1. Indledning
1. Indledning
1. Indledning
You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
<strong>Indledning</strong><br />
<strong>1.</strong> <strong>Indledning</strong><br />
Problemstilling og teser<br />
Med Junigrundloven, som den nye konge, Frederik VII, underskrev den 5.<br />
juni 1849, trådte det danske folk ind i et efter samtidens forhold meget demokratisk<br />
statssystem 1 . Den lovgivende magt blev lagt i hænderne på en rigsdag,<br />
der bestod af to kamre: Landstinget og Folketinget, medens den udøvende<br />
magt lå hos kongen og regeringen, der også fik andel i den lovgivende magt:<br />
De lovforslag, som Rigsdagen vedtog, skulle for at opnå gyldighed underskrives<br />
af kongen og en minister (absolut veto). Læste man forfatningen efter<br />
dens ordlyd, havde kongen tilsyneladende stadig megen politisk magt i behold,<br />
men det var en illusion, for det var hans ministre, der skulle bære ansvaret.<br />
Kongen selv var ansvarsfri. Her er det værd at holde sig for øje, at denne<br />
ansvarsfrihed gjaldt ubetinget: Kongen kunne ikke på egen hånd, dvs. uden at<br />
være dækket af, at en minister bar ansvaret, træffe nogen politisk afgørelse –<br />
heller ikke når det gjaldt udnævnelsen af en regering eller minister. Efter ti-<br />
1 Formelt var den danske forfatning konstitutionelt monarkisk og blev af de ledende<br />
nationalliberale politikere betegnet som en fri forfatning. De talte dog også om et<br />
demokrati, jf. f.eks. Orla Lehmanns forsvarstale fra 1842, i hvilken han ytrede, at<br />
han havde ”modstået enhver fristelse til at fraternisere med den plebejiske livsopfattelse,<br />
som er demokratiets skyggeside og værste fjende”. Han havde ikke i sin tale til<br />
almuesmænd i 1841 (Falstertalen) fornægtet ”det åndens aristokrati”, der i hans øjne<br />
var ”demokratiets ædleste blomst”, lige så lidt som her for Majestætens domstol<br />
ville ”fornægte det rette demokrati”. Carl Ploug (udg.): Orla Lehmanns efterladte<br />
Skrifter, III, 1873, s. 145-146. Lehmann var tidligt ude med sin brug af demokrati i<br />
betydningen repræsentativt demokrati, for meget længe brugte man kun ordet demokrati<br />
i betydningen direkte demokrati. Brugen af ordet demokrati om et repræsentativt<br />
demokrati synes at stamme fra USA, jf. at Andrew Jackson's demokratiske<br />
parti blev dannet i 1828. Demokratiet i betydningen repræsentativt synes at være<br />
kommet til Europa via Alexis de Tocqueville: De la démocratie en Amérique, 1835-<br />
1840. Et nedslag heraf finder man i Encyclopedia Britannica, 7th edn.<br />
1842:”Democracy: the most perfect example of democracy is afforded by the United<br />
States of North America at the present day”. Vedrørende de nationalliberales<br />
demokratiopfattelse, se Claus Friisberg: Ideen om et frit Danmark, 2003, s. 296 ff.<br />
13
<strong>Indledning</strong><br />
dens tankegang var Junigrundloven ret demokratisk 2 . Det gav sig udslag i, at<br />
den indeholdt bestemmelser om det, man i samtiden kaldte lige og almindelig<br />
valgret til såvel folke- som landsting: Mandlige borgere, der var selvstændige,<br />
havde valgret fra deres 30. år. De, der ikke opfattedes som selvstændige, og<br />
som derfor blev holdt uden for valgretten, var dem, der modtog eller havde<br />
modtaget fattighjælp, som ikke var tilbagebetalt, plus dem, der var i tjeneste<br />
hos en anden person uden at have egen husstand.<br />
Selv om valgretten efter en moderne opfattelse var ret snæver, var udvidelsen<br />
i forhold til stændertiden ikke desto mindre så stor, at den gav andre befolkningsgrupper<br />
end overklasse og højere middelklasse (godsejere, ledende embedsmænd,<br />
storkøbmænd, fabrikanter, ejere af større håndværksvirksomheder)<br />
mulighed for at få politisk magt. Det drejede sig om gårdejerne og arbejderne,<br />
skønt de sidste længe var hæmmet af bestemmelsen om fortabelse af<br />
valgret ved modtagelse af fattighjælp. At de ledende lag, repræsenteret af først<br />
og fremmest de nationalliberale mellem 1850-1870, følte deres politiske magt<br />
udfordret på grund af Bondevennernes styrke ved folketings- og efterhånden<br />
også landstingsvalg, i 1860'erne, fremgik af, at de nationalliberale satte meget<br />
ind på og også fik held til at begrænse valgretten til den nye fællesforfatning<br />
for Danmark og Slesvig, Novemberforfatningen, til de velstillede i 1863.<br />
Skønt Danmark mistede hertugdømmerne i 1864, hvorefter Novemberforfatningen<br />
var overflødig, betød det ikke, at Junigrundloven genindtrådte i sin<br />
funktion fra før 1852. Ved grundlovsrevisionen 1866 lykkedes det ganske vist<br />
Venstre (som man nu normalt kaldte det parti, der tidligere var blevet betegnet<br />
som Bondevenner) at bevare den almindelige valgret til Landstinget, derimod<br />
ikke den lige. De velstillede i byerne og især på landet fik en langt større<br />
stemmevægt end de vælgere, der ikke opfyldte censusbetingelserne. Slaget om<br />
valgretten og dermed politisk indflydelse var tabt for det splittede Venstre. Efter<br />
at J.A. Hansens Venstre, Det Sjællandske Venstre, en kort overgang havde<br />
satset på et politisk samarbejde med den del af de velstillede, godsejerne, som<br />
dets vælgere formodedes at have et økonomisk interessefællesskab med, og<br />
havde oplevet, at det ikke fik den indflydelse, det mente sig berettiget til, prøvede<br />
venstregrupperne, der 1870 gik sammen i Det Forenede Venstre, at<br />
redressere deres nederlag i 1866 ved at stille krav om folketingsparlamentarisme.<br />
Den blev det spørgsmål, der efterhånden kom øverst på den politiske dags-<br />
2 En redegørelse for forskellige demokratiopfattelser (”protective democracy” og<br />
”development democracy”, den første teori udviklet af James Mill, den sidste af<br />
sønnen John Stuart Mill) finder man i David Held: Models of Democracy, Cambridge<br />
1987, s. 70, Robert A. Dahl: Democracy and its Critics, London, 1989, s. 93 ff. De liberale<br />
grundlovsfædre (som man fortrinsvis fandt blandt Bondevenner og nationalliberale)<br />
var præget af begge opfattelser.<br />
14
<strong>Indledning</strong><br />
orden. Venstre så den som en udvidelse af demokratiet, godsejerne og de nationalliberale<br />
som et anslag mod grundlovens tredeling af magten og formålet<br />
hermed: at de to magter skulle afbalancere og kontrollere hinanden. Begge<br />
parter kunne finde støtte for deres anskuelse i grundlovens bestemmelser, men<br />
forfatningsretligt havde Venstre den stærkeste sag. Ganske vist lagde Junigrundloven<br />
af 1849 op til et politisk system med en adskillelse mellem den<br />
lovgivende, den udøvende og den dømmende magt, men hovedmagten skulle<br />
ligge hos den lovgivende magt. Parlamentet fik så store beføjelser, at der var<br />
lagt op til, at parlamentarismen ville blive den rådende forfatningsskik.<br />
Omvendt gav forfatningen også kongen nogle beføjelser, som ville gøre det<br />
muligt for ham og de kredse, han støttede sig til, at lægge indførelsen af<br />
parlamentarismen en del hindringer i vejen.<br />
De nationalliberale og godsejerne, der gik sammen i Højre i løbet af<br />
1870'erne, havde ret i, at parlamentarismens indførelse ville betyde, at den<br />
udøvende og den lovgivende magt ville flyde mere eller mindre sammen,<br />
således at det, der var formålet med grundlovens magtadskillelse: check-and-<br />
balance, i nogen grad ville gå tabt. Venstre havde ret i, at demokratiet i betydningen,<br />
at det er befolkningen, der bestemmer, hvem der skal træffe de<br />
politiske afgørelser, ville blive udvidet, hvis folketingsparlamentarismen<br />
vandt indpas. Hvis det konstitutionelle monarki fungerede, som Højre forestillede<br />
sig det: at kongen havde en suveræn ret at udnævne den regering, han<br />
ønskede sig, og han gjorde brug af denne ret, opnåede man ganske vist at tilgodese<br />
check-and-balance-synspunktet, men til gengæld var det kun lovgivningsorganet,<br />
der kunne påberåbe sig demokratisk legitimitet 3 . Dette var et<br />
problem, fordi allerede Junigrundloven ved at fremhæve repræsentationsorganet<br />
havde signaleret, at suveræniteten reelt lå hos folket, og fordi tendensen<br />
i det danske samfund i stigende grad gik i retning af at legitimere den<br />
politiske magtudøvelse med folkets suverænitet. At regeringen med de<br />
voksende opgaver, staten skulle tage sig af, efter Højres fortolkning af<br />
grundloven baserede sin legitimitet på kongens suveræne vilje, måtte<br />
forekomme stedse mere malplaceret. Opfattelsen var, at Danmark havde<br />
forladt enevælden, og at folket var suverænt. Løsningen på problemet var at<br />
følge Venstres og Socialdemokratiets forfatningsfortolkning, dvs. indføre<br />
folketingsparlamentarismen som statsskik, så man med rette kunne sige, at<br />
også regeringen havde fået sin magt betroet af folket. Det ville den<br />
parlamentariske statsskik sikre, fordi regeringen ville udgå af det folkevalgte<br />
kammer, der hvilede på Junigrundlovens lige og almindelige valgret 4 . Denne<br />
3 Henning Koch: ”Folkesuveræniteten og domstols prøvelse”, Juristen, oktober 2000,<br />
s. 287.<br />
4 At parlamentarismen rent teoretisk udspringer af dette synspunkt, er Alf Ross opmærksom<br />
på, jf. at han kritiserer brugen af termen parlamentarisme og foreslår, at<br />
15
<strong>Indledning</strong><br />
løsning var så meget desto mere oplagt, som Rigsdagen med Folketinget som<br />
det ledende af de to kamre som sagt var udstyret med så store beføjelser i<br />
forhold til regeringen, at der nødvendigvis måtte bestå et tillidsforhold mellem<br />
de to parter. Holdt Højreregeringen op med at bruge midler, der var i modstrid<br />
med såvel forfatningens ånd som dens bogstav, ville udviklingen uundgåeligt<br />
føre til parlamentarisme, in casu folketingsparlamentarisme. Årsagen var, at<br />
parlamentarismen lå på bunden af Junigrundloven; den var så at sige quasiparlamentarisk.<br />
Selve striden udfoldedes for det første som en diskussion om forfatningen<br />
med deltagelse af retslærde såvel som politikere. Medens de progressive politiske<br />
partier søgte støtte for deres krav om parlamentarisme i de paragraffer i<br />
grundloven, som jeg har fremhævet foroven, plus de tilløb til parlamentarisk<br />
praksis, som der allerede havde været, søgte de konservative støtte i andre paragraffer:<br />
f.eks. at kongen udnævnte sine ministre (§ 19 i 1849-grundloven,<br />
som bestod uændret i den reviderede grundlov af 1866). Desuden stod samtidens<br />
retslærde på deres side fra det tidspunkt, hvor spørgsmålet om parlamentarisme<br />
for alvor blev politiseret, dvs. fra omkring 1870. For det andet blev<br />
striden udfoldet som en kamp i parlamentet, hvor Venstre med støtte fra Socialdemokratiet,<br />
da det var kommet i Folketinget fra 1884, søgte at bruge en<br />
række af de beføjelser, som forfatning og parlamentarisk sædvane gav dem i<br />
hænde over for de konservative regeringer. Over for dette satte regeringen de<br />
magtmidler, den havde i hænde, som ikke blot var politiske, men i sidste ende<br />
også beroede på regeringens rådighed over statens fysiske magtmidler. Endelig<br />
udspilledes konflikten for det tredje på den arena, hvor det handlede om at<br />
vinde økonomisk og ideologisk magt i samfundet og på partiplan om at skabe<br />
stærke partier, der erobrede så mange pladser i Rigsdagen og de kommunale<br />
råd som muligt.<br />
Venstre troede i begyndelsen, at vejen til indførelsen af folketingsparlamentarisme<br />
gik over kampen i parlamentet. Folketinget havde så mægtige magtmidler<br />
til sin rådighed, at det ville være muligt at tvinge denne forfatningsskik<br />
igennem. Partiet tog fejl. Dels var de parlamentariske kampmidler ikke helt så<br />
virkningsfulde, som Venstre havde troet, dels viste den siddende<br />
Højreregering en meget stor kreativitet i fortolkningen og anvendelsen af<br />
den erstattes af udtrykket folkevalgt regering. Alf Ross: Dansk Statsforfatningsret, I, 3.<br />
udg. Ved Ole Espersen, 1980, s.37<strong>1.</strong> I denne fremstilling bruges ordet parlamentarisme<br />
dog, idet ordet dels er indarbejdet, dels giver indtryk af, at vælgerne har større<br />
indflydelse på regeringsdannelsen end det tit vil være tilfældet i Danmark, dels fordi<br />
vælgerne ikke vælger direkte, dels fordi kombinationen af negativ parlamentarisme<br />
