. I de handlinger, der derimod baserer sig på<br />
egoistiske følelser, optræder de pathologiske fænomener. (Sibbern, 1828, 11-12)<br />
Sibberns grundantagelse for det pathologiske er, at alle de genstande, tilstande og forhold, der kan<br />
attrås, og som der derfor findes en drift for, ideelt set må basere sig på også sympathetiske følelser,<br />
da denne attrå imod tingene, tilstanden eller forholdet, ellers ikke er en rettethed imod dette i sig<br />
selv værdifulde og dermed rummer egentlig selvforglemmelse, som redegjort for i forrige afsnit,<br />
men bliver en rettethed, hvor genstanden, tilstanden eller forholdet netop begæres for, hvad dette<br />
kan være for det begærende individ. Fælles for de pathologiske fænomener er, at de er en rettethed,<br />
en henvendelse imod, en optagethed, en drift imod, der har helt eller delvist mistet sin genstand. Og<br />
i en vis forstand bliver attråen en attrå, der mere eller mindre er vendt imod den attrående selv, som<br />
jeg tidligere har beskrevet under afsnittet om jeghedsfølelser, men som Sibbern igen skriver om i<br />
Psychologisk Pathologie. 36 (Sibbern, 1828, 137) Denne pathologiske jeghedssyge kan forekomme i<br />
forbindelse med alle de genstande, der kan gøres til genstand for begær.<br />
35 Før har jeg benævnt disse med deres anden betegnelse, jeghedsfølelserne.<br />
36 Der er næppe nogen tvivl om, at vi her ser Sibberns fortolkning af den ’indkrogethed i sig selv’, som Luther taler om,<br />
og som det om muligt er altafgørende at blive vendt ud af, men som mennesket ifølge Luther ikke magter at gøre ved<br />
egen indsats, hvilket Sibbern vist også kan siges at mene, selvom han vist er noget mere optimistisk end Luther. Det var<br />
en religionsfilosofisk kommentar, men under redegørelsen af aspekter Menneskets aandelige Natur og Væsen skrev jeg,<br />
at Sibbern selv var inde på, at psykologien havde genstand tilfælles med ’den usynlige kirke’, og derfor finder jeg det<br />
rimeligt nok at knytte den kommentar til, og som vi snart skal se, så fremkaldte Psychologisk Pathologie også en protest<br />
over dens sammenblanding mellem teologi og psykologi.<br />
38
Konklusion: De pathologiske fænomener i relation til Sibberns dannelsesideal<br />
Sibbern beskriver mennesket som et væsen med flere lag eller niveauer. Sibbern anvender<br />
betegnelsen hovedtrin. Det, der er vigtigt, er, at Sibbern mener, at kun den affekt og attrå, der<br />
kommer til udtryk som psykiske fænomener under det første hovedtrin, hører til de egentlige<br />
pathologiske fænomener. Personer, der kan siges at være kendetegnet ved, hvad der fremgår under<br />
de øvrige hovedtrin, er, hvad Sibbern forstår ved vellykkede frie personligheder eller bedre endnu<br />
gode protestanter. (Sibbern, 1828, 66)<br />
Første hovedtrin - naturtilskyndelsen<br />
På dette stade befinder et menneske sig på et trin, hvor det er behersket af naturtilskyndelser med<br />
dets ’tvende væsentligt forskellige Hovedtrin’ som måder, hvorpå livet kommer til udtryk hos<br />
mennesket. (Sibbern, 1828, 63)<br />
Første trin er den blotte drift, der betegnes som ren naturtilskyndelse og betegner den bevidstløse<br />
instinktive dunkle rørelse, der som egentlig drift i mennesket får skikkelse som rettet attrå imod<br />
