Den hvide due
Den hvide due
Den hvide due
Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
<strong>Den</strong> <strong>hvide</strong> <strong>due</strong><br />
Svend Grundtvig (1824-1883)<br />
Udgivet: 1876<br />
Fra Danske Folkeeventyr - Bind 1<br />
Afskrivning efter trykt forlæg og transkription af<br />
håndskrevne optegnelser samt korrekturlæsning<br />
er foretaget af cand.mag. Jan Pöhlmann<br />
og assistenterne Jette Wahlberg, Bodil<br />
Keiler, Marianne Bierrings, cand. phil.<br />
Christa Paulsen og Oline Ellestad.<br />
[www.estrup.org - ID: T264 - TS: 2007-02-03 21:36]<br />
Side 1
Side 2<br />
En konge havde to sønner. Det var et par forvovne drenge, der altid havde så megen<br />
galskab for. Så en dag roede de alene ud på havet i en lille jolle. Det var smukt vejr, da<br />
de roede ud; men så snart de var kommet et stykke fra land, rejste der sig en forrygende<br />
storm. Årerne gik straks over bord, og den lille båd tumledes om som en nøddeskal på<br />
de rullende bølger. Prinserne måtte holde sig fast i tofterne, for ikke at styrte over bord.<br />
Da mødte de et underligt fartøj, det var et dejtrug, hvori der sad en enlig gammel<br />
kælling. Hun råbte dem an og sagde, at de kunne endda slippe levende i land, når de<br />
ville love hende den søn, som deres moder dronningen snart skulle føde. - "Det kan<br />
vi ikke," råbte prinserne, "han tilhører ikke os, så vi kan ikke give ham bort." - "Ja, så<br />
kan I rådne på havsens bund, begge to," sagde kællingen; "det kunne ellers nok være,<br />
at jeres moder hellere ville beholde de to sønner, hun har, end det barn, hun endnu<br />
ikke har født til verden."<br />
Så roede hun væk i sit dejtrug; mens stormen hylede endnu højere end før, og<br />
vandet væltede ind i båden til dem, så de var lige ved at synke. Da tænkte prinserne,<br />
at der var dog noget i, hvad kællingen sagde om deres moder, og de ville jo også<br />
gerne frelse deres liv, og så råbte de til hende og lovede, at det skulle være, som<br />
hun forlangte: hun måtte have deres ufødte broder, når hun ville frelse dem af denne<br />
havsnød. I det samme stilnede stormen af, bølgerne lagde sig, båden drev i land uden<br />
for deres faders slot, og begge prinserne kom godt hjem og blev taget imod med åbne<br />
arme af fader og moder, som havde udstået så megen angst for dem.<br />
Brødrene sagde ikke noget om, hvad de havde lovet, hverken nu eller siden, da<br />
dronningen fødte en tredje søn, en dejlig dreng, som hun elskede over alt i verden. Han<br />
blev opfødt og opfostret, oplært og opdraget i sin fædrene gård, indtil han var voksen;<br />
og hans brødre havde aldrig siden set eller hørt noget til den heks, som de havde lovet<br />
ham bort til, inden han var født.<br />
Da er det en aften, der rejser sig en forrygende storm med mørke og tåge; det suser<br />
og bruser om kongens gård, og med det samme bliver der banket hårdt på døren<br />
til salen, hvor den yngste prins er inde. Han går til døren; da står der en gammel<br />
kælling med et dejtrug på nakken, og siger til ham, at han skal straks følge med hende:<br />
Hans brødre havde lovet ham bort, imod at hun skulle frelse deres liv. - "Ja, har du<br />
frelst mine brødres liv, og har de lovet mig bort til dig, så vil jeg også følge med dig,"<br />
siger kongesønnen. Så går de sammen ned til stranden. Han må sætte sig i dejtruget<br />
sammen med heksen, og hun sejler bort med ham over havet, eller over en bugt af<br />
havet, hjem til sin bolig.<br />
Nu er kongesønnen da i heksens vold og i hendes tjeneste. Det første, hun sætter<br />
ham til, det er, at han skal pille fjer. "<strong>Den</strong> bunke fjer, du her ser, må du have færdig til i<br />
aften, når jeg kommer igen," siger heksen; "ellers skal du sættes til strengere arbejde."<br />
Han giver sig da i lag med fjerene og piller og piller, indtil der kun er en eneste fjer<br />
tilbage, han ikke har haft fat i. Da kom der en hvirvelvind og snurrede alle fjerene rundt<br />
og fejede dem hen ad gulvet op i en bunke, hvor de lå, som de var stampet sammen. Så<br />
måtte han begynde forfra igen på sit arbejde; men nu var der kun en time til aften, hvor<br />
heksen vendte hjem, og han så nok, at det var umuligt for ham at blive færdig til den tid.<br />
Da hørte han noget pikke på ruden, og en fin stemme sagde: "Luk mig ind, så skal<br />
jeg hjælpe dig." Det var en hvid <strong>due</strong>, der sad uden for vin<strong>due</strong>t og pikkede med næbbet.<br />
Han lukkede op, og <strong>due</strong>n kom ind, og den tog straks fat og plukkede med sit næb alle<br />
fjerene fra hinanden. Og inden timen var gået, lå fjerene pillede nok så net; <strong>due</strong>n fløj<br />
ud ad vin<strong>due</strong>t, og heksen kom i det samme ind ad døren.