og det mangepartisystem, der i lange perioder har været rådende i Danmark med<br />
dannelsen af mindretalsregeringer til følge, formodentlig undertiden skaber andre<br />
regeringer end dem, der ville være blevet resultatet, hvis en positiv parlamentarisme<br />
(som i Den Tyske Forbundsrepublik ifølge grundlovens § 63, stk. 1) havde rådet.<br />
16
<strong>Indledning</strong><br />
grundlovsparagrafferne, når det gjaldt om at holde Venstre borte fra magten,<br />
samtidig med at den kunne råde over statens fysiske voldsapparat i form af<br />
militær og politi, som den egenmægtigt udbyggede med et gendarmerikorps.<br />
Dermed blev kampen på de andre arenaer vigtig. Den, der havde den største<br />
betydning, var givetvis den, der drejede sig om at vinde økonomisk og<br />
ideologisk magt. Økonomisk og ideologisk magt hang sammen, for vandt<br />
bønder og arbejdere økonomisk frem, kunne de dels slå på, den økonomiske<br />
betydning. de havde for samfundet, dels kunne de bruge deres stigende<br />
velstand til at vinde fremad i kundskaber og indsigt, så overklassen ikke<br />
længere kunne affærdige dem som en uvidende almue. Konsekvensen af en<br />
sådan udvikling måtte blive, at den liberale demokratiopfattelse vandt frem,<br />
efter hvilken det føltes uacceptabelt, at en vigtig del af magtudøvelsen: den,<br />
der lå hos regeringen, ikke kunne legitimeres demokratisk. Med bondestandens<br />
og arbejderklassens demokratiske fremgang ville det ideologiske pres<br />
for, at også regeringsmagten kunne udlede sin magtudøvelse af folket, øges.<br />
Studerer man forfatningsdebatten, ser man, at mange højremænd i grunden<br />
også anerkendte, at regeringens magtudøvelse måtte kunne legitimeres<br />
demokratisk. Midt under forfatningskampen gjorde de sig fortvivlede<br />
anstrengelser for, når Venstre og Socialdemokratiet havde sejret stort ved<br />
folketingsvalgene, at argumentere for, at den siddende højreregering alligevel<br />
havde demokratisk legitimitet.<br />
Set ud fra en forfatningsretlig synsvinkel kan man slå fast, at et samfunds<br />
økonomiske, kulturelle og politiske udvikling er en retskilde, forstået på den<br />
måde, at fortolkningen af grundloven og udviklingen af forfatningspraksis<br />
ikke bliver til i et tomrum, men finder sted under indflydelse herfra 5 . For at<br />
tage et enkelt eksempel hænger udviklingen af parlamentarismen som retssædvane<br />
sammen med udfaldet af de politiske magtkampe, der ganske vist i<br />
første række fandt sted mellem 1870 til 1901, men som havde deres rod helt<br />
tilbage i grundlovskampen 1848-1849, og med de ændringer, der skete i det<br />
politiske system, f.eks. i partisystemet og valgsystemet. Statsretseksperten Alf<br />
Ross ville næppe have kunnet erklære, at parlamentarismen allerede i 1901<br />
blev retssædvane, hvis han ikke havde skelet kraftigt til, at en forfatningskamp<br />
inden da havde fundet sted, som blev vundet af Venstre 6 . Anskuet på denne<br />
5 Jf. P. Munchs formulering, at der i ”folket foregik en åndelig og social forskydning”<br />
under forfatningskampen, der banede vejen for Højres nederlag og parlamentarismens<br />
sejr, jf. henvisning i note 33.<br />
6 Det må jo siges at være lidt paradoksalt at erklære et fænomen for sædvane, allerede<br />
når det opstår, som folketingsparlamentarismen i 190<strong>1.</strong> Vedrørende Ross' synspunkter<br />
se senere henvisninger. Ross står ikke alene med synspunktet, jf. f.eks.<br />
Henrik Zahle: Dansk forfatningsret I. Institutioner og regulering, 3. udg., 2001, s. 57. Zahle<br />
kan i øvrigt godt se det paradoksale i brugen af ordet sædvane, hvorfor han konsekvent<br />
bruger praksis i stedet for og betegner det, som Ross kalder for retssædvane,<br />
17
<strong>Indledning</strong><br />
måde er også forfatningsfortolkningen ideologi, for så vidt den virkede ind på,<br />
hvad der blev anset for gældende forfatningsret 7 . Netop inden for<br />
forfatningsretten spiller de juridiske eksperters tolkning en særlig stor rolle,<br />
fordi den vigtigste retskilde, grundloven, er meget kort formuleret, og fordi<br />
praksis – i højere grad end inden for f.eks. strafferet – spiller en stor rolle for<br />
retsdannelsen og -opfattelsen. Det siger sig selv, at når praksis eller sædvane<br />
er udgangspunkt for tolkningen, må denne være mere usikker, end når det<br />
gælder tolkningen af en given lovs detaljerede forskrifter.<br />
Hvis de partier, Venstre og Socialdemokratiet, som fordrede parlamentarisme,<br />
gik sejrende ud af kampen inden for de arenaer, som er nævnt, ville de<br />
ikke få vanskeligt ved at indføre parlamentarismen, fordi den som sagt lå på<br />
bunden af 1849- og 1866-forfatningen. I første omgang ville den frembrydende<br />
parlamentarisme antage karakter af en klogskabsregel, i næste omgang<br />
kunne den i tidens fylde blive det, man i England betegnede som "conventions<br />
of constitution" eller "constitutional understandings" for at munde ud i sædvaneret<br />
på grundlovstrinet 8 , der ifølge Alf Ross ”lægger sig for dagen i statsorganernes<br />
handlemåde,” og som, for at kunne være retskilde, må være almindelig<br />
accepteret, hvilket vil sige, at alle de involverede, eller ”et aldeles overvejende<br />
flertal” nærer denne retsopfattelse 9 . Hertil kunne man føje – som Jens<br />
Peter Christensen gør – at handlemåden, som Christensen kalder adfærden,<br />
skal have været fulgt ”almindeligt, stadigt og længe” 10 . I spørgsmålet om parlamentarismen<br />
som retssædvane skal den altså anerkendes af partier, der har et<br />
solidt flertal i Rigsdagen, plus af kongemagten. Medens den første del af Ross'<br />
definition af sædvaneret ikke er særlig problematisk, har sidste led givet an-<br />
for praktiserede regler, der ændrer eller præciserer grundloven, og som har grundlovskraft.<br />
7 Jf. Alf Ross' definition af gældende ret som den normative ideologi, som faktisk er<br />
virksom i dommerens bevidsthed. Alf Ross: Om ret og retfærdighed, 1953, s. 47.<br />
8 Heri ligger, at kun en grundlovsbestemmelse kan ændre en forfatningsretssædvane,<br />
jf. henvisninger til Ross og Christensen nedenfor.<br />
9 Alf Ross 1980, s. 42-47, citaterne s. 45. Alf Ross betoner, at sædvaneret spiller en<br />
helt anden og større rolle inden for forfatningsret end inden for civil ret, og fremhæver<br />
desuden, at det ikke er muligt at sondre så skarpt mellem sædvanen og praksis<br />
som retskilde inden for statsretten som inden for civilretten. Problemet er, at<br />
forfatningen i vidt omfang praktiseres og fortolkes, uden at praksis kan forelægges<br />
for domstolene.<br />
10 Jens Peter Christensen: Ministeransvar, 1997, s. 410. Ross synes ikke at stille dette<br />
krav om, at handlemåden skal have været fulgt længe. Således regner han folketingsparlamentarismen<br />
for en retssædvane på grundlovstrin allerede fra 1901, skønt den<br />
ikke havde været fulgt længe på dette tidspunkt. De fleste andre statsretseksperter er<br />
her enige med Christensen – således f.eks. Poul Andersen, der dog påpeger, at det,<br />
at en handlemåde har været fulgt længe af statsorganerne, ikke er nogen garanti for,<br />
at der foreligger forfatningsmæssig sædvaneret. Poul Andersen: Dansk Statsforfatningsret,<br />
I, 1944, s. 140 f.<br />
18
<strong>Indledning</strong><br />
ledning til en del debat om, hvorledes man egentlig kunne konstatere, om en<br />
retsopfattelse var almindelig accepteret, funderet i en subjektiv opfattelse som<br />
den er. Når det drejer sig om statsret, er det svært at bruge den sædvanlige kilde<br />
til afgørelse af spørgsmålet, nemlig at se på, hvorvidt retsopfattelsen indgår<br />
i de præmisser vedrørende, hvad der er gældende ret, der vil blive lagt til<br />
grund for en dom, fordi domme forekommer så sjældent, at man i de fleste tilfælde<br />
simpelthen helt vil mangle dem. For eksempel er det aldrig blevet<br />
afprøvet ved Rigsretten eller en almindelig domstol, om den praksis, der har<br />
dannet sig, efter hvilken ministre afholder udgifter uden hjemmel i<br />
finansloven på forventet efterbevilling, er gældende forfatningsret, selv om<br />
der ikke er tvivl om blandt statsretseksperterne, at denne praksis må betegnes<br />
som sædvaneret. Ikke desto mindre har f.eks. Poul Andersen diskuteret<br />
spørgsmålet om parlamentarisme som retssædvane før 1953 på basis af en<br />
formodning om, hvorledes Rigsretten ville stille sig, hvis det kom til en<br />
domstolsprøvelse af en krænkelse af denne – f.eks. i forbindelse med, at en<br />
politiker lod sig udpege til regeringschef af kongen, selv om det var åbenbart,<br />
at han ikke havde et flertal bag sig i Folketinget (se senere).<br />
I stedet har man peget på, at man må se på, hvorvidt en bestemt retsopfattelse<br />
gør sig gældende hos de politiske aktører i deres udtalelser såvel som i deres<br />
handlinger. Dette er Ross' synspunkt. Andre finder denne løsning utilfredsstillende,<br />
fordi de mener, at der lægges for stor vægt på, hvad de myndigheder,<br />
der følger en bestemt praksis, måtte mene. Det er ikke særlig relevant – noterer<br />
professor Henrik Zahle - om de politiske partier har noget imod en bestemt<br />
praksis, blot de tager den til efterretning 11 . Statsretseksperten Ernst Andersen<br />
har i stedet gjort sig til talsmand for det synspunkt, at man skulle anse det for<br />
sædvaneret, der fortjente retsbeskyttelse. Det afgørende spørgsmål er altså efter<br />
Ernst Andersens mening, om de relevante myndigheder, der følger en bestemt<br />
praksis, finder den hensigtsmæssig. Spørgsmålet er så, hvilke former for<br />
forfatningspraksis der er så hensigtsmæssige, at man skal tilkende dem sædvaneretlig<br />
status. Her vil overvejelser over, hvad der er formålet med grundlovens<br />
bestemmelser, og hvilke grundlæggende ideer den hviler på, spille en<br />
rolle. Det taler med andre ord for en teleologisk forfatningstolkning 12 . Overført<br />
på spørgsmålet om parlamentarisme må det relevante kriterium være at se<br />
11 Som eksempel nævnes, at de politiske partier traditionelt ikke bryder sig om domstolsprøvelse<br />
af, om love er i modstrid med grundloven. At tillægge det nogen vægt<br />
er dog ifølge Henrik Zahle ved siden af, fordi det politiske apparat ikke desto mindre<br />
i handling har anerkendt denne prøvelsesret – derved at ministerier har sendt de<br />
relevante papirer til domstolene etc. Henrik Zahle: Dansk Forfatningsret, I, 3. udg.<br />
2001, s. 54.<br />
12 Ernst Andersen: Forfatning og Sædvane, 1947, s. 7 ff., 127. Samme synspunkter er<br />
Henrik Zahle inde på i Dansk Forfatningsret, I, 3. udg. 2001, s. 51 ff. Zahle bruger<br />
ikke ordet retssædvane, men praksis, der er retligt forpligtende.<br />
19
<strong>Indledning</strong><br />
på, om denne praksis sikrer, at der etableres en relation mellem det lovgivende<br />
og udøvende organ, som svarer til, hvad der var meningen med grundlovens<br />
bestemmelser om, at ministrene skulle bære ansvaret for den ansvarsfri konge.<br />
Her kan man argumentere for, at parlamentarismen er meget hensigtsmæssig<br />
for den myndighed, der følger denne sædvane. Set fra Rigsdagens synspunkt<br />
er den hensigtsmæssig, fordi kun den sikrer, at de ministre, der skal bære<br />
ansvaret, også bliver holdt politisk ansvarlige 13 , set fra både regeringens og<br />
repræsentationens synspunkt er den hensigtsmæssig, fordi den sikrer, at de to<br />
organer, der i sagens natur skal arbejde tæt sammen om lovgivningen, kan<br />
arbejde i en atmosfære af tillid til hinanden. Brister tilliden, kan de nemlig<br />
bringe samarbejdet til ophør – repræsentationen kan gøre det ved at vedtage et<br />
mistillidsvotum til regeringen, regeringen ved at udskrive valg 14 .<br />
Ved en bedømmelse af denne diskussion forekommer det mig, at der intet er<br />
til hinder for, at man bruger begge kriterier, når man tager stilling til, om det,<br />
Ross kalder forfatningsorganernes handlemåde, må anses for at være en forfatningssædvane.<br />
I øvrigt forekommer det mig, at f.eks. Jens Peter Christensen,<br />
som i det store og hele følger Ross og afviser Ernst Andersens og Zahles<br />
synspunkt, ikke selv kan sige sig fri for i praksis også at bruge det. Det fremgår<br />
af hans sondring mellem en fortolkende retssædvane på grundlovstrin og<br />
en retssædvane, der er i strid med grundloven (og altså har sat dens bestemmelse<br />