bestemte genstande, tilstande eller forhold.<br />
Andet trin er tilskyndelsen:<br />
’Tilbøjeligheden, der er noget Andet, end Drivt, da den først under Livets Gang, formedelst<br />
tiltrædende Opmærksomhed paa Gjendstandende og en derved fremkaldet Tilknytning til visse<br />
iblandt dem, gaaer frem af Drivten, men ogsaa den er dog endnu at kalde Naturtilskyndelse, og det<br />
Standpunct, hvorpaa Mennesket staaer, saalænge han endnu ikkun bevæges af en saadan, er blot<br />
Naturens.’ (Sibbern, 1828, 63)<br />
Dette standpunkt er altså et, hvor individet er optaget af og knyttet til visse genstande eller visse<br />
andre, der er mere end den blotte drift, men ikke på en moden og selvbevidst måde. Sibbern skriver<br />
videre herom i § 38 Hvorledes Tilbøielighed danner sig. Herved om Vanens Magt, at denne<br />
opmærksomhed på visse genstande, begivenheder og andre, der på en rutinemæssig måde er<br />
opstået, har det med at vare ved som en tilbøjelighed, man beskæftiger sig med og prøver at komme<br />
i besiddelse af, hvis det lader sig gøres. (Sibbern, 1828, 118-122) Sibbern skriver herom:<br />
’.. en Tilbøielighed, som ikke uden Anledning ofte kaldes en Kjærlighed, være den ofte nok saa<br />
egoistisk.’ (Sibbern, 1828, 119)<br />
Dette tilskyndelsens trin har altså at gøre med, at man beskæftiger sig med andre og visse<br />
genstande, som man nok har en vis glæde ved, og som undertiden går under navn af kærlighed,<br />
hvad det alligevel ikke helt kan siges at være, da glæden ved disse genstande og andre i den sidste<br />
39
ende er af egoistisk art. Dette andet trin er uden tvivl sammenfaldende med et menneske, som<br />
Sibbern beskriver i Menneskets aandelige Natur og Væsen før den selvovertagelsesproces, der er<br />
forbundet med tilegnelse af selvbevidsthed, personlig frihed og ansvar osv.<br />
Andet hovedtrin – forstands- eller fornufttilskyndelsen<br />
Et menneske på dette dannelsesniveau burde handle efter:<br />
’..den Tilskyndelse, som indtræder, naar Overvejelse og Eftertænkning føre til at handle af Indsigt<br />
og erkendte Grunde, og derfor at følge visse eengang fattede faste Beslutninger, og altsaa at handle<br />
efter Grundsætninger..(..).. Det er her, i denne Intelligentsens og Frihedens Sphære, at Attraaen<br />
opklarer sig til at vorde en egentlig Villie, og at det viser sig, at Mennesket ikke blot i det Enkelte<br />
kan ville og fatte Beslutning, men ogsaa i det Hele en vis Grundvillie hos ham kan danne og befæste<br />
sig.’ (Sibbern, 1828, 63)<br />
Med den forklaring kan vi se, at det, Sibbern her skriver om, er i forlængelse af, hvad vi allerede har<br />
set på som den ret ideelle personlige udvikling, som det fremgik af Menneskets aandelige Natur og<br />
Væsen, hvor den enkelte overtager sig selv, opnår selvbevidsthed, og hvor samvittigheden får sin<br />
egentlige betydning, da personen i kraft af sin selvbevidsthed nu også erkender det gode som godt,<br />
det skønne som skønt, osv., som fornuften fremstiller for denne enkelte, og som ledsages af etisk<br />
handlen. 37 Dette trin deler Sibbern her i endnu et hovedtrin, hvor det fornuftige er mere integreret i<br />
personligheden.<br />
Tredje hovedtrin - karaktertilskyndelsen<br />