Side 3<br />
"Se, se!" sagde den gamle heks, "det var såmænd mere, end jeg havde troet om<br />
dig, at du fik de fjer så kønt i orden. Der kan dog sidde ganske nemme fingre på sådan<br />
en kongesøn." Næste morgen siger så heksen til kongesønnen: "Idag skal du have et<br />
let arbejde. Her uden for døren har jeg en smule brænde liggende, det skal du kløve<br />
for mig til småpinde, som jeg kan have at gøre ild med. Det er snart gjort; men du må<br />
være færdig, til jeg kommer hjem."<br />
Kongesønnen fik en lille økse, og han tog straks fat på arbejdet. Han kløvede og han<br />
splittede, og han syntes, det gik nok så rask fra hånden; men dagen gik, og det var langt<br />
over middag, og han var endnu meget langt fra at være færdig. Han syntes, vedbunken<br />
snarere blev større end mindre, med alt det han tog af den. Så lod han hænderne synke<br />
og tørrede sveden af panden og var da helt ilde til mode; for han vidste, det ville ikke<br />
gå ham godt, dersom han ikke fik sit arbejde færdigt, til heksen kom hjem.<br />
Da kom den <strong>hvide</strong> <strong>due</strong> flyvende og satte sig på vedbunken og kurrede og sagde:<br />
"Skal jeg hjælpe dig?" - "Ja, tak skal du have for hjælpen i går og for den, du tilbyder i<br />
dag!" sagde kongesønnen. Og straks greb den lille <strong>due</strong> det ene stykke brænde efter det<br />
andet og kløvede det med sit næb. Kongesønnen kunne ikke nå at tage fra, så hurtig<br />
som <strong>due</strong>n kunne kløve. Og snart var al vedden hugget og kløvet i bittesmå pinde.<br />
Så fløj <strong>due</strong>n hen og satte sig på hans skulder; og kongesønnen takkede den, og<br />
han klappede og strøg dens <strong>hvide</strong> fjer, og han kyssede den på dens lille røde næb.<br />
I det samme var det ingen <strong>due</strong> mere, men en dejlig, ung jomfru, som stod ved hans<br />
side. Hun fortalte ham da, at hun var en prinsesse, som heksen havde stjålet eller fået<br />
på samme måde som nu ham, og som hun havde omskabt. Men ved hans kys havde<br />
hun fået sin menneskeskikkelse igen; og når han ville være hende tro og tage hende<br />
til ægte, så kunne hun nok frelse dem begge to fra heksens vold.<br />
Kongesønnen var aldeles indtaget i den dejlige prinsesse, og han ville da gerne<br />
gøre, hvad det skulle være, for at hun skulle komme til at blive hans. Så sagde hun<br />
til ham: "Når nu heksen kommer hjem, så skal du bede hende om, at hun vil opfylde<br />
et ønske for dig, da du nu så godt har udrettet alt, hvad hun har forlangt. Og når hun<br />
så siger ja til det, så skal du ligeud bede hende om den prinsesse, hun har i gårde,<br />
og som nu flyver omkring som en hvid <strong>due</strong>. Men nu må du først tage en rød silketråd<br />
og binde om min lillefinger, for at du altid kan kende mig igen, hvordan hun så end<br />
skaber mig om."<br />
Kongesønnen fik da i en fart en rød silketråd bundet om den lille <strong>hvide</strong> finger; i<br />
det samme var prinsessen en <strong>due</strong> igen og fløj bort; og straks efter kom den gamle<br />
heks hjem med sit dejtrug på nakken. "Nåh, det må jeg sige," sagde hun, "du er flink<br />
til dit arbejde. Og det er nok ellers noget, sådanne prinsehænder ikke er vant til." Så<br />
siger kongesønnen: "Siden I er så godt fornøjet med mit arbejde, så vil I vel også gøre<br />
mig en lille tjeneste og give mig noget, som jeg har fået lyst til?" - "Åh, ja såmænd,"<br />
siger kællingen, "hvad er det, du vil have?" - "Jeg vil have den prinsesse, der er her<br />
i gårde, og som er forvandlet til en hvid <strong>due</strong>," siger kongesønnen. "Åh, sikken snak!"<br />
siger heksen, "hvordan falder det dig ind, at her skulle være prinsesser, der flyver om<br />
som <strong>hvide</strong> <strong>due</strong>r! Men vil du have en prinsesse, så kan du få én, sådan som vi har dem<br />
her." Og så kommer hun slæbende med et lille gråt, loddent æsel med lange ører. "Vil<br />
du have det?" siger kællingen - "anden prinsesse kan du ikke få."<br />
Kongesønnen brugte sine øjne, og han så den røde silketråd om æslets ene hov,<br />
og så sagde han: "Ja, lad mig bare få det!" - "Åh, hvad vil du dog med det?" siger<br />
heksen. "Jeg vil ride på det," siger prinsen. "Ja, gør du kun det!" svarer heksen; men i<br />