ud af kraft) 15 . En fortolkende sædvane må jo nødvendigvis bygge på de<br />
bærende ideer og fundamentale principper, Ernst Andersen og Zahle nævner.<br />
Formodentlig vil man ikke sjældent komme i den situation, at såvel aktørernes<br />
udtalelser og handlemåde som hensigtsmæssigheden trækker i samme retning,<br />
nemlig i retning af at udpege en forfatningspraksis som sædvaneret. Det vil<br />
f.eks. være tilfældet med det tillægsbevillingssystem, der i tidens løb har<br />
udviklet sig med finansudvalget som det organ, der i første omgang godkender<br />
ministres ansøgninger om overskridelser på finansloven inden for deres<br />
ressort (de såkaldte aktstykker) 16 . Om det samme er tilfældet med folketings-<br />
13 Rigsretten viste sig nemlig ikke at være noget særlig egnet instrument til at holde ministre<br />
politisk ansvarlige. Se senere.<br />
14 Det sidste hører dog ikke nødvendigvis til parlamentarisme, jf. den norske forfatning,<br />
der ikke tillader regeringen at udskrive valg inden valgperiodens udløb. I Danmark<br />
må regeringens ret til udskrivelse af valg i utide, siges at være en integreret del<br />
af parlamentarismen, der alt andet lige vil styrke den i forhold til repræsentationen.<br />
15 Også hos Zahle møder man denne sondring, idet han dels taler om regler, der ændrer<br />
grundloven, dels om regler, der præciserer den. Det sidste må svare til, hvad<br />
Jens Peter Christensen betegner som fortolkende.<br />
16 Denne sædvane er jo affødt af behovet for på den ene side at gøre det muligt at afholde<br />
udgifter, der ikke har hjemmel i finansloven, som grundloven kræver det, på<br />
den anden side at imødekomme grundlovens krav om, at repræsentationsorganet<br />
skal bevilge samtlige de udgifter der afholdes. Gennem aktstykkerne og tillægsbevillingssystemet<br />
sikrer man således, at statslige udgifter godkendes af repræsentatio-<br />
20
<strong>Indledning</strong><br />
parlamentarismen, vil blive diskuteret senere.<br />
I det følgende vil jeg undersøge, hvorledes parlamentarismens normer udviklede<br />
sig, fra Rigsdagen begyndte sin virksomhed i 1850 til Påskekrisen i 1920.<br />
I den forbindelse behandler jeg, hvorledes kampen udviklede sig på de tre<br />
arenaer, idet jeg dog – for at fremstillingen ikke skal sprænge alle rammer –<br />
gør forholdsvis lidt ud af, hvorledes bønder og arbejdere vandt frem i økonomisk<br />
henseende.<br />
Et hovedsynspunkt i denne afhandling er, at den hidtidige forskning – bortset<br />
fra min egen – har skelnet for skarpt mellem, om den parlamentariske<br />
statsskik er indført eller ej. Efter min opfattelse eksisterer der en række mellemformer<br />
mellem en fuldstændig parlamentarisme og det såkaldt monarkiskkonstitutionelle<br />
system, efter hvilket kongen og regeringen står meget stærkt i<br />
forhold til folkerepræsentationen. Mellem 1854 og 1863 (dvs. fra regeringens<br />
Ørsteds fald og indtil Kong Christian IX's tronbestigelse) var situationen den,<br />
at en regering, der kom i et afgjort modsætningsforhold til Rigsdagen, ikke<br />
kunne holde. Omvendt anerkendte repræsentationen, at kongen og hans<br />
rådgivere ikke var forpligtet til at lade regeringen sammensætte på en måde,<br />
der afspejlede repræsentationens sammensætning, om end der allerede i denne<br />
periode var en stigende tendens hertil. Fra 1865 til 1894 slog en form for<br />
landstingsparlamentarisme igennem, selv om de skiftende regeringschefer<br />
forsikrede, at det slet ikke var tilfældet. Tendensen kulminerede i<br />
provisorietiden fra 1885-1894. Med Estrup som konseilspræsident styrkedes<br />
regeringschefen i forhold til kongen, og regeringen blev mere og mere<br />
afhængig af Landstinget; det fremmede uden tvivl parlamentarismen, men<br />
samtidig blev Folketinget delvis sat ud af spillet derved, at der blev gjort<br />
indgreb i dets monopol på lovgivning og vigtigst af alt dets skattebevilgende<br />
magt. Det betød i sig selv et tilbageslag i alt fald for den form for parlamentarisme,<br />
som det var Venstres mål at indføre, nemlig folketingsparlamentarisme.<br />
1894 blev det afgørende vendepunkt: Da Landstinget mistede tilliden til<br />
regeringschefen og således føjede sin mistillid til Folketingets, viste det sig, at<br />
det ikke nyttede noget, at han stadig havde kongens tillid. For en<br />
regeringschef var det vigtigere at have Rigsdagens tillid end kongens, og<br />
indehaveren af embedet som konseilspræsident, J.B.S. Estrup, måtte gå. Den<br />
rigsdagsparlamentarisme, der således manifesterede sig, ledte direkte frem til<br />
folketingsparlamentarismen i 1901, fordi Landstinget hurtigt begyndte at tabe<br />
i indflydelse efter Estrups tilbagetræden som konseilspræsident.<br />
Selv efter systemskiftet i 1901, da folketingsparlamentarismen for første gang<br />
slog igennem, var der stadig kamp om, hvorledes denne forfatningsskik helt<br />
nen, hvilket er et fundamentalt princip i grundloven. Tillægsbevillingslovene blev<br />
først nævnt i grundloven i 1866, § 48. Indtil da havde de deres rod i retssædvane.<br />
21
<strong>Indledning</strong><br />
nøjagtigt skulle praktiseres og dermed også om, hvor uafhængig regering og<br />
konge skulle være i forhold til den lovgivende magt. Under Frederik VIII<br />
(1906-12) og Christian X (1912-47) var der tendenser til, at monarken fik<br />
mere at sige i forhold til regeringschefen og regeringen end under Estrup. Omvendt<br />
styrkedes Folketingets magt så meget i forhold til Landstinget og regeringen,<br />
at politikerne nu mente, at folketingsparlamentarismen var indført.<br />
Højre tog ganske vist et principielt forbehold, men i praksis opererede partiets<br />
politikere i Folketinget på basis af, at folketingsparlamentarismen var gældende<br />
statsskik.<br />
Det bidrog til at forankre folketingsparlamentarismen i forfatningen efter<br />
1901, at vælgerne og partierne selv i stadig højere grad betragtede folketingsvalgene<br />
som valg, der ikke blot drejede sig om, hvilke kandidater der skulle<br />
indvælges i Folketinget, men også om, hvilket parti der skulle have regeringsmagten.<br />
Også derfor blev en regering, der ikke var udgået af det ting, der repræsenterede<br />
de bredeste kredse i befolkningen, Folketinget, i stadig højere<br />
grad en umulighed. Der kunne nok være uenighed om nogle detaljer med hensyn<br />
til partiernes opfattelse af, hvorledes folketingsparlamentarismen skulle<br />
praktiseres – f.eks. i spørgsmålet, om kongen skulle spille en vis selvstændig<br />
rolle ved regeringsdannelse og ikke mindst ved afskedigelse af en regering.<br />
Men det var detaljer i forhold til den principielle tilslutning til parlamentarismen.<br />
Skønt grundlovsreformen af 1915 yderligere præciserede, hvor megen<br />
magt folkerepræsentation og regering havde i forhold til hinanden, og yderligere<br />
understregede repræsentationens eneret på skattebevillingsområdet og<br />
Folketingets forrang i forhold til Landstinget, syntes hverken kongen eller<br />
Venstres stærke mand, J.C. Christensen, til fulde at have indset, at Majestætens<br />
mulighed for at spille en selvstændig politisk rolle ved regeringsdannelse<br />
og afskedigelse derved var blevet indskrænket så meget, at han ikke længere<br />
havde noget selvstændigt spillerum i forhold til folketingsflertallet. To politisk-parlamentariske<br />
kriser i 1919 og 1920, af hvilke den sidste også udløste<br />
en uro, der måske i sidste ende kunne være mundet ud i en revolution, belærte<br />
de kræfter, der havde foranlediget kongen til at gå uden for grundloven, om, at<br />
han for fremtiden måtte acceptere folketingsparlamentarismen fuldt og helt.<br />
Det samme var tilfældet med de partier, der havde været lidt vaklende i 1919<br />
og 1920 som Venstre og Det Konservative Folkeparti. De måtte bøje sig for,<br />
at folketingsparlamentarismen var gældende forfatningsret fra 1915. Om den<br />
var en bestanddel af selve grundloven 17 eller af den gældende forfatning, kan<br />
17 Ved grundlov forstås den skrevne grundlovstekst, ved forfatning denne plus de forfatningsretlige<br />
sædvaner på grundlovstrinet, der har udviklet sig i tidens løb. Jf. Alf<br />
Ross: ”Det må vistnok antages, at sædvaner, der ændrer eller præciserer grundloven,<br />
gælder med grundlovskraft”. Alf Ross 1980, s. 47. Hertil kunne man føje, at de<br />
sommetider gælder med større kraft end en grundlovsbestemmelse, jf. Jens Peter<br />
22
<strong>Indledning</strong><br />
diskuteres, men kommer i grunden ud på et, for hvad enten den var indeholdt i<br />
grundloven selv eller var retssædvane, var den gældende forfatningsret.<br />
Under kampen om, hvilken styreform der skulle råde i Danmark, spillede de<br />
politiske partier som repræsentanter for forskellige befolkningsgrupper en afgørende<br />
rolle. Partiernes udvikling og styrke var igen betinget af en række<br />
samfundsmæssige udviklingstræk – den økonomiske udvikling, erhvervsfordelingen,<br />
uddannelsessystemet, organisationerne, de folkelige bevægelser.<br />
Alle disse faktorer øvede indflydelse på deres ideologi, positioner, styrke osv.<br />
Det ligger uden for fremstillingens rammer at behandle dem alle – om end jeg,<br />
hvor det forekommer hensigtsmæssigt, har inddraget dem som forklaringsfaktorer.<br />
KONKLUSION: Denne afhandlings hovedtese er, at grunden til, at<br />
folketingsparlamentarismen sejrede, dels var, at parlamentarismen lå på<br />
bunden af Juniforfatningen eller var dens forudsætning, dels at bønder og<br />
arbejdere vandt så stærkt frem i økonomisk, organisatorisk og ideologisk<br />
styrke mellem 1850 – og 1920, at den blev en integreret del af forfatningen<br />
mellem 1901 og 1915. Den ide, at det danske demokrati skulle være liberalt,<br />
havde vundet indpas i alle befolkningsgrupper og partier.<br />
En deltese er, at regeringschefen Estrup i sine bestræbelse på at forhindre<br />
magtens overgang til Venstre og folketingsparlamentarismens sejr foranstaltede<br />
et statskup, som han tog tilløb til allerede fra 1881 og endeligt<br />
gennemførte 1885-86. Bevægelsen mod parlamentarisme var dog så stærk, at<br />
han alligevel på forskellig måde lagde grunden til folketingsparlamentarismens<br />
endelige sejr – dels ved klart at markere regeringschefens overmagt i<br />
forhold til kongen, dels ved 1884 til 1894 at gøre sin regering så afhængig af<br />
landstingsflertallet, at der reelt var tale om landstingsparlamentarisme. Denne<br />
beredte jordbunden for den følgende folketingsparlamentarisme, som man så<br />
det med forliget i 1894, der resulterede i Estrups afgang og i den hurtige<br />
genoprettelse af Folketingets magt derefter.<br />
En anden deltese er, at den parlamentarisme, der var impliceret i 1849-forfatningen,<br />
i endnu højere grad gennemtrængte 1915-forfatningen – og nu som<br />
folketingsparlamentarisme. At den hermed var uomgængelig, hvis grundlovens<br />
ånd og bogstav skulle respekteres, leverede Statslånskrisen i 1919 og<br />
Påskekrisen i 1920 beviserne for. Efter 1901 blev det såkaldte refleksprincip<br />
respekteret – bortset fra en enkelt gang, nemlig under Påskekrisen i 1920. I et<br />
system, hvor det er den negative folketingsparlamentarisme, der råder, betyder<br />
det, at den regering, der dannes, skal være i overensstemmelse med Folketin-<br />
Christensen 1997, s. 410.<br />
23
<strong>Indledning</strong><br />
get i et sådant omfang, at den ved sin dannelse ikke har et flertal i Folketinget<br />
imod sig 18 . Endvidere var der efter 1901 ikke nogen regering, der blev siddende,<br />
hvis den havde mistet Folketingets tillid. Enten gik den af efter at have<br />
modtaget et mistillidsvotum, eller også gik den efter at have tabt et valg, som<br />
Niels Neergaard gjorde det efter sit andet nederlag ved et folketingsvalg i<br />
1909, eller Klaus Berntsen, efter at Venstre havde mistet det flertal, partiet i<br />
praksis rådede over i Folketinget 1910 til 1913, ved valget i 1913. Påskekrisen<br />
i 1920 bekræfter efter min opfattelse, at folketingsparlamentarismen i dens<br />
negative udgave var rådende forfatningsret i Danmark. For da kongen dannede<br />
en regering, Otto Liebe, der ikke var i overensstemmelse med refleksprincippet,<br />
blev han så hurtigt bragt på bedre tanker af flertallet i Folketinget,<br />
at man ikke engang nåede frem til den situation, at Folketinget fik mulighed<br />
for at give den udpegede statsminister et mistillidsvotum. Herefter skyndte<br />