Sibbern skriver, at et menneske, der således er behersket af fornuftstilskyndelse, ikke af den grund<br />
hverken kan eller skal ophøre med at være underlagt naturtilskyndelsen. Sibbern mener åbenbart at<br />
for at undgå, at naturtilskyndelser og fornuftstilskyndelser skal stå i modsætning til hinanden, skal<br />
disse tværtimod gensidigt befrugte hinanden og blive en anden af fornuft gennemtrængt natur. 38<br />
(Sibbern, 1828, 64-65)<br />
Sibbern skriver om dette:<br />
37 Det er uden tvivl også i direkte forlængelse af Kants morallov, hvad vi har set i både Menneskets aandelige Natur og<br />
Væsen og nu igen med lidt andre ord her i Psychologisk Pathologie. Søren Kierkegaards tænkning om æstetikere og<br />
etikere (Kierkegaard, 1999, 110) er uden tvivl også i direkte forlængelse af disse aspekter af Sibberns psykologi.<br />
Sibbern benævner endda også anden og tredje hovedtrin som etikkens standpunkt, og det fjerde som det religiøse<br />
standpunkt. (Sibbern, 1828, 66) I betragtning af hvor kendt Kierkegaard er blevet, er det i grunden mærkeligt, at<br />
Sibbern er gået helt i glemmebogen. Hvor mange ved, at skabelonen for Kierkegaards univers befinder sig i Menneskets<br />
aandelige Natur og Væsen fra 1819?<br />
38 Når Sibbern her betænker modsætningen og ophævelsen af den modsætning, der kan forekomme imellem, hvad der<br />
kan være naturligt at gøre, og hvad man som etisk handlende væsen mener man skulle gøre, så er det næppe forkert, at<br />
Sibbern her mener at befinde sig i overensstemmelse med Paulus’ brev til romerne 7. 18-19 eller i hvert fald forholder<br />
sig til samme emne: ’Thi jeg ved, at i mig, det vil sige: i mit kød, bor der intet godt; thi viljen har jeg vel, men at udføre<br />
det gode formår jeg ikke; thi det gode, som jeg vil, det gør jeg ikke; men det onde, som jeg ikke vil, det gør jeg.’<br />
40
’..hvad reen og klar Indsigt og Erkendelse lærer og fordrer eller medfører, skal saaledes udvikle sig<br />
af vor Natur og igjen gaa over i vor Natur, og gribes og omfattes af den Tilskyndelse, som,<br />
kommende frem af sig selv, ogsaa af sig driver Livet fremad, at det erkendte Høiere bliver os til en<br />
anden Natur, ved aldeles at gaae over i Tilbøjeligheden.’ (Sibbern, 1828, 64-65)<br />
Forskellen på andet og tredje hovedtrin er vist, at her på det tredje hovedtrin gør den enkelte ikke<br />
lidt modstræbende, hvad han ved, han burde, men gør det her umiddelbart, glad og gerne, da<br />
naturlig lyst, erkendelse og vilje er helt i overensstemmelse med hinanden.<br />
Fjerde hovedtrin – livet i Gud<br />
Ganske som i Menneskets aandelige Natur og Væsen realiseres personligheden i fuldt flor ved Guds<br />
ånd. Sibbern opererer dog her med to former for religiøsitet. Det første trin er en kristendom, hvor<br />
et menneske har en idé om Gud, den anden er, når et menneske er gennemtrængt af Guds egen ånd:<br />
Væsenhedens trin<br />
På dette trin leves livet i kraft af individets idé om Gud. (Sibbern, 1828, 65-66)<br />
Nådens trin<br />
Dette egentlige kristne liv er kendetegnet ved at være:<br />
’..naar hele Livet saaledes bevæges og gjennemtrænges af Det, som er høiere, end baade Naturen<br />
og Friheden, men til hvis Aabenbarelse baade Natur og Frihed skulle tjene, det Guddommelige og<br />