det samme trækker hun bort med æslet. "Hvor blev mit æsel af?" siger prinsen, "det er
Side 4<br />
mit, og jeg vil have det." - "Ja, vist!" siger kællingen, og så kommer hun igen slæbende<br />
med en gammel rynket, tandløs kælling, der rystede på hænderne. "Anden prinsesse<br />
kan du ikke få," siger hun, "vil du have hende?" - "Ja, jeg vil!" sagde prinsen, for han<br />
så sin røde silketråd om kællingens finger.<br />
Da blev heksen så lynende gal, at hun for omkring og slog alting i stykker, hvad hun<br />
kunne få fat på, så potteskårene røg om ørene på dem, på prinsen og prinsessen, som<br />
nu stod der i sin egen dejlige skikkelse.<br />
Så skulle de da have bryllup; for heksen måtte holde, hvad hun havde lovet; så han<br />
måtte jo have prinsessen, uanset hvad hun så siden fandt på. Så siger prinsessen til<br />
ham: "Ved bryllupsbordet må du spise, hvad du vil; men du må ikke drikke noget som<br />
helst; for gør du det, så glemmer du mig." Men på bryllupsdagen så havde prinsen<br />
allerede glemt dette, og han rakte hånden ud og tog et bæger vin. Prinsessen passede<br />
dog på og gav ham et puf med albuen, så vinen fløj hen over dugen. Da for heksen<br />
op og slog om sig til kander og fade, så skårene røg dem om ørene, ligesom da hun<br />
blev narret første gang.<br />
Så blev de da ført til brudekammeret, og døren blev lukket. Så siger prinsessen: "Nu<br />
har heksen holdt, hvad hun har lovet; nu gør hun ikke mere godt med sin gode vilje;<br />
så nu må vi flygte lige straks. Jeg lægger to stykker brænde i sengen, som skal svare<br />
i stedet for os, når heksen taler til os. Du må nu tage den urtepotte og det glas vand,<br />
der står i vin<strong>due</strong>t, og så må vi straks liste os ud og se til at komme afsted."<br />
Som sagt, så gjort. De skyndte sig afsted ud i den mørke nat, og prinsessen førte<br />
an, for hun vidste vejen; den havde hun udspejdet, mens hun fløj rundt i <strong>due</strong>ham. Ved<br />
midnat kom heksen til brudekammerdøren og kaldte derind; og de to stykker brænde<br />
svarede, så hun troede, de var der. Så gik hun igen. Før det blev lyst var heksen atter<br />
ved døren og kaldte på dem; og brændestykkerne svarede igen for dem. Så tænkte<br />
hun da, at hun havde dem; og når solen stod op, så var brudenatten forbi: hun havde<br />
da holdt sit løfte, og kunne så rette sin vrede mod dem og hævne sig på dem begge<br />
to. Ved den første solstråle brød heksen da ind i kammeret; men der fandt hun ingen<br />
prins og prinsesse: ikke andet end de to stykker brænde, der lå i sengen og gloede<br />
uden at mæle et ord. Dem slog hun i gulvet, så de splintredes i tusinde stumper, og<br />
så for hun afsted efter de flygtende.<br />
Ved den første solstråle siger prinsessen til prinsen: "Se dig om, ser du noget bag<br />
ved os?" - "Ja, jeg ser en mørk sky langt borte," siger han. "Kast så urtepotten bagud<br />
over dit hoved!" siger prinsessen. Og da det var gjort, blev der en stor, tyk skov bag<br />
ved dem. Da heksen kom til skoven, kunne hun ikke komme igennem den, før hun kom<br />
hjem og fik hentet sin økse, at hugge sig igennem med.<br />
Lidt efter siger prinsessen igen til prinsen: "Se dig om, ser du noget bag ved os?"<br />
- "Ja," siger prinsen, "der er den store, sorte sky igen." - "Kast så vandglasset bag over<br />
dit hoved!" siger prinsessen. Og da han gjorde det, blev der en stor sø bag ved dem.<br />
<strong>Den</strong> kunne heksen ikke komme over, før hun kom hjem og fik hentet sit dejtrug.<br />
Imidlertid var de flygtende kommet til det slot, hvor prinsen havde hjemme. De<br />
klatrede op over havemuren, løb tværs igennem haven og smuttede ind ad et åbent<br />
vin<strong>due</strong>. Da var heksen lige bag efter dem. Men prinsessen satte sig i vin<strong>due</strong>t og pustede<br />
ned på heksen: hundrede <strong>hvide</strong> <strong>due</strong>r fløj ud af hendes mund, og de susede og flagrede<br />
om hovedet på heksen, så hun blev så gal, at hun fløj i flint; og der står hun endnu som<br />
en stor flintesten uden for vin<strong>due</strong>t.<br />
Men på slottet blev der stor glæde over prinsen og hans brud. Og hans to ældre<br />
brødre kom og faldt på knæ for ham og bad om forladelse for, hvad de havde gjort
Side 5<br />
imod ham. Han alene skulle nu arve riget og regeringen, og de ville være hans tro<br />
undersåtter.