kongen sig at udnævne en ny regering, der var i overensstemmelse med<br />
refleksprincippet, dvs. som ved sin dannelse i det mindste ikke havde Folketingets<br />
mistillid. Bortset fra kongens faux pas i 1920 rettede konge, regering<br />
og repræsentation sig 1901-1920 efter, at der ikke måtte dannes en regering,<br />
der ville blive mødt med mistillid, første gang den mødte frem i Rigsdagen, og<br />
at en regering, der mistede denne tillid, ikke måtte blive siddende. På denne<br />
baggrund at påstå, således som det er sket, at folketingsparlamentarismen ikke<br />
skulle være gældende forfatningsret i 1920, forekommer at være en helt<br />
usædvanlig formalistisk approach på et felt, hvor der – som f.eks. Alf Ross har<br />
argumenteret overbevisende for – ikke kan råde den samme formalisme, som<br />
inden for f.eks. strafferetten.<br />
Forskningen<br />
Det væsentligste værk om dansk indenrigspolitik 1848-1866 er stadig Niels<br />
Neergaards Under Junigrundloven, der kom i to bind, af hvilke det sidste igen<br />
var opdelt i to bind på grund af værkets voldsomme svulmen. Første bind kom<br />
som en samlet fremstilling i 1892, andet bind i 1916. Trods det lange spand af<br />
tid mellem de to bind mærker man egentlig ikke noget brud i fremstillingen.<br />
Det er samme metode og samme saglige og velovervejede stil. Neergaard<br />
dækker naturligt både udenrigs- og indenrigspolitik, hvilket der er særdeles<br />
gode grunde til, fordi Danmarks udenrigspolitiske stilling var det altoverskyggende<br />
politiske spørgsmål, der satte sit præg på al anden politik. Hos Neergaard<br />
finder man en grundig beskrivelse af den politiske debat både uden for<br />
folkerepræsentationerne og i disse (Rigsdag og Rigsråd). Hans kildemateriale<br />
er omfattende – idet det både udgøres af den offentlige debat i rigsdag, rigsråd<br />
18 Jørgen Albæk Jensen: Parlamentarismens statsretlige betydning, 2. udg.1997, s. 79 ff.<br />
24
<strong>Indledning</strong><br />
og aviser og af breve, erindringsværker, dagbøger osv., selv om en del af det<br />
materiale, som i dag står til vores rådighed, er lukket for ham: f.eks. forhandlingerne<br />
i statsrådet 19 . Hans redegørelse for Junigrundlovens tilblivelse – herunder<br />
for valget til den grundlovgivende rigsforsamling, de politiske skillelinjer<br />
med påpegningen af, at der allerede nu tegnede sig en land-og-by-konflikt,<br />
for forhandlingerne og for den politiske taktik er fremragende klar. Derimod<br />
gør han mindre ud af, hvilket indhold grundloven fik, og beskæftiger sig<br />
overhovedet ikke med spørgsmålet, om grundloven implicit rummede<br />
parlamentarismen. Derefter følger han i skildringen af indenrigspolitikken trofast<br />
udviklingen inden for den nationalliberale bevægelse og blandt Bondevennerne<br />
og slutter af med en detaljeret gennemgang af, hvorledes den reviderede<br />
grundlov af 1866 kom til verden. Som venstremand måtte Neergaard<br />
naturligvis have sympati for nogle af Bondevennerne, og denne skinner vel<br />
også igennem nogle steder, men tøjles dels af, at deres splidagtighed ikke just<br />
tiltaler ham, dels af hans udprægede bestræbelse på at være objektiv. Det<br />
væsentligste supplement til Neergaards arbejde finder vi i svenskeren Nils<br />
Nilsson-Stjernquist: Tilkomsten av 1866 års grundlov (Lund 1955). Ved at fokusere<br />
på grundlovsrevisionen får han klarere end Neergaard gjort rede for,<br />
hvad der var baggrunden for reformen, hvilke mål de politiske partier havde,<br />
og hvilke momenter i det politiske spil der var de væsentligste.<br />
Forskningen i forfatningskampens historie har i høj grad været præget af det,<br />
som Thorkild Kjærgaard har kaldt ”gårdmandslinjen” i dansk historieskrivning<br />
20 . Det var Venstre, der sejrede i forfatningskampen, og resultatet var, at<br />
19 I sin anmeldelse af værket beskæftiger Aage Friis sig også med, hvilket kildemateriale<br />
Neergaard havde til sin rådighed. Til omkring 1851 er det udelukkende trykt materiale,<br />
men derefter er fremstillingen i stigende grad præget af, at Neergaard også<br />
disponerede over utrykte kilder som f.eks. M.P. Bruuns dagbog. Aage Friis: ”Under<br />
Junigrundloven og dens Forfatter”, Historisk Tidsskrift, IX, <strong>1.</strong> Bind, 1918-1920, s.<br />
103 ff. På denne baggrund må man nok sige, at historikeren, nationalbankdirektør<br />
Marcus Rubin, ikke helt vurderer Neergaard efter fortjeneste, når han skriver til<br />
Erslev 28. december 1916: ”Hans Værk [Under Junigrundloven] er et solidt, d.e.<br />
grundigt og pålideligt stykke tidshistorie, skildrende, med energisk tilsidesættelse af<br />
al anden historie, den egentligste politiske historie, således som den kan læses ud af<br />
rigsdagstidender og depecher (og lidt mere) i et vigtigt tidsafsnit. Ærligt og tiltalende<br />
fortalt, men uden ”glans”.” Lorenz Rerup (udg.): Marcus Rubins brevveksling 1870-<br />
1922, III, 1963, s. 286.<br />
20 Thorkild Kjærgaard: ”Gårdmandslinien i dansk historieskrivning”, Fortid og Nutid,<br />
XXVIII, hæfte 2, 1979, s. 178-19<strong>1.</strong> Kjærgaard beskæftiger sig ganske vist først og<br />
fremmest med den historieskrivning, der behandler tiden før og lige efter landboreformerne.<br />
Her mener han at kunne konstatere, at historieskrivningen har været<br />
meget venlig mod gårdmændene – såvel på bekostning af gruppen under gårdmændene,<br />
husmænd og tyende, og gruppen over, godsejerne, som alt for unuanceret<br />
er blevet beskyldt for at være reaktionære. Kjærgaard tilføjer, at det er hans<br />
indtryk, at denne tendens i historieskrivningen har bredt sig ud til begge sider af det<br />
25
<strong>Indledning</strong><br />
Forsiden af Frede Bojsens erindringer, der udkom i<br />
1963.<br />
forskerne og historieskriverne<br />
meget længe var<br />
tilbøjelige til at anskue<br />
forfatningskampen ud fra<br />
Venstres synspunkter.<br />
Det viste sig i prioriteringen<br />
af stoffet, og det<br />
kom til udtryk i, at man<br />
langt fyldigere dækkede,<br />
hvad der foregik inden<br />
for Venstre end inden for<br />
Højre.<br />
Endvidere kan man nok<br />
også hævde, at historieskrivningen<br />
om forfatningskampens<br />
periode<br />
afspejler, at Det moderate<br />
Venstre blev kørt ud<br />
på et sidespor efter det<br />
store forlig i 1894 og<br />
blev der meget længe<br />
(indtil 1908), og at de<br />
kulturradikale synspunkter<br />
gik af med sejren i<br />
hovedstaden. Det er i alt<br />
fald påfaldende, at medens der i 1980'erne er udkommet to store biografier om<br />
periodens ledende radikale politikere (og kunne man tilføje: Jørgen Knudsens<br />
meget detaljerede biografi om Georg Brandes), selv om der i forvejen var<br />
skrevet en hel del om både Hørup og Edvard Brandes, leder man forgæves efter<br />
moderne videnskabelige behandlinger af De Moderates leder Frede Bojsen,<br />
den store venstrehøvding Chresten Berg osv.<br />
Alligevel er der ingen tvivl om, at forskningen er ved at frigøre sig fra denne<br />
”gårdmandslinje”. Det fremgår vel først og fremmest af, at det er blevet langt<br />
mere almindeligt at studere Højre og højrepolitikere grundigt og ud fra disses<br />
egne præmisser. Derom er tre værker vidnesbyrd: Dybdahls, Finks og Sigurd<br />
Rambuschs. Denne nye linje i historieskrivningen har ført til en erkendelse af,<br />
at Højre i grunden også rummede en række moderne træk – og derved ikke<br />
adskilte sig så meget fra Venstre og Socialdemokratiet, som man umiddelbart<br />
18 årh. – altså også til det 19. (s. 191). At dette indtryk er rigtigt, finder jeg bekræftet<br />
gennem min gennemgang af historieskrivningen.<br />
26
<strong>Indledning</strong><br />
skulle tro. Partierne var nok forskellige derved, at de repræsenterede forskellige<br />
interesser, synspunkter og vælgergrupper. Men de lignede også hinanden i<br />
struktur, virkemåde, socialisering af medlemmerne, kompetencefordeling mellem<br />
organisation og rigsdagsgruppe osv. Gevinsten i forbindelse med denne<br />
indsigt er, at det bliver lidt lettere at fatte, hvorledes det politiske liv fungerede,<br />
og hvorfor forandringerne trods alt ikke blev større, da Venstre kom i<br />
regering og siden Socialdemokratiet.<br />
Allerede under forfatningskampen i 1870’erne, 80’erne og 90’erne udkom de<br />
første fremstillinger af, hvad den drejede sig om, og hvorledes den var forløbet.<br />
Såvel ledende venstrepolitikere som højrepolitikere greb pennen for at<br />
give deres syn på sagen. De fleste af disse indlæg er ikke historieskrivning,<br />
men må betragtes som led i den politiske diskussion. Overgangen fra politisk<br />
debat til historisk fremstilling er dog glidende. Nogle af de fremsatte synspunkter<br />
– som kunne have et apologetisk eller agitatorisk sigte – fik i alt fald<br />
så stor gennemslagskraft, at de kom til at præge historieskrivningen. Det<br />
gjaldt således de synspunkter, som den fremtrædende radikale venstrepolitiker<br />
Viggo Hørup 21 fremsatte gennem årene i sine politiske taler og mange ledende<br />
artikler. Andre af samtidens diskussionsindlæg udmærkede sig ved i form og<br />
indhold (men næppe i metode og kildekritik) at være historiske skildringer. De<br />
anlagde et historisk synspunkt på forfatningskampen og beskæftigede sig med,<br />
hvad denne principielt drejede sig om. Det gjaldt f.eks. det lille skrift, som<br />
Viggo Hørups partifælle og næstkommanderende i hans venstregruppe,<br />
Edvard Brandes 22 , udsendte i 1891 Fra 85 til 91, En politisk oversigt. Kun formelt<br />
drejede forfatningskampen sig om kongens prærogativer, altså hans ret til<br />
frit at udnævne sine ministre, hævdede Brandes. Striden stod i virkeligheden<br />
om magten. På den ene side stod de progressive venstrefolk, der ønskede et<br />
moderne, sekulariseret, liberalt samfund. På den anden side stod Højre og en<br />
del af Venstre (De Moderate), der dels var bundet af fortidens kultur og moral,<br />
dels forsvarede opretholdelsen af en række privilegier. Brandes lagde ikke<br />
skjul på, at en væsentlig forklaring på, at Venstre ikke alene var et progressivt<br />
parti, var, at de bedre stillede gårdmænd var for satte og for optagede af deres<br />
materielle velvære 23 .<br />
Den første ikke-politiker, der for alvor dykkede ned i forfatningskampen, var<br />
juristen Erik Henrichsen, der 1910 til 1914 udsendte en række biografiske studier<br />
af forfatningskampens fremtrædende politikere. I 1910 kom der en bio-<br />
21 Viggo Hørup var medlem af Folketinget 1876 til 1892 og regnedes i 1880'erne for<br />
en af Venstres fem ledende politikere. Desuden havde han stor indflydelse ved at<br />
være redaktør for Morgenbladet 1880 til 83 og Politiken 1884 til 190<strong>1.</strong><br />
22 Edvard Brandes, der var Hørups medredaktør ved Politiken 1884 til 1894, var<br />
medlem af Folketinget 1880 til 1894, da han slog sig ned i Norge en tid.<br />
23 Edvard Brandes: Fra 85 til 9<strong>1.</strong> En politisk Oversigt, 1891, s. 4 f.<br />
27
<strong>Indledning</strong><br />
grafi om Viggo Hørup, i 1911 en tilsvarende om Chresten Berg, Venstres ledende<br />
politiker indtil 1886, og i 1913 og 1914 hovedværket, Forfatningskampens<br />
Mænd i to bind. Som venstretilhænger lå Henrichsen så langt fra de fleste<br />
af højrefolkene, at han netop derfor formåede at behandle dem forholdsvis<br />
lidenskabsløst. Derimod kneb det lidt mere med radikale politikere som Edvard<br />
Brandes og Hørup 24 . Takket være det indgående kendskab, han havde til<br />
forfatningskampens politiske liv, er hans portrætter en væsentlig kilde til oplysning<br />
om en del detaljer vedrørende forfatningskampen. De findes nemlig<br />
ikke omtalt andre steder 25 . En af årsagerne til, at han er så godt orienteret, er,<br />
at han – inden han udarbejdede et portræt af en politiker – henvendte sig til<br />
vedkommende, talte med ham og fik lov til at låne hans papirer. Han kom således<br />
i personlig forbindelse med de politikere, han skrev om, men var alligevel<br />
ikke bleg for at være kritisk over for dem 26 .<br />
Det er et overordnet synspunkt hos Henrichsen, at det danske nederlag i 1864<br />
og forvandlingen af Monarkiet til et lilleputrige dannede baggrunden for Venstres<br />
fremgang. Herefter krævedes der ikke nogen videre forudsætninger for at<br />