Evige, at Guddommen selv kan siges at opfylde Sjæl og Sind, Hjerte og Aand, og at Tilskyndelsen<br />
føles og elskes og helligholdes som Guddommens egen actuelle altopfyldende Tilstedeværelse i<br />
Menneskets Indre..(..).. i Kraft af Guds umiddelbare Impuls og Leven i os.’ (Sibbern, 1828, 65)<br />
41
2. Summary<br />
This project examines the psychological works of Frederik Christian Sibbern, Menneskets aandelige<br />
Natur og Væsen from 1819 (The Spiritual Nature and Substance of Man) and Psychologisk<br />
Pathologie from 1828 (Psychological Pathology) with regards to how the concepts ‘individual’,<br />
‘personality’, and ‘personal freedom’ in those works are given a particular meaning. Sibbern was<br />
professor of philosophy at the University of Copenhagen from 1813 to 1870, and was at the<br />
beginning of this period a central figure within the idealistic science of the time. With his works<br />
Sibbern also contributed to making the idealistic science become the scientific paradigm of that<br />
period. Thus, this project examines how the individual is being focused on as an object of special<br />
attention and new interpretation in Danish Romaticism.<br />
Put briefly, Sibbern understands man as a being in which self-consciousness, self-determination,<br />
conscience, and reason are central phenomena. Emotional phenomena and natural impulses are put<br />
in a central position, as well, the notion being that the characteristics of the idealistic development<br />
of the personality are the reciprocal penetration of natural impulses of all kinds and the self-<br />
consciousness, conscience, and reason of the individual. By this reciprocal penetration they create a<br />
different nature.<br />
42
Litteraturliste<br />
Primær litteratur<br />
Carlsen, Søren, (1820), ’Skrædderens Forelæsning og Professor Sibberns Forelæsninger, et<br />
Skuespil, fremstillende Kjøbenhavns lærde og aandelige Liv i dets høieste Potents’. Trykt paa<br />
Forfatterens Forlag. Hos N. Georg Fr. Christensen, Kjøbenhavn.<br />
Em. Bærentzen & Co’s. Lithografiske Institut, Red. medarbejdere (1842), ’Dansk Pantheon. Et<br />
portrætgallerie For samtiden bind 2’. Em. Bærentzen & Co’s. Lithografiske Institut, Kjøbenhavn.<br />
(http://bibliotek.dk/vis.php?term1=lid%3D001990631%20og%20lok%3D810010&format=l&origin<br />
=nada&vis_ccl=Du+ser+p%E5+%E9n+udgave+af%3A+Dansk%20Pantheon%20:%20Et%20Portr<br />
aitgalleri%20for%20Samtiden)<br />
Heiberg, Red. J. L., m. fl., (1829), ’Maanedsskrift for Litterratur. Udgivet af et Selskab. Andet<br />
Bind’, artiklen ’Menneskets aandelige Natur og Væsen. Et udkast til en Psychologie’. Anonym<br />
forfatter. Forlagt af Universitetets-Boghandler C. A. Reitzel. Tryk Fabritius de Tengnagels<br />
Bogstykkeri, Kjøbenhavn. (s. 35-58)<br />
Høffding, Harald, (1905), ’Danske filosoffer’. Gyldendalske Boghandel. Nordisk Forlag.<br />
MDCCCCIX. Forlagstrykkeriet, København. (s. 97-118)<br />
Høffding, Harald, (1917), ’Psykologi i omrids paa grundlag af erfaring’. Ellevte, forkortede<br />
udgave. Gyldendalske Boghandel. Nordisk Forlag, Kjøbenhavn. MDCCCCXXX.<br />
Høffding, Harald, (1928), ’Erindringer’. Gyldendalske boghandel. Nordisk forlag, København.<br />