være dansk politiker. Politikken var skrumpet ind til at være indenrigspolitik 27 .<br />
Henrichsen ser Hørups kamp mod militarismen og hans kamp mod den nationalliberale<br />
dannelse som to sider af samme sag.<br />
Den første videnskabeligt funderede skildring af forfatningskampen fremkom<br />
i Det danske Folks Historie, i hvis bind 7 og 8 den fremtrædende radikale politiker<br />
og historiker dr. phil. Peter Munch skildrede perioden 1864 til 1901 i<br />
tre afsnit betitlet "Det danske Folk og Udlandet 1864-1901", ”Det danske<br />
Folks Livsvilkaar 1864-1914" og "Forfatningskampen 1864-1901". Desuden<br />
skrev Munch afsnittet "Under Verdenskrigen" 28 . Munch var på den ene side<br />
præget af objektivitetsidealet, som han mente lod sig realisere i historieforskningen<br />
gennem den kildekritiske metode. På den anden side så han også historieforskningen<br />
og -skrivningen som et led i det politiske arbejde, som det<br />
24 Jf. diskussionen mellem Marcus Rubin og Henrichsen i anledning af Henrichsens<br />
portrætter af henholdsvis Niels Neergaard og Edvard Brandes. Lorenz Rerup III<br />
1963, Rubin til Henrichsen 5. december 1902, Henrichsen til Rubin 8. december<br />
1909, s. 25-29.<br />
25 Da en medarbejder ved Politiken engang overrakte ham sin disputats om Ovid,<br />
sagde Hørup, vejende bogen i hånden: "Det kan vi kun have fordel af."<br />
Forfatningskampens Mænd, I, s. 29. Denne oplysning kan man ikke finde andre steder.<br />
26 Vi kender forløbet fra Frede Bojsens brevveksling med Niels Neergaard om sit<br />
samarbejde med Henrichsen. Harald Jørgensen (udg.): Tre venstremænd, 1962, brev<br />
141, 142, 155, 156, 162, s. 108 f., 117 ff., 122.<br />
27 Erik Henrichsen: Viggo Hørup, 1910, s. 34<br />
28 Munchs bidrag blev senere genoptrykt i Schultz Danmarkshistorie i bind 5, der udkom<br />
i 1942. Afsnittet "Forfatningskampen 1870-1901" står s. 24-390. Henvisningerne i det<br />
følgende gælder dette optryk.<br />
28
<strong>Indledning</strong><br />
fremgår af hans afsluttende ord ved hans disputatsforsvar. Det var hans ønske,<br />
at ”historieforskningen i større grad end hidtil måtte træde i politikkens tjeneste<br />
og frembringe værker, der ikke blot skildrede fortiden, men også ydede<br />
deres bidrag til at bygge fremtiden op” 29 . Munch forstår tilsyneladende at leve<br />
op til dette dobbelte krav, selv om den blanding af objektivitet og subjektivitet,<br />
han bekender sig til, skulle synes vanskelig at administrere. Hans<br />
fremstilling fremtræder som saglig, nøgtern og afbalanceret 30 , men alligevel er<br />
hans skildring af den politiske udvikling ikke objektiv. I det ydre viser det sig<br />
f.eks. i de mange og ret fyldige citater, han giver fra sine kilder, for i den<br />
måde, han beskærer dem og præsenterer dem, ligger der tydeligt nok en stillingtagen<br />
31 . Munchs værk er et led i den radikale historikertradition: Synsvinklen<br />
er den radikale: Der er tale om en kulturkamp, en kamp om opinionen eller<br />
dannelsen, og de radikale synspunkter præsenteres nok også lidt bedre end de<br />
andre parters. Objektiviteten er begrænset til den redelige og omhyggelige<br />
omgang med kendsgerningerne: Munchs harmoniserende samfundssyn og<br />
overbevisning om, at den radikale elite, han selv tilhørte, havde ret, bevirker,<br />
at han gør de politiske modsætninger mindre, end de var, og at han ikke ser, at<br />
det, som han selv betragter som samfundets interesse eller det almene vel,<br />
med lige så god ret kan betegnes som den interesse, hans vælgerkorps har 32 .<br />
Det kan virke imponerende objektivt, at Munch er i stand til at give en så<br />
29 P. Munch: Erindringer 1870-1909. Fra skole til folketing, [I], 1959, s. 77. Carsten Staur: ”Den<br />
unge P. Munch”, Historisk Tidsskrift, bind 80, hæfte 1, 1980, s. 4 ff.<br />
30 Dette stemte i øvrigt også godt med den historieopfattelse, han havde dannet sig, og<br />
som han selv præsenterer på denne måde i erindringerne, ifølge hvilke han i det hele<br />
var "uvillig over for tilbøjeligheden til at fælde stærke domme over fortidens<br />
personer uden tilstrækkelig hensyn til de vilkår, hvorunder de havde virket".<br />
Erindringer 1870-1909, s. 72. I samme forbindelse erklærer han: "Jeg foretrak at<br />
berette om personernes handlinger, gengive udtalelser af dem og berette samtidige<br />
forfatteres vurdering af dem, i stedet for selv at forsøge en forklaring af<br />
bevæggrunde og karakter". S. 73.<br />
31 Jf. f.eks. hans omtale af Edvard Brandes’ artikel om Grundtvig i anledning af 100året<br />
for dennes fødsel. De voldsomste af Brandes' udfald mod kristendommen og<br />
Grundtvig er ikke citeret.<br />
32 Ole Karup Pedersen bedømmer i øvrigt med rette Munch erindringer på samme<br />
måde: ”P. Munchs erindringer – både de egentlige erindringer og optegnelserne –<br />
må således analyseres og anvendes som politiske manifestationer med det formål at<br />
bidrage til at præge opfattelser og forståelse af de processer, som han havde deltaget<br />
i. Netop som historiker havde han lært det alt for risikable og tilfældige ved at overlade<br />
det til andre at skrive sin egen historie. Det er ikke et spørgsmål om Munchs<br />
nøjagtighed og troværdighed – begge dele vil det være anstrengt at betvivle – men<br />
det er et spørgsmål om den synsvinkel, han anlægger, den subtile måde, hvorpå han<br />
får sine egne standpunkter til altid at tage sig ud som det eneste fornuftige og berettigede,<br />
mens modpartens forekommer måske velmente, men uovervejede.” Hvad<br />
der siges om erindringerne, kunne også siges om historieskrivningen.<br />
29
<strong>Indledning</strong><br />
afbalanceret karakteristik af J.B.S. Estrup 33 , men set i sammenhæng med, at<br />
det netop er et eksempel på, hvorledes Munch udjævner modsætninger, er det<br />
ikke desto mindre alt andet end objektivt. Munchs manglende evne til at se<br />
andet end saglig politik og tagen hensyn til samfundets interesse i de radikales<br />
politiske ageren kommer særlig frem i hans skildring af årene fra 1914, hvor<br />
han selv spillede en ledende politisk rolle.<br />
Fra 1949 til 1954 udsendtes værket Den danske Rigsdag 1849 til 1949 i seks<br />
omfangsrige bind i anledning af grundlovens 100 års jubilæum 34 . Bind 2, der<br />
kom i 1951, indeholder en grundig fremstilling af rigsdagspolitikken 1866-<br />
1915, kaldet Under grundloven af 1866, forfattet af Povl Engelstoft. Som sin<br />
forgænger P. Munch tilhører Povl Engelstoft den radikale tradition inden for<br />
historieskrivningen. Det viser hans vurdering af det forlig, der i 1894 afsluttede<br />
provisorieårene 1885 til 1894, for eksempel: Forliget af 1894 var slet<br />
ikke noget forlig. Det gik nemlig let hen over alle de principielle stridspunkter,<br />
der havde udløst så skarpe opgør de foregående år. Estrup havde sejret 35 .<br />
Ukritisk over for Venstre er Engelstoft dog ikke. Han finder det ganske vist<br />
forståeligt, at Venstre rejste kravet om folketingsparlamentarisme i 1870 36 .<br />
Men det blev rejst for voldsomt og usmidigt. Den finanslovsnægtelse, som<br />
partiet greb til i 1873, vendte sig mod det selv 37 .<br />
Et brud med den ensidige venstresynsvinkel fik man, da den konservative<br />
kulturdebattør og litteraturhistoriker Hakon Stangerup i 1946 udsendte et stort<br />
tobindsværk Kulturkampen. Ganske vist fandt Hakon Stangerup sin inspiration<br />
til at undersøge sit emne netop hos den radikale Hørup, der i sit tilbageblik<br />
fra 1884 havde hævdet, at den politiske kamp var en kulturkamp 38 . Men<br />
det gjorde ham ikke mindre kritisk over for Det Litterære Venstre.<br />
Stangerup følger den kamp, der foregik mellem forskellige åndsretninger fra<br />
1870'erne, da Georg Brandes fremsatte sine nye anskuelser i sine berømte forelæsninger<br />
over hovedstrømninger i det 19. århundredes litteratur. De åndelige<br />
strømninger, der kæmpede mod hinanden, og som hver havde deres dagblade<br />
og tidsskrifter, var den nationalliberale dannelse, således som den f.eks.<br />
blev repræsenteret af Carl Ploug i hans avis Fædrelandet, indtil han solgte den<br />
33 P. Munch V 1942, s. 368. Estrup karakteriseres som "en redelig mand, der handlede<br />
ud fra sin overbevisning om, hvad der tjente landets vel". Endvidere hedder det, at<br />
selv om han var "sejrherre i den politiske kamp, havde han ikke kunnet hindre, at<br />
der i folket foregik en åndelig og social forskydning, som inden længe skulle vende<br />
sejren til nederlag". Det er et af de få eksempler på, at Munch tillader sig en vurdering,<br />
samtidig med at han fremlægger sit helhedssyn på forfatningskampen.<br />
34 Peter Sjøqvist: Peter Munch. Manden Politikeren Historikeren, 1976, s. 262.<br />
35 Povl Engelstoft: ”Under grundloven af 1866”, Den danske Rigsdag, II, 1951, s. 16<strong>1.</strong><br />
36 Ibidem, s. 56 f.<br />
37 Ibidem, s. 145.<br />
38 Vilhelm Nielsen m.fl.: V. Hørup i Skrift og Tale, I-III, 1902-04, I, s. 8.<br />
30
<strong>Indledning</strong><br />
i 1881, grundtvigianismen og brandesianismen eller Det Litterære Venstre.<br />
Under denne kamp fandt grundtvigianismen og Venstre på den ene side og<br />
brandesianismen og Det Litterære Venstre på den anden sammen i en alliance,<br />
selv om den var temmelig kunstig, fordi de simpelthen blot havde en fælles<br />
modstander i den gamle nationalliberale kultur. Stangerup er af den opfattelse,<br />
at dette samarbejde fra Edvard Brandes' side hvilede på den rene beregning.<br />
Målet var at føre de brandesianske synspunkter til en fuldstændig sejr 39 . Edvard<br />
Brandes var ifølge Stangerup en "diktator og absolutist" 40 . Denne konklusion<br />
når Stangerup frem til, efter at han har gennemgået Edvard Brandes' mange<br />
anmeldelser af tidens litteratur 41 .<br />
Med hensyn til at nå målet finder Stangerup, at det lykkedes, for så vidt som<br />
de gamle nationalliberale efterhånden mistede pusten. Hvor der er mulighed<br />
for at vælge mellem en positiv tolkning af brødrene Brandes' indsats og en negativ,<br />
vælger Stangerup med usvigelig sikkerhed den negative. Hans fremstilling<br />
er lige ved selv at være et led i kulturkampen med ham selv på de tabende<br />
nationalliberales side. Metodisk er svagheden, at Stangerup hverken har nogen<br />
teori eller metode, ud fra hvilken han kan godtgøre, at kulturkampen havde<br />
den betydning, som han tillægger den. Her har han simpelthen taget Hørup på<br />
ordet. Alligevel har hans undersøgelse værdi, dels fordi den fremlægger et<br />
meget stort hidtil kun sporadisk udnyttet stof, dels fordi synsvinklen er ny.<br />
Da forfatningskamp og forsvarssag blev så snævert knyttet sammen – ikke<br />
mindst efter at Hørup havde formuleret sit provokerende spørgsmål i Folketinget<br />
1883: ”Hvad skal det nytte?” – var det oplagt nærmere at undersøge,<br />
hvilken holdning Venstre og Højre havde til forsvaret 1870 til 1901, og<br />
hvorledes forsvarssag og forfatningskamp influerede på hinanden. En del af<br />
denne opgave, nemlig belysningen af Venstres standpunkt, løste den unge<br />
historiker Kristian Hvidt med det værk, han udsendte i 1960: Venstre og forsvarssagen.<br />
Hans hovedsynspunkt er for det første, at Venstres krav om Folketingets ubetingede<br />
forret forpestede hele periodens historie og forkludrede forsvarssagen<br />
42 . Han påviser, at der, i takt med at Venstre af taktiske og saglige grunde<br />
modsatte sig væsentlige elementer i højreregeringernes forslag om forsvarsreformer,<br />
efterhånden bredte sig en mere skeptisk holdning til forsvaret<br />
både blandt Venstres vælgere og blandt deres repræsentanter på tinge. Selv<br />
39 Hakon Stangerup: Kulturkampen, II, 1946, s. 147 ff.<br />
40 Ibidem, s. 194 f.<br />
41 Ibidem, s. 176-181 omtales Edvard Brandes' forhold til Gjellerup, som den ytrede<br />
sig i anmeldelser og på anden måde, s. 81-82 forholdet til Schandorph, s. 182-83 til<br />
Kielland, s. 183-85 til J.P. Jakobsen, s. 185-87 til Herman Bang, s. 187-88 til Bjørnstjerne<br />
Bjørnson, s. 188-90 til Henrik Ibsen og s. 190-94 til Holger Drachmann.<br />
42 Kristian Hvidt: Venstre og forsvarssagen 1870-1901, 1960, s. 36.<br />
31
<strong>Indledning</strong><br />
meget forsvarsvenlige politikere inden for Venstre kunne undertiden give<br />
mæle til denne holdning 43 .<br />
Også regeringen Estrup og Højres rigsdagsmedlemmer politiserede forsvars-<br />