MCMXXVIII.<br />
Kierkegaard, Søren, (1999), ’Etikerens brev. Ligevægten mellem det æstetiske og etiske i<br />
personlighedens udarbejdelse’. Nudansk udgave ved Henning Petersen. Forord af Anders Kingo.<br />
DET lille FORLAG, Frederiksberg. ISBN 87-90030-72-9. (udgivet første gang i 1843, som en del<br />
af Enten-Eller.)<br />
43
Martensen, H., (1872), ’Frederik Christian Sibberns Jordefærd i Frue Kirke den 21 de December<br />
1872’. Forlagt af den Gyldendalske Boghandel. Thieles Bogtrykkeri, Kjøbenhavn.<br />
Mynster, J. P., (1830), ’Grundrids af den almindelige Psychologie’. Gyldendalske Boghandlings<br />
Forlag. Thieles Bogtrykkeri, Kjøbenhavn.<br />
Mynster, J. P., (1854), ’Meddelelser om mit Levnet’. Forlagt af den Gyldendalske Boghandling.<br />
Thieles Bogtrykkeri, Kjøbenhavn.<br />
Mynster, C. N. L., red. (1860), ‘Breve fra J. P. Mynster’. Forlagt af den Gyldendalske Boghandel.<br />
Thieles Bogtrykkeri, Kjøbenhavn.<br />
Mynster, C. N. L., red. (1862), ‘Af efterladte Breve til J. P. Mynster’. Forlagt af den Gyldendalske<br />
Boghandel. Thieles Bogtrykkeri, Kjøbenhavn.<br />
Mynster, C. N. L., (1866 I), ‘Breve til og fra F. C. Sibbern I’. Forlagt af den Gyldendalske<br />
Boghandel. G. S. Wibes Bogtrykkeri, Kjøbenhavn. (breve til Sibbern)<br />
Mynster, C. N. L., (1866 II), ‘Breve til og fra F. C. Sibbern I’, Forlagt af den Gyldendalske<br />
Boghandel. G. S. Wibes Bogtrykkeri, Kjøbenhavn. (breve Fra Sibbern)<br />
Møller, Poul Martin, (1965), ’Filosofiske Essays og Strøtanker. Udvalg og forord ved Børge<br />
Madsen’. Gyldendalske Boghandel. Nordisk Forlag A/S, Copenhagen. (s. 141-161)<br />
Sibbern, Frederik Christian, (1819), ’Menneskets aandelige Natur og Væsen. Et Udkast til en<br />
Psychologie. Første Deel’. I den Gyldendalske Boghandling. Trykt i det Schulviske Officin,<br />
Kjøbenhavn.<br />
Sibbern, Frederik Christian, (1822), ’Om Erkendelse og Granskning. Til Indledning i det<br />
akademiske Studium’. Fr. Brummers Forlag. Trykt hos E. Stræbe, Kjøbenhavn. (fortalen og<br />
oversigt, indtil s. XVI)<br />
44
Sibbern, Frederik Christian, (1828), ’Menneskets aandelige Natur og Væsen. Et Udkast til en<br />
Psychologie. Psychologisk Pathologie. Anden Deel’. Trykt i Fabritius de Tengnagels Bogstykkeri,<br />
Kjøbenhavn.<br />
Sibbern, Frederik Christian, (1829), ’Philosophiskt Archiv og Repertorium’. Udgivet af Dr.<br />
Frederik Christian Sibbern. Trykt i Fabritius de Tengnagels Bogstykkeri, Kjøbenhavn. (s. 58-92)<br />
Sibbern, Frederik Christian, (1853), ’Om Elskov eller Kjærlighed imellem Mand og Qvinde’. Paa<br />
eget Forlag. Trykt i det Schulviske Officin, Kjøbenhavn. (udgivet første gang i 1819)<br />
Sibbern, Frederik Christian, (1862), ’ Psychologie, indledet ved almindelig Biologie, i<br />
sammentrængt Fremstilling. Den nye Udarbeidelses 4. heelt igjennem forøgede og forbedrede’.<br />
Trykt i Fabritius de Tengnagels Bogstykkeri, Kjøbenhavn. (fortalerne)<br />
Sibbern, Frederik Christian, (1885), ’Læren om de menneskelige Følelser og Lidenskaber’. C. A.<br />
Reitzels Forlag, Kjøbenhavn. (fortalen og indtil side 30) (udgivet første gang i 1828 med titlen<br />
’Psychologisk Pathologie’)<br />
Treschow, Niels, (1812), ’Om den menneskelige Natur i Almindelighed, især dens aandelige Side’.<br />
Trykt paa Fr. Brummers Forlag hos Ernst Andreas Herman Møller, Hof og Universitetsbogtrykker,<br />
Kiøbenhavn. (indtil s. 50)<br />
Tuxen, Poul, red, (1927), ’Gabrielis’ Breve’. Forfatter Sibbern, Frederik Christian.<br />
Holbergselskabet af 23. september. (de første 153 sider, som udgør, hvad der blev udgivet i 1826,<br />
inklusiv forordet af J. P. Mynster)<br />
Sekundær litteratur<br />
Historiske værker<br />
45
Andersen, Dorthe Sondrup, (2004), ’Guldalder uden forgyldning’. Peoples’s Press, København.<br />
ISBN 87-91293-83-9.<br />
Bjørn, Claus, (2003), ’Danmarkshistorien. Bind 10. Fra reaktion til grundlov 1800-1850’. 2.<br />
udgave, 1. oplag. Gyldendalske Boghandel. Nordisk Forlag A/S, Copenhagen, & Politikens Forlag<br />
A/S, Copenhagen. ISBN 87-89068-31-9.<br />
Red. Feldbæk, Ole, (1991), ’Dansk Identitetshistorie. bind 2. Et yndigt land. 1789-1848’. C. A.<br />
Reitzels Forlag, København. Trykt hos Olesen Offset, Viborg. ISBN 2-87-7421-712-7.<br />
Feldbæk, Ole, (1998), ’Danmark-Norge 1380-1814. Bind IV. Nærhed og adskillelse 1720-1814’.<br />
<strong>Akademisk</strong> Forlag, København. ISBN 87-5000-3516-9.<br />
Feldbæk, Ole, (2003), ’Danmarkshistorien. Bind 9. Den lange fred. 1700-1800’. 2. udgave, 1.<br />
oplag. Gyldendalske Boghandel. Nordisk Forlag A/S, Copenhagen, & Politikens Forlag A/S,<br />
Copenhagen. ISBN 87-89068-30-0.<br />
Garff, Joakim, (2000), ’SAK. Søren Aabye Kierkegaard. En biografi’. Gads Forlag, København.<br />
Tryk: Narayana Press, Gylling. ISBN 87-12-02243-8.<br />
Red. Grane, Leif, m. fl., (1992), ’Københavns Universitet 1479-1979. Bind VIII. Det filosofiske<br />
Fakultet. 1. del’. C. E. C. GADS Forlag, København. Trykt af Bianco Lunos Bogtrykkeri. ISBN 87-<br />
87848-33-3. (s. 46-52)<br />
Red. Grane, Leif, m. fl., (1993), ’Københavns Universitet 1479-1979. Bind II. Almindelig historie<br />
1788-1936’. C. E. C. GADS Forlag, København. Trykt af Bianco Lunos Bogtrykkeri. ISBN 87-<br />
87848-38-4. (s. 1-200)<br />
Red. Henriksen, Aage, m. fl., (1968), ’Den erindrende Faun’. Fremad. Trykt i Gentofte<br />
Bogtrykkeri. (s. 108-116)<br />
Himmelstrup, J, (1934), ’Sibbern. En monografi’. J. H. Schultz Forlag, København.<br />
46
Hvidt, Kristian, (2004), ’Danmarkshistorien. Det folkelige gennembrud. 1850-1900’. 2. udgave, 1.<br />
oplag. Gyldendalske Boghandel. Nordisk Forlag A/S, Copenhagen, & Politikens Forlag A/S,<br />
Copenhagen. ISBN 87-89068-32-7.<br />
Red. Jensen, Povl Johs., (1980), ’Københavns Universitet 1479-1979. Bind X. Det filosofiske<br />
Fakultet. 3. del’. C. E. C. Gads Forlag, København. Trykt af Bianco Lunos Bogtrykkeri. ISBN 87-<br />
87848-09-0. (s. 1-60)<br />
Red. Jessen, Keld B., (1999), ’Filosofi - fra antikken til vor tid’. Systime. ISBN: 87-7783-789-4.<br />
Med supplerende materiale på forlagets internetadresse: http://www.systime.dk/<br />
Jørgensen, John Chr., (1994), ’Det danske anmelderis historie’. Fisker & Schou. Trykt hos Olesen<br />
Offset, Viborg. ISBN 87-90057-26-0. (s. 56-61)<br />
Kallmoes, Poul,(1946), ’Frederik Christian Sibbern. Træk af en dansk filosofs liv og tænkning’.<br />
Ejnar Munksgaards Forlag, København.<br />
Koch, Carl Henrik, (2003), ’Dansk oplysningsfilosofi’. Gyldendalske Boghandel. Nordisk Forlag<br />