og fæstningssagen 44 . For Estrup blev forsvarssagen og fæstningsbyggeriet et<br />
kampvåben mod Venstre. På denne måde blev nedkæmpelsen af Venstres<br />
krav om folketingsparlamentarisme og modtrækket mod dets visnepolitik<br />
1881-85 knyttet til en gennemførelse af Højres forsvarspolitik – og da specielt<br />
forslagene om en land- og søfæstning ved København 45 . Den samme opfattelse<br />
finder man hos Henning Nielsen i afhandlingen: Dansk udenrigspolitik<br />
1875-1894 med særligt henblik på beslutningsprocessen (1977) 46 .<br />
En afhandling, der bidrog til at kaste nyt lys over forfatningskampen, selv om<br />
den ikke direkte handlede om denne, var daværende overarkivar Vagn<br />
Dybdahls disputats: Partier og erhverv, I-II (1969). Den behandlede tre<br />
emner: (1) partiet Højres vælgerkorps, dets vælgerorganisation og organisationens<br />
indflydelse på Højres politik, (2) de tilsvarende spørgsmål for Socialdemokratisk<br />
Forbund og endelig (3) kampen om en revision af næringsloven.<br />
Dybdahl kaster lys over den sociale og erhvervsmæssige sammensætning,<br />
Højres og Socialdemokratiets vælgerkorps havde i den behandlede periode, og<br />
påviser, at godsejerne ganske vist var et fremtrædende element inden for<br />
Højres rigsdagsgruppe og i regeringen, men vælgermæssigt havde partiet sin<br />
styrke i byerne 47 . Selv om Højre oplevede, at Venstre og Socialdemokraterne<br />
gjorde indhug i partiets vælgermasse i 1880'erne og 90'erne, stod det hele<br />
forfatningskampen igennem stærkt i byerne – og da især i provinsbyerne.<br />
Med til at styrke parlamentspartiet Højre var, at dets vælgerforeninger og<br />
klubber blev samlet i en landsdækkende organisation fra 1883, hvis opbygning,<br />
virke og indflydelse Dybdahl gør rede for. Hermed bidrager han væsentligt<br />
til at forklare, hvorfor Højre holdt så godt ud under forfatningskampen. Et<br />
værdifuldt supplement til Dybdahls afhandling finder man i historikeren og<br />
politologen Jørgen Elklits afhandling Fra åben til hemmelig afstemning<br />
(1988). Ud over uhyre systematisk at behandle valgsystemet (herunder<br />
specielt den åbne afstemning og dens afløsning: den hemmelige afstemning)<br />
og dets indvirkning på partierne kaster Elklit også lys over, hvorledes afstemningsmønsteret<br />
blandt de forskellige erhvervs- og socialgrupper ændrede sig i<br />
løbet af 1890'erne i en dansk provinsby, nemlig Fredericia. Det var i provinsbyerne,<br />
som Dybdahl viste, at Højre havde sin stærkeste og mest urokkelige<br />
43 Ibidem, s. 59.<br />
44 Ibidem, s. 99 ff.<br />
45 Ibidem, s. 60 f.<br />
46 Henning Nielsen: Dansk udenrigspolitik 1875-1894 med særligt henblik på beslutningsprocessen,<br />
1977, s. 49-50.<br />
47 Vagn Dybdahl: Partier og erhverv, I, 1969, s. 54 ff.<br />
32
<strong>Indledning</strong><br />
position. Elklit dokumenterer, hvilke vælgervandringer der fandt sted fra de<br />
forskellige social- og erhvervsgrupper, og hvorledes der med slutningen af<br />
90'erne som det afgørende vendepunkt omsider blev gjort en ende på Højres<br />
stærke stilling, samtidig med at Socialdemokratiet gik frem.<br />
Det værdifulde ved såvel Vagn Dybdahls, Jørgen Elklits og Hakon Stangerups<br />
fremstillinger – deres forskel ufortalt – er, at de har gjort sig fri af den<br />
radikale historikertradition, der er tilbøjelig til at se historien fra Venstres<br />
synspunkt og lægge vægten på dette partis indsats. Desuden var det selvsagt<br />
med til at kaste nyt lys over forfatningskampen, at nye emner blev taget op.<br />
Den nyeste fuldstændige fremstilling af dette tidsrums politiske historie er<br />
Troels Finks monumentale skildring af tidens historie Estruptidens politiske<br />
historie, I-II (1986). Den ligger for så vidt i forlængelse af denne tendens, som<br />
den heller ikke tilhører den radikale historikertradition. I store dele af værket<br />
gør Fink da også mere ud af, hvad regeringen og Højre foretog sig i den omhandlede<br />
periode, end af Venstre og dets ledere, selv om han bestemt også ofrer<br />
Venstres politik opmærksomhed. Finks kup er hans udnyttelse af Estrups<br />
arkiv, som mange historikere, der fæstede lid til de oplysninger, Thaulow<br />
meddelte i sin Estrupbiografi, ellers troede var blevet luernes bytte 48 . På dette<br />
grundlag øger Fink især vor forståelse, når det gælder Estrup som politiker,<br />
Højres strategi og taktik igennem de forskellige perioder, som forfatningskampen<br />
kan inddeles i, og dets politik i forsvarsspørgsmålet. I bedømmelsen<br />
af forliget i 1894 er Fink helt uenig med Engelstoft (se senere). Ud<br />
over den værdi, Finks bog har i det nye, mere nuancerede portræt af Estrup og<br />
kredsen omkring ham, har den især interesse gennem de mange nye oplysninger,<br />
den bringer om forsvarsbevægelsen. På dette punkt er det et udmærket<br />
supplement til Kristian Hvidts Venstre og forsvarssagen.<br />
Fra 1980'erne til i dag er der kommet tre meget grundige biografier af tre ledende<br />
skikkelser fra forfatningskampen: kultusminister 1880-91 Jakob Scavenius<br />
og de to radikale politikere og skribenter Viggo Hørup og Edvard Brandes,<br />
en mere overfladisk om Estrup plus endnu en behandling af Hørup af Søren<br />
Mørch. Den første, der udkom i 1988, Jakob Scavenius. En moderne politiker<br />
i det gamle Højre, er forfattet af Sigurd Rambusch og supplerer på mange<br />
måder Dybdahls og Finks afhandlinger. Scavenius var ifølge Rambusch en<br />
moderne politiker, der havde sans for og arbejdede for, at Højre organiserede<br />
sig som et moderne parti med en vælgerorganisation. Rambuschs biografi<br />
bygger på et uhyre omfattende trykt såvel som utrykt materiale og skildrer alle<br />
dele af Scavenius' mangesidede virksomhed. Den tegner billedet af en mand,<br />
der havde rige evner for det politiske arbejde, men som i nogen grad kom til at<br />
48 Th. Thaulow 1940, s. 375, note 87, Knud V. Jespersens anmeldelse af Finks bog i<br />
Historie, Jyske Samlinger, Ny række, 7,2, 1988, s. 303 f.<br />
33
<strong>Indledning</strong><br />
spænde ben for sig selv ved det ekstravagante liv, han førte, og ved at engagere<br />
sig i erhvervsaktiviteter, som gik dårligt. Når det gælder selve opfattelsen af<br />
Scavenius, er der egentlig ikke så meget nyt at hente, idet det billede, man får<br />
af Scavenius som politiker og menneske, i det store og hele svarer til det, man<br />
kan udlede af Erik Henrichsens fremstilling i Forfatningskampens Mænd I 49 ,<br />
suppleret med, hvad der fremgår af Finks og Dybdahls fremstillinger. Det<br />
værdifulde ved Rambuschs bog er, at den indeholder en del nye detaljer såvel<br />
om organisationsarbejdet inden for højre side af det politiske spektrum som<br />
om kampen mellem Højre og Venstre.<br />
Den nye Hørup-biografi, der bar titlen: Viggo Hørup. En illustreret levnedsskildring,<br />
udkom i 1984 og var forfattet af journalisten Torben Krogh. Takket<br />
være nyt kildemateriale såsom Hørups brevveksling ikke mindst med elskerinden<br />
gennem mange år, Henriette Steen, og digte af Hørup er det muligt for<br />
forfatteren i adskillige henseender at nuancere portrættet af den radikale<br />
"helt", fordi vi lærer ham bedre at kende som menneske: hans opvækst, hans<br />
ægteskab og hans mangeårige samliv med Henriette Steen, et forhold, Hørup<br />
bevarede som en dyb hemmelighed. Den undertiden spottende og noget bistre<br />
optræden, som Hørup blev berygtet for blandt sine politiske modstandere, og<br />
som også tilhængerne undertiden mærkede, forstår man herefter bedre 50 .<br />
Kroghs gennemgang af Hørups indsats som rigsdagspolitiker indeholder ikke<br />
meget, der ikke er kendt fra andre fremstillinger. Som så mange andre biografier<br />
er også denne præget af en tendens til at idealisere hovedpersonen, både<br />
når det gælder hans indsats som opinionsdanner og hans arbejde som politiker<br />
i mere snæver forstand.<br />
Viggo Hørup har altid været lidt af en gåde som offentlig person. Kroghs bog<br />
bidrager til en vis grad til at løfte sløret. Hemmelighedsfuldheden og bestræbelsen<br />
på ikke at lade offentligheden få kendskab til, hvem han var som person,<br />
hørte åbenbart med til hans væsen. Krogh får dog ikke afsløret alle gåderne.<br />
Det samme kan man sige om Søren Mørch i hans fremstilling Hørup er med<br />
fra 2004. Bogen rummer en række centrale Høruptekster – herunder også de<br />
mere private kilder, som det er Karsten Thorborgs fortjeneste at have draget<br />
frem. Men trods Mørchs ihærdige forsøg på at vride mere ud af dem, end<br />
49 Erik Henrichsen I 1913.<br />
50 I ”Den historiske fortælling. Et studie i den historisk-biografiske genre”, Historie, Ny<br />
række, 18,4, 1991, s. 632-648 har Bo Elbrønd-Bek anket over, at Krogh ikke har<br />
fået mere ud af, at Hørup gennem et langt liv fastholdt en selvundertrykkende, hemmelig<br />
trekant. Det forklarer efter Bo Elbrønd-Beks mening, hvorfor Hørup led<br />
skibbrud i sin kamp for den "ydre og indre autonomi" såvel i sit personlige som i sit<br />
politiske liv (s. 634 f.). Den sidste vurdering må vel siges at være højst subjektiv,<br />
men det kan på den anden side ikke afvises, at det gådefulde, der kan være over<br />
Hørup, nok bedst lader sig forklare ud fra de særlige livsomstændigheder, som<br />
Kroghs bog jo trods alt også dokumenterer.<br />
34
<strong>Indledning</strong><br />
Krogh kunne, kan man ikke sige, at han kommer tættere på at løse gåden eller<br />
på at etablere en kobling mellem den private og den politiske Hørup.<br />
Den væsentligste i rækken af store biografier af politikere fra forfatningskampen<br />
er Kristian Hvidts Edvard Brandes. Portræt af en radikal blæksprutte<br />
fra 1987. Hvis det alene havde været for hans indsats som politiker i forfatningskampens<br />
periode, var der næppe blevet udarbejdet en så omfattende biografi<br />
om Edvard Brandes. For ganske vist sad han i Folketinget 1880 til 1894<br />
og nåede da også at erobre en nogenlunde fremskudt position, men alligevel er<br />
der grænser for, hvor indflydelsesrig han var som politiker 51 . At det er fuldt<br />
fortjent, at Edvard Brandes er blevet skildret så indgående, som Kristian Hvidt<br />
har gjort, skyldes for det første, at han efter århundredskiftet fik en meget central<br />
placering i det nydannede parti, Det radikale Venstre, og de radikale regeringer,<br />
der sad 1909-10 og 1913-20, både fordi han var finansminister, og<br />
fordi han forstod at præge regeringens almindelige politik. For det andet hænger<br />
det sammen med, at han øvede en meget vigtig kulturpolitisk indflydelse<br />
fra 1870'erne og århundredet ud. Sammenligner man ham med Hørup, finder<br />
man ifølge Hvidt, at Edvard Brandes stod for en kulturradikalisme med en<br />
stærk politisk understrøm, medens Hørups hovedindsats lå inden for det politiske<br />
med en "klar kulturel understrøm" 52 .<br />
Et hovedsynspunkt hos Hvidt er i øvrigt, at Edvard Brandes i højere grad end<br />
den ældre og mere berømte broder, Georg, levede op til de ideer, som broderen<br />
proklamerede fra 1871, da han indledte sine berømte forelæsninger på<br />
Københavns Universitet over hovedstrømninger i det 19. århundredes litteratur.<br />
Han var – skriver Hvidt – nærmest "monoman i sin stræben" efter at<br />
føre dem til sejr 53 . Efter Hvidts mening er brandesianismen i for høj grad<br />
blevet identificeret med Georg Brandes. Det var nok den ældre broder, der<br />
først formulerede bevægelsens program, men det var Edvard, der "i praksis<br />
plantede broderens ideer ud som stiklinger og som gennem sin mangesidede<br />
virksomhed som talentforvalter fik bevægelsen til at sprede sig og udvikle<br />
sig" 54 . Den fjerde biografi er Ditlev Tamms bog om Estrup fra 1896:<br />
Konseilspræsidenten. I højere grad end de foregående bøger om Estrup søger<br />
den både at give en skildring af hans private og politiske liv. Det lykkes dog<br />
ikke rigtig at skabe nogen kobling mellem ham som privatmand og politiker,<br />
ligesom det må fremstå som uforståeligt, at Tamm uden en mere solid<br />
argumentation og dokumentation på afgørende punkter går imod, hvad såvel<br />
Hvidt som Fink har påvist i deres afhandlinger (f.eks. Estrups holdning til for-<br />
51 Hvidt underdriver dog givet hans indflydelse som folketingsmand, måske fordi han<br />
ikke gerne bruger Rigsdagstidende som kilde.<br />
52 Kristian Hvidt: Edvard Brandes. Portræt af en radikal blæksprutte, 1987, s. 464.<br />
53 Ibidem, s. 465.<br />
54 Ibidem, s. 269.<br />
35
<strong>Indledning</strong><br />
svarsspørgsmålet). I øvrigt vender jeg tilbage til såvel Fink som Tamm på et<br />
senere punkt i fremstillingen.<br />
Selv om forskningen og historieskrivningen om perioden 1849-1920 er<br />
mangfoldig, fokuserer den dog ikke på det emne, jeg har valgt at tage op. Den<br />
indeholder ganske vist adskilligt, som kan bruges til behandling af de delelementer,<br />
som skal tages op for at belyse forholdet mellem de fire magtinstitutioner:<br />
konge, regering, folketing og landsting, hvis forhold til hinanden i<br />
samspil og strid jeg vil behandle, men det er ret sparsomt med oplysninger om<br />
selve udviklingen af parlamentarismen – især før 190<strong>1.</strong> En væsentlig årsag<br />
hertil er, at det er en almindelig opfattelse hos danske historikere og politologer,<br />
at Junigrundloven ikke lagde op til, at forholdet mellem regering og folkerepræsentation<br />
skulle reguleres efter den parlamentariske statsskik. I På vej<br />
mod et demokrati fra 1975 skriver jeg således selv, at det var "kongens fri afgørelse,<br />
hvem han ville vælge til ministre. Det betød, at det danske politiske<br />
system ikke indeholdt parlamentarisme... Det var helt bevidst, at grundlovens<br />
fædre ikke gav Rigsdagen denne mulighed, idet de forestillede sig et afbalanceret<br />
og ligeværdigt samarbejde mellem kongemagt og rigsdag og mellem<br />
Rigsdagens to ting. Skulle det komme til konflikt mellem Rigsdagens to kamre,<br />
og det var ikke utænkeligt, da deres magt skulle være præcis den samme,<br />
var det kongens og regeringens opgave at mægle" 55 . I sit paper The Formation<br />
of the Mass Polical Parties in the late 19th Century. The three Models of the<br />
Danish Case (1978) fremsætter Jørgen Elklit påstanden med lige så megen<br />
overbevisning og bruger den oven i købet til at forklare, hvorfor der ikke i<br />
tiden mellem de to slesvigske krige opstod et rigtigt partisystem i Danmark:<br />
"another reason why this period did not witness parliamentary parties, but<br />
only groupings in parliament, was that the constitution did not foresee or mention<br />
parliamentarism in any, even the most ambiguous, sense. The pressure for<br />
uniting along stable lines was therefore low or even absent ... 56 ". Heller ikke<br />
Claus Bjørn er i sine bøger om Danmarks historie 1800 til 1850 og om den<br />
politiske kamp om grundloven inde på en analyse af, om det konstitutionelle<br />
monarki, grundloven skabte, lagde op til parlamentarisme 57 . Derimod viser<br />
min egen afhandling Demokratiets triumf fra samme år, 1999, at jeg har forladt<br />
det synspunkt, jeg fremførte i 1975.<br />
I "The development of polyarchy in Denmark", Tom Bryder (red.): Party Systems,<br />
Party Behaviour And Democracy (1993) og i Demokratiets krise,<br />
(1996) kapitel 3 , hvis indhold næsten er identisk med artiklen fra 1993,<br />
55 Claus Friisberg: På vej mod et demokrati, 1975, s. 49.<br />
56 Jørgen Elklit: The Formation of the Mass Political Parties in the late 19th Century. The three<br />
Models of the Danish Case. Draft Version, University of Aarhus, 1978, s. 3.<br />
57 Claus Bjørn: Gyldendal og Politikens Danmarkshistorie. Bind 10. Fra reaktion til grundlov<br />
1800-1850, 1990, s. 345 og Kampen om grundloven, 1999.<br />
36
<strong>Indledning</strong><br />
foretager politologen Palle Svensson en systematisk vurdering af, hvor demokratisk<br />
grundloven var, med brug af den amerikanske demokratiekspert<br />
Robert A. Dahls analyseapparat. Palle Svensson mener nok, at Junigrundloven<br />
i afgørende grad brød med enevælden; men den førte ikke til, at princippet<br />
”liberalization” blev gennemført fuldt ud. Der hvor det kneb, var i den politiske<br />
konkurrence: Der blev sat snævre grænser for, i hvilken udstrækning<br />
politiske partier, der fik et flertal af vælgerne bag sig, kunne overtage den<br />
politiske magt. Det skyldtes magtens tredeling og den udelukkelse af parlamentarismen,<br />
som fulgte heraf, og de mange personlige magtbeføjelser, forfatningen<br />
udstyrede kongen med 58 .<br />
Den afhandling, der ligger tættest på mit eget fokus, er nok Jens Himmelstrups<br />
disputats fra 1948: Den provisoriske lovgivning i Danmark. Her behandler<br />
han dels den provisoriske lovgivning i den periode, hvor spørgsmålet<br />
ikke var politiseret, dvs. perioden frem til forfatningskampens begyndelse omkring<br />
1870, dels i den periode, hvor det blev kraftigt politiseret, dvs. 1870-<br />
1894. Han viser, at de jurister og rigsdagspolitikere, der tog stilling til, om det<br />
ville være i overensstemmelse med grundloven at udstede en provisorisk finanslov,<br />
i den første ikke-politiserede periode ikke var i tvivl om, at det ville<br />
være et brud på grundloven, men samtidig at rigsdagspolitikerne og regeringen<br />
måske af og til tog lidt skødesløst på spørgsmålet om, hvilke betingelser<br />
der skulle gælde, for at en regering kunne udstede provisoriske love. I den politiserede<br />
periode fejede ledende statsretseksperter som justitsministeren, Johs.<br />
Nellemann, og professor i statsret Henning Matzen forgængernes indvendinger<br />
mod provisoriske finanslove og mod at udstrække provisoriske love ud<br />
over flere rigsdagssamlinger til side. Himmelstrup påviser, at Nellemanns og<br />
Matzens argumentation var forskellig, og at regeringen med den måde, den<br />
anvendte den provisoriske lovgivning på, brød grundloven. Den stringente afhandling<br />
giver god og veldokumenteret besked, men er utilstrækkelig til belysning<br />
af mit emne: den Junigrundloven iboende parlamentarisme og dens<br />
58 Jf. også Palle Svensson: ”Demokrati og magtdeling”, Berlingske Tidende, <strong>1.</strong> sektion 30.<br />
juni 2001, hvor Svensson skelner skarpt mellem den konstitutionalisme, som Junigrundloven<br />
af 1849 indførte, og demokrati. Han henviser blandt andet til, at kun<br />
meget få talte for at indføre et demokrati, og at der ikke var ret mange, der gjorde<br />
sig til talsmænd for almindelig valgret, da Junigrundloven blev skabt. Det var ikke<br />
samtidens opfattelse. I samtiden brugte ledende nationalliberale som Orla Lehmann,<br />
Carl Ploug og Tscherning betegnelsen demokrati om den fri forfatning, de ønskede<br />
indført. Jf. f.eks. Lehmanns forsvarstale 1842. I en artikel i Fædrelandet 1<strong>1.</strong> september<br />
1845 gør A.F. Tscherning gældende, at enevælden ikke har været i stand til at<br />
modstå særinteresserne. Først demokratiet, skriver Tscherning, vil kunne tilvejebringe<br />
den statsvilje, der vil kunne hævde denne mod særinteresserne. I øvrigt gjorde<br />
Håndværkerdannelsesforeningen sig til talsmand for almindelig valgret januar 1848. Og<br />
dette synspunkt tilsluttede Orla Lehmann sig på Hippodrommødet 12. marts 1848.<br />
37
<strong>Indledning</strong><br />
gradvise indtrængen via den politiske praksis og kamp, der udfoldede sig<br />
1850-190<strong>1.</strong><br />
Den forskning, der drejer sig om perioden efter 1901, er behandlet i denne<br />
afhandlings bind 2.<br />
Kildematerialet<br />
Kilderne til denne afhandlings emne kan inddeles i fem grupper: Rigsdagstidende<br />
1850-1920 med rigsdagsmændenes indlæg i den politiske debat,<br />
hvortil kommer forslag, betænkninger, vedtagne beslutninger osv. Aviserne,<br />
der både indeholder referater af politiske taler, holdt uden for Rigsdagen –<br />
f.eks. ved de vælgermøder, der blev meget populære i denne periode – og<br />
selvstændige indlæg i debatten, hvad enten disse var forfattet af redaktøren<br />
selv eller andre medarbejdere ved avisen, eller kom udefra. Dertil kommer, at<br />
avisernes redaktører/journalister af og til via deres kontakter til partierne eller<br />
fremtrædende placeringer inden for disse (jf. f.eks. J.A. Hansen, Carl Ploug,<br />
C.St.A. Bille, Viggo Hørup, Edvard Brandes og Ove Rode) var i stand til at<br />
skaffe sig og viderebringe oplysninger om, hvad der skete inden for det politiske<br />
miljø. En tredje vigtig kildegruppe er dagbøger, af hvilke der findes mange<br />
såvel udgivne som ikke udgivne af ledende politikere. Dertil kommer politikernes<br />
brevveksling. Også denne kildegruppe er meget rig. Endelig er erindringsværkerne<br />
vigtige kilder. Til belysning af regeringernes holdning er referaterne<br />
af statsrådets, senere tillige ministermødernes, forhandlinger og beslutninger<br />
en central kilde.<br />
Debatterne i Rigsdagen lå gennemgående på et højere plan end i vore dage.<br />
En vigtig årsag hertil var, at der oprindelig rådede en mere idealistisk opfattelse<br />
af den demokratiske debat. Det kom f.eks. tydeligt frem i den grundlovgivende<br />
rigsforsamling 1848-49. Idealet var, at folkets bedste mænd mødtes i<br />
rigsforsamlingen for at lade meningerne brydes på en sådan måde, at fornuften<br />
kom til at råde. De første politikere anså debatten for at være demokratiets<br />
livsnerve, hvilket fordrede, at man først igennem drøftelsen i salen kunne afgøre<br />
sagerne. Medlemmerne af Rigsdagen måtte ikke i forvejen være bundet<br />
til at stemme på en bestemt måde. Da skolelærer Asmund Gleerup, der var<br />
Bondeven, argumenterede for, at rigsforsamlingens medlemmer nærmest var<br />
moralsk forpligtede til at stemme for grundlovsudkastets forslag om almindelig<br />
valgret, fordi de ikke havde taget forbehold over for den almindelige valgret,<br />
da de blev valgt til rigsforsamlingen oktober 1848, og dermed havde<br />
bundet sig til over for vælgerne at gå ind for denne 59 , mødte det kraftig indsigelse<br />
fra adskillige af de andre rigsdagsmedlemmer. For eksempel sagde<br />
59 Ibidem, sp. 186<strong>1.</strong><br />
38
<strong>Indledning</strong><br />
højremedlemmet A.S. Ørsted, at hvis det virkelig forholdt sig, som påstået af<br />
Gleerup, ville forsamlingen slet ikke være egnet til at træffe bestemmelse om<br />
grundlovens indhold: "Thi forsamlingen ... skal tage sin beslutning, efter at<br />
sagen er drøftet og forhandlet mellem de forskellige medlemmer. Var man<br />
altså forhen således bundet, at man, om end ikke juridisk, så dog moralsk og<br />
politisk var bundet til at stemme for den almindelige valgret, tror jeg, at det<br />
ville være aldeles nødvendigt, at der blev indkaldt en ny rigsforsamling, som<br />
med større frihed kunne afhandle det, der her skulle afhandles." 60<br />
Ligesom rigsdagsmændene efter det herskende ideal ikke måtte være bundet<br />
af deres vælgere, så skulle de også holde sig fri af partierne (de løse grupperinger,<br />
der eksisterede i Rigsdagen til omkring 1870). Derfor var det forkert,<br />
hvis medlemmerne af et parti på forhånd aftalte, hvorledes de skulle stille sig i<br />
en bestemt sag. Den konservative jurist og embedsmand Tage Algreen-Ussing,<br />
A.S. Ørsteds afløser som generalprokurør, formulerede synspunktet på<br />
denne måde: "Jeg vil ikke tale om partiernes kamp mod hinanden i denne sag<br />
[spørgsmålet om den almindelige valgret]. Lad lidenskaberne tumle sig udenfor.<br />
I denne sal bør de tie. Her bør fornuftens stemme alene gøre sig gældende<br />
og én følelse besjæle os alle: den at ramme landets sande vel og bygge en forfatning,<br />
som står urokkelig i tidens løb" 61 .<br />
Virkeligheden svarede ikke fuldt ud til idealet, og som tiden gik, og partierne<br />
blev stærkere organiseret, mindre og mindre. I en tale i Folketinget om regeringens<br />
og De Moderates forslag til alderdomsunderstøttelse 1<strong>1.</strong> marts 1891<br />
skildrede Hørup, hvilken udvikling der efter hans mening havde fundet sted 62 .<br />
Oprindelig gjorde Højre et vældigt rabalder over udentingsbeslutninger, dvs.<br />
de forhandlinger, der foregik i partierne forud for forhandlingerne i salen. Det<br />
var der nu ikke nogen grund til ifølge Hørup. Det var ikke noget brud på<br />
nogens ret: "Thi det følger af sig selv, at de forhandlinger, som partimedlemmerne<br />
i partimøderne fører med hinanden indbyrdes, kun kan være foreløbige<br />
forhandlinger, ikke forhandlinger, hvorved de afskærer sig fra at modtage indvendinger<br />
eller ændringer eller fra at lade sig påvirke af fakta, af argumenter<br />
og grunde, som senere kommer frem under sagens behandling." Det var altså i<br />
orden. Derimod var den fremgangsmåde, som Højre og Det Moderate Venstre<br />