A/S, København. Tryk: Special-Trykkeriet, Viborg A/S. ISBN 87-00-76298-9.<br />
Koch, Carl Henrik, (2004), ’Den danske idealisme’. Gyldendalske Boghandel. Nordisk Forlag A/S,<br />
København. Tryk: Special-Trykkeriet, Viborg A/S. ISBN 87-00-76302-0.<br />
Korsgaard, Ove, (2004), ’Kampen om folket. Et dannelsesperspektiv på dansk historie gennem 500<br />
år’. Gyldendalske Boghandel. Nordisk Forlag A/S, København. ISBN 87-02-01719-9.<br />
Lausten, Martin Schwartz, (1997), ’Kirkehistorie. Grundtræk af Vestens kirkehistorie fra<br />
begyndelsen til nutiden’. Forlaget ANIS, Århus. ISBN 87-7457-186-9.<br />
Lausten, Martin Schwartz, (1999), ’Kirkens historie i Danmark. Pavekirke – Kongekirke -<br />
Folkekirke’. 1. udgave, 1. oplag, Forlaget, Århus. ISBN 87-900645-02-2.<br />
Lindhart, Jan, (1998), ’Mellem djævel og Gud Martin Luther’. C. E. C. Gads Forlag –<br />
Aktieselskabet af 1994. ISBN 87-12-03338-3.<br />
47
Madsen, K. B., (1986), ’Psykologiens historie i et videnskabsteoretisk perspektiv. Bind 1: Tiden<br />
indtil ca. 1945’. Gyldendalske Boghandel. Nordisk Forlag A.S., Copenhagen. ISBN 87-01-50332-4.<br />
Nordenbo, Red. Sven Erik, m. fl., (1976), ’Dansk filosofi og psykologi 1926-1976. Bind 1’.<br />
Filosofisk Institut Københavns universitet. Tryk: JJ Trykteknik A/S, København. ISBN 87-503-<br />
2100-5. (s. 7-23)<br />
Nielsen, Jørgen Juul, (1991), indledningen til ’Menneskeværd og menneskevel’ af Niels Treschow.<br />
C. A. Reitzels forlag A/S, København. Trykt hos Nørhaven A/S, Viborg. ISBN 87-7421-728-3.<br />
Olesen, Red. Thorsten Borring, m. fl., (1987), ’På jord min Himmel. Kærlighedsliv i historien’.<br />
Den jyske historiker, Århus. Tryk: Werks Offset, Århus. ISBN 87-7288-800-8.<br />
Pahuus, Mogens, (1995), ’Fornuft og Følelse. Den følende fornuft og den vellykkede identitet’.<br />
Philosophia, Århus. Tryk: Werks Offset, Århus. ISBN 87-88663-34-5.<br />
Pahuus, Red. Mogens, (2001), ’Punktnedslag i dansk livsfilosofi’. Aalborg Universitetsforlag.<br />
Tryk: Special-Trykkeriet Viborg A/S. ISBN 87-7307-642-2.<br />
Rasmussen, Jens, (1999), ’J. P. Mynster. Sjællands biskop 1834-1854. Kampen for en rummelig<br />
kirke. Forholdet til N. F. S. Grundtvig og Grundloven’. Odense Universitetsforlag, trykt af Special-<br />
Trykkeriet Viborg A/S. ISBN 87-7838-483-4.<br />
Schultz, Duane P., m. fl., (1992), ‘A History of Moderne Psychology’. Fifth Edition.University of<br />
Southern Florida. ISBN 0-15-537467-2. (til s. 111)<br />
Thomsen, Ole B., (1975), ’Embedsstudiernes Universitet. Bind 2’. <strong>Akademisk</strong> Forlag. Tryk: JJ<br />
Trykteknik A/S, København. ISBN 87-500-1535-4. (s. 700-720)<br />
Vind, Ole, (1999), ’Grundtvigs historiefilosofi’. Gyldendalske boghandel. Nordisk Forlag A/S,<br />
Copenhagen. Trykt hos Nordisk Bog Center A/S, Haslev. ISBN 87-00-37308-7. (s. 210-220)<br />
Wolf, Jakob, (1997), ’Etikken og Universet’. Forlaget ANIS. ISBN 87-7457-1999-0.<br />
48
Ørsted, Børge, (1965), ’J. P. Mynster og Henrich Steffens’. Institut for dansk kirkehistorie. Nyt<br />
nordisk forlag. Arnold Busck, København. (s. 465-475 og 535-545)<br />
Historieteori, filosofi og videnskabsteori<br />
Gadamer, Hans George, (2004), ’Sandhed og metode: grundtræk af en filosofisk hermeneutik’.<br />