anvendte i spørgsmålet om, hvorledes loven om alderdomsunderstøttelse skulle<br />
skrues sammen, helt uacceptabel. For de to parter havde bundet sig til,<br />
hvorledes indholdet af denne lov skulle være – og de var ikke til at rokke,<br />
hvor gode indvendingerne mod det konkrete forslag så end måtte være. Selv<br />
om de moderate venstremænd måtte blive overbevist om, at forslaget kunne<br />
60 Ibidem, sp. 188<strong>1.</strong><br />
61 Ibidem, sp. 1826.<br />
62 Rigsdagstidende. Forhandlingerne på Folketinget 1890-91, sp. 4554 ff.<br />
39
<strong>Indledning</strong><br />
forbedres på nogle punkter, "ville de ikke kunne modtage disse forbedringer,<br />
før de havde fået lov til det fra dem, med hvem de har sluttet kontrakt".<br />
Konklusionen må være, at debatten i folkerepræsentationerne var mere levende<br />
end i dag: Forhandlingerne var ikke blot et skuespil. Derfor er debatterne<br />
her gode kilder, når det gælder spørgsmålet om, hvilket syn forskellige politikere<br />
havde på samfundsudviklingen, og hvorledes de begrundede det. Man<br />
kan med andre ord både bruge politikertalerne som beretninger (til belysning<br />
af politikernes standpunkt) og som det, der i kildekritikken kaldes levninger,<br />
dvs. som kilder, der kan kaste lys over partiernes ideologiske ståsted.<br />
Den vigtigste kilde ved siden af Rigsdagstidende er utvivlsomt de mange breve,<br />
som tidens politikere og andre indflydelsesrige personer skrev til hinanden<br />
og andre (f.eks. ægtefællen). Fra det 18. århundrede begyndte et opsving i<br />
brevskriveriet, og denne udvikling fortsatte i det 19. århundrede.<br />
Umiddelbart vil man anse brevene for at være en god kilde, både fordi de er<br />
samtidige, og fordi de på grund af deres konfidentielle karakter fremlægger<br />
oplysninger og vurderinger, som enten ellers ikke ville være kommet frem, eller<br />
i alt fald ville være kommet frem i en mere moderat form. Det fremgår<br />
også undertiden direkte af brevene 63 . Ikke desto mindre kan man dog godt<br />
komme til at forse sig på deres sandhedsværdi 64 . Der har været en tendens inden<br />
for forskningen til at mene, at det, en person oplyste om sin stemning og<br />
meninger i et brev, var sandheden, medens det, han sagde offentligt om det<br />
samme, ikke skulle tages for pålydende, hvis der var en uoverensstemmelse.<br />
Læser man f.eks. brødrene Brandes' brevveksling, møder man gang på gang<br />
eksempler på et mismod og en tvivl på egne evner, som de ikke viste offentligt.<br />
I denne forbindelse er det nok et spørgsmål, om man skal tage brevene alt<br />
for bogstaveligt. For tit tjente den mistrøstighed, der kom til orde i korrespondancen,<br />
formodentlig til at rense sjælen. Dertil kommer den kendsgerning, at<br />
brevene jo også var en litterær genre, der var orienteret mod publikum.<br />
Jürgen Habermas anfører i sin bog om den borgerlige offentlighed, at det private<br />
rums subjektivitet er orienteret mod publikum, for den litterært formidlede<br />
subjektivitet, brevets, modsætning er diskretionsbrud, ikke publicitet. Det<br />
fremgår f.eks. af, at det dengang, da brevskrivningen for alvor kom til ære og<br />
værdighed, altså fra det 18. årh., var almindeligt at betegne et brev som vellykket<br />
ved at sige, at det ville gøre sig godt på tryk. I samme forbindelse nævner<br />
Habermas, at det er tydeligt, at mange brevvekslinger simpelt hen var be-<br />
63 Sofus Høgsbro: Brevveksling og Dagbøger, II, u. å. [1925], s. 65.<br />
64 Det samme synspunkt møder man i Niels Thomsens anmeldelse af Kristian Hvidts<br />
bog om Edvard Brandes. Niels Thomsen (anm.): ”Kristian Hvidt: Edvard Brandes.<br />
En radikal blæksprutte”, Historisk Tidsskrift, bind 88, hæfte2, 1988, s. 381-389.<br />
40
<strong>Indledning</strong><br />
regnet til at skulle trykkes, allerede da de blev til 65 . Der er selvsagt individuelle<br />
forskelle mellem de ledende politikere og andre indflydelsesrige folk, fra<br />
hvem der foreligger breve. Specielt de personer, der var litterært skolede og<br />
vant til at udtrykke sig for et publikum, kan have haft svært ved at lade være<br />
med også at bruge brevet som et litterært medium, der i sidste ende henvendte<br />
sig til et publikum. Dette gælder vel ikke mindst brødrene Brandes og Hørup,<br />
nok i mindre grad Anders Tange og Sofus Høgsbro, medens Marcus Rubin og<br />
A.D. Jørgensen nok må siges at befinde sig midt imellem.<br />
Hvad der ovenfor er sagt om brevene, gælder for så vidt også om dagbøgerne,<br />
af hvilke der dog ikke foreligger helt så mange som af brevvekslinger.<br />
En vigtig kilde til tidens politiske debat er aviserne, ikke mindst fordi der<br />
blev oprettet en række oppositionsaviser i løbet af perioden 1870 til 1900,<br />
hvorved det monopol, konservative og nationalliberale blade havde haft indtil<br />
da mange steder, blev brudt. Selv om der fandtes aviser, der ikke så det som<br />
deres primære opgave at være talerør for bestemte politiske synspunkter – det<br />
gjaldt f.eks. en række af de mere populære københavnske dagblade –, var det<br />
dog en gennemgående tendens, at de fleste aviser som deres vigtigste opgave<br />
havde at formidle nogle nyheder og et bestemt politisk budskab. Det prægede<br />
aviserne stærkt, idet de indeholdt fyldige referater af debatterne i Rigsdagen<br />
og detaljerede referater af taler holdt ved politiske møder – først og fremmest<br />
af de politikere, der stod avisen politisk nær; dertil kommer ledere og indlæg i<br />
den politiske og kulturelle diskussion. Disse indlæg stammede dels fra<br />
privatpersoner, der var enige med bladet i dets politiske linje, dels fra det<br />
parti, som bladet var tilknyttet. Partierne drog nemlig omsorg for at forsyne<br />
f.eks. provinsbladene med opinionsstof, således som det er nævnt i forbindelse<br />
med omtalen af Vagn Dybdahls disputats.<br />
På denne baggrund er aviserne selvsagt en god kilde til den forfatningsdebat,<br />
der foregik i det danske samfund fra 1870'erne.<br />
På vælgermøderne og i avisdebatten var tonen tit meget barsk, og der forekom<br />
hadske personangreb. Fra de nationalliberales og Højres side var disse et<br />
led i den almindelige bestræbelse på at fremstille bøndernes parti som et parti<br />
af undermålere, udannede personer, der var ude på at mele bøndernes kage på<br />
byernes bekostning, at træde byernes interesser under fode osv. Derfor måtte<br />
det være vigtigt for Venstre at bryde de nationalliberales og Højres dominans<br />
over opinionen. Målet måtte være, at partiet kom dertil, at Højre fastholdt<br />
magten ikke på grund af, men til trods for, at det havde den almindelige mening<br />
imod sig. Under denne kamp om opinionen tillod man sig som nævnt en<br />
meget grov og udæskende tone 66 .<br />
65 Jürgen Habermas: Borgerlig offentlighet, 1962/1974, s. 46.<br />
66 Fædrelandet 13. maj 1872.<br />
41
<strong>Indledning</strong><br />
Aviserne er selvsagt ikke alene en god kilde til, hvorledes politikerne og<br />
partierne agiterede i forhold til befolkningen. De kan også være en god kilde<br />
til, hvorledes befolkningen prøvede at påvirke partierne. I aviserne fremkom<br />
der også indlæg fra privatpersoner, der søgte at skaffe sig ørenlyd for deres<br />
syn på forfatningskampen. Såvel blandt højrefolk som blandt venstrefolk var<br />
der radikale og moderate, dvs. folk, der enten prøvede at få deres parti til at<br />
indtage en skarpere holdning, eller som prøvede at moderere partierne, dvs.<br />
mane til mere varsomhed, eventuelt oven i købet til forlig. Disse indlæg er der<br />
grund til at bemærke, fordi man ofte vil se, at de foregriber, hvad der senere<br />
indtræffer. Aviser og tidsskrifter er med andre ord gode kilder til det, som den<br />
amerikanske politolog David Easton kalder det politiske systems omgivelser,<br />
dvs. ”demands” og ”support” (krav og støtte), såvel som til de bagvedliggende<br />
”wants” (behov for forandringer). Desuden kan de kaste lys over, hvorledes<br />
partierne reagerede herpå, for det karakteristiske for partierne ifølge Easton er,<br />
at de både fungerer som frembærere af ”demands” og deltagere i det politiske<br />
systems behandling af ”demands” 67 .<br />
En kildegruppe, der ikke normalt er særlig meget benyttet af historikerne, er<br />
skønlitteraturen. Imidlertid er det oplagt, at dele af litteraturen i denne periode<br />
tjente samme formål som de indlæg, der blev offentliggjort i aviser og tidsskrifter,<br />
dvs. at den blev benyttet til at gøre nogle kritiske synspunkter på samfundet<br />
gældende med henblik på at påvirke opinionen. Det tydeligste eksempel<br />
på den kritiske tendenslitteratur, der blev til under forfatningskampen, har<br />
vi i de skuespil og romaner, som den praktiske leder af Det Litterære Venstre,<br />
Edvard Brandes, offentliggjorde i 1880'erne og 90'erne. Alle de værker, der<br />
stammer fra Edvard Brandes' hånd, sætter problemer under debat, således som<br />
den ældre broder havde krævet det i 1871 i indledningen til sine forelæsninger<br />
over hovedstrømninger i det 19. århundredes litteratur, og er dermed indlæg i<br />
den kulturelle og politiske kamp.<br />
En særdeles relevant kildegruppe er erindringsværkerne. De fleste stammer<br />
fra folk, der var tilknyttet Venstre. Hvad deres værdi som kilde angår, har de<br />
den svaghed, at de som regel er skrevet et godt stykke tid, efter at begivenhederne<br />
fandt sted. Omvendt er deres fordel, at forfatterne har fået en vis distance<br />
til det skildrede, således at de bedre er i stand til at sortere i stoffet og skille<br />
det væsentlige fra det uvæsentlige. I øvrigt er det ret tydeligt, at nogle af erindringerne<br />
må bygge på dagbogsoptegnelser, hvilket selvsagt øger deres pålidelighed.<br />
Det gælder i et vist omfang for Frede Bojsens erindringer, af hvilke<br />
visse dele simpelthen består af afskrift af hans dagbog. Erindringernes værdi<br />
67 David Easton: A Framework for Political Analysis, 2. print, Prentice-Hall, 1965 og<br />
samme forfatter: A Systems Analysis of Political Life, The Univ. Of Chicago Press,<br />
1979.<br />
42
<strong>Indledning</strong><br />
er jo ellers, at de ofte kan meddele nogle detaljer, som man simpelt hen ikke<br />
finder andre steder. For at nævne et enkelt eksempel. I en erindringskronik<br />
fortæller Edvard Brandes, at det var ham, der tilskyndede Hørup til i 1890 at<br />
indlede en personlig samtale med Berg en dag, hvor de fandt ham siddende for<br />
sig selv 68 . De to havde ellers overhovedet ikke talt med hinanden i flere år.<br />
Samtalen blev indledningen til, at de to politikere og deres grupper genoptog<br />
deres politiske samarbejde.<br />
Referaterne fra statsrådsmøderne er betydelig mere fyldige i perioden frem til<br />
1872 end efter, hvilket fremgår af, at medens der skal hele 11 bind til at dække<br />
tiden frem til 1872, er et enkelt, ganske vist ret stort, bind tilstrækkeligt til<br />
at rumme alle referaterne fra statsrådsmøderne 1872 til 1912. Det afspejler, at<br />
de politisk vigtige drøftelser efterhånden blev henlagt til ministermøderne. Fra<br />
Hannibal Sehesteds tid har man bevaret referater fra ministermøderne, men de<br />
er meget kortfattede, idet de normalt indskrænker sig til at anføre de trufne beslutninger.<br />
Derimod indeholder referaterne af statsrådsmøderne også referater<br />
af de diskussioner, som er foregået i statsrådet – for mellemkrigstiden er de<br />
oven i købet undertiden ret fyldige. Indtrykket er, at de er noget friserede, men<br />
på den anden side står der nok meget sjældent noget, der direkte er forkert.<br />
Statsrådsprotokollen skulle jo trods alt godkendes af såvel konge som regering.<br />
Det foreliggende kildemateriale giver en alsidig belysning af afhandlingens<br />
emne: parlamentarismens vanskelige fødsel og af, hvorledes konge såvel som<br />
regering, folketing og rigsdag opererede, og hvilke virkninger deres udtalelser<br />
såvel som handlinger havde for parlamentarismens udvikling. Der hvor kilderne<br />
er mindst oplysende, er nok med hensyn til, hvem der søgte at påvirke de<br />
forskellige personer i disse fire institutioner, og hvor meget held de havde hertil.<br />
Det gælder nok specielt påvirkningen af kongemagten.<br />
68 Edvard Brandes: ”Politisk Erindring. Berg og Hørup”, Politikens kronik 14. dec.<br />
1922.<br />
43