Systime. ISBN: 87-616-0288-4. (s. 9-71 og 165-297)<br />
Jensen, Eric Bernard, (2003), ’Historie – livsverden og fag’. Gyldendalske Boghandel. Nordisk<br />
Forlag A/S, København. Tryk: Narayana Press, Gylling. ISBN 87-00-45724-8.<br />
Kjeldstadli, Knut, (2002), ’Fortiden er ikke hvad den har været – en indføring i historiefaget’.<br />
Roskilde Universitetsforlag. Tryk: Narayana Press, Gylling. ISBN 87-7867-091-8.<br />
Kjørup, Søren, (2003), ’Forskning og samfund. En grundbog i videnskabsteori’. 2. udgave, 2.<br />
oplag. Gyldendalske Boghandel. Nordisk Forlag A/S, Copenhagen. Trykt hos Nørhaven A/S,<br />
Viborg. ISBN 87-00-27096-2.<br />
Klausen, Søren Harnow, (1998), ’Metafysik. En grundbog’. 2. oplag. Gyldendalske Boghandel.<br />
Nordisk Forlag A/S, Copenhagen. ISBN 87-00-26408-3.<br />
Køppe, Red. Simo, m. fl., (1995), ‘Humanistisk Videnskabsteori’. 2. oplag. Danmarks radio<br />
forlaget. Tryk: Special-Trykkeriet Viborg A/S. ISBN 87-7047-457-5.<br />
Lübcke, Red. Poul, (1989), ’Vor tids filosofi – engagement og forståelse’. 3. oplag, 2. bind.<br />
Politiken. ISBN: 87-567-3540-5.<br />
Olsen, Poul Bitsch, m. fl. (2003), ’Problemorienteret projektarbejde – en værktøjsbog. Ny 3.<br />
udgave’. Roskilde Universitetsforlag. Tryk: Narayana Press, Gylling. ISBN 87-7867-223-6.<br />
Pahuus, Mogens, (1975), ’Filosofisk antropologi’. Berlingske forlag. København MCMLXXV.<br />
Nørhaven Bogtrykkeri A/S, Viborg. ISBN 87-19-35552-1.<br />
49
Opslagsværker<br />
Biblen, (1991), ’Biblen. Den hellige skrifts kanoniske bøger’. 1. udgave, 2. oplag. Udgivet af det<br />
danske bibelselskab. København. Trykt hos Nørhaven A/S, Viborg. ISBN 87-7523-051-8.<br />
Erslew, (1963), ’Almindeligt Forfatter-lexicon for Kongeriget Danmark med tilhørende Bilande fra<br />
før 1814 til efter 1858. Tredje bind’. Rosenkilde og Bagger, København.<br />
Hårbøl, Karl, m. fl., (1997), ’Dansk Fremmedordbog’. 15. udgave, 1. oplag. Munksgaard, Trykt:<br />
Ait Norbok, Norge. ISBN 87-16-12086-8.<br />
Red. Lübcke, Poul, (1996), ’Politikens filosofileksikon’. 1. udgave, 11. oplag. Politikens Forlag<br />
A/S, Copenhagen. Trykt hos Nordjyllands Bogtrykkeri A/S. ISBN 87-567-5677-1.<br />
Red. Sørensen, Asger, m. fl., (2002), ’Gyldensdals religionsleksikon. Religion. Livsanskuelse’. 3.<br />
udgave, 2. oplag. Gyldendalske Boghandel. Nordisk Forlag A/S, Copenhagen. Trykt hos Nordisk<br />
Bogproduktion A/S, Haslev. ISBN 87-00-32564-3.<br />
Sørensen, Nils Arne, m. fl., (2003), ’Gads historieleksikon’. 2. udgave, 1. oplag. Gads Forlag.<br />
Aktieselskabet af 1994, København. ISBN 87-12-04114-9.<br />
Internetadresser<br />
http://www.kilder.rundetaarn.dk/biografisketavler/vaerger.htm<br />
http://www.litteraturpriser.dk/aut/DJ.htm#DJJDampe<br />
http://www.e-poke.dk/heiberg_05.asp<br />
http://runeberg.org/dbl/5/0233.html<br />
http://runeberg.org/dandig19/0480.html<br />
http://bibliotek.dk/vis.php?PHPSESSID=ee878445709abd6c5f25d2fa51435d3b&origin=sogning&f<br />
ield1=forfatter&term1=h%F8ffding&field2=titel&term2=Psykologi+i+Omrids+&field3=emne&ter<br />
m3=&field4=fritekst&term4=&cclbuf=&divbuf=Alle+typer&field_mat=&term_mat=&field_sprog<br />
=&term_sprog%5B%5D=&field_aar=year_eq&term_aar=&target%5B%5D=dfa<br />
50