9 Geodætiske kurver og Gauss-krumning
9 Geodætiske kurver og Gauss-krumning
9 Geodætiske kurver og Gauss-krumning
You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
9 <strong>Geodætiske</strong> <strong>kurver</strong> <strong>og</strong> <strong>Gauss</strong>-<strong>krumning</strong><br />
9.1 <strong>Geodætiske</strong> <strong>kurver</strong><br />
En ret linie i planen fra punktet p til punktet q har den egenskab at enhver anden<br />
kurve fra p til q har kurvelængde som er mindst |p − q|.<br />
Et stykke af en storcirkel på S 2 er en “ret linie” eller en “geodæt”. Hvis p <strong>og</strong> q er<br />
to punkter på S 2 , så er der mindst to storcirkelbuer som forbinder p <strong>og</strong> q. Vi ønsker<br />
at kalde dem alle for geodæter. Ligeledes vil vi kalde <strong>kurver</strong>ne, som starter i p <strong>og</strong><br />
gennemløber storcirklen der indeholder de to punkter N gange <strong>og</strong> derefter følger<br />
storcirklen til q, for en geodætisk kurve.<br />
Hvis p = −q er der netop to storcirkelbuer der forbinder p <strong>og</strong> q. Lad γ0 være<br />
den korteste <strong>og</strong> γ1 den anden. Man kan vise, at længden L(γ0) er minimum for<br />
buelængde blandt alle <strong>kurver</strong> som forbinder p <strong>og</strong> q. For L(γ1) er situationen mere<br />
kompliceret. Der findes <strong>kurver</strong> σ som forbinder p <strong>og</strong> q med L(σ) < L(γ1) <strong>og</strong> der<br />
findes <strong>kurver</strong> med L(σ) > L(γ1): γ1 er en ekstremalkurve blandt <strong>kurver</strong> mellem p <strong>og</strong><br />
q m.h.t. buelængde, men hverken et minimum eller et maksimum. Dette motiverer<br />
nedenstående definition af geodætiske <strong>kurver</strong> på en regulær flade.<br />
En kurve γ : [a, b] → S kaldes differentiabel hvis den kan udvides til en differentiabel<br />
kurve på et åbent interval (a − δ, b + δ) som indeholder [a, b].<br />
En variation af γ, eller en familie af <strong>kurver</strong> som indeholder γ, er en differentiabel<br />
funktion<br />
som opfylder<br />
ˆγ : (−ε, ε) × (a − δ, b + δ) → S<br />
(i) ˆγ(0, t) = γ(t) for t ∈ [a, b], <strong>og</strong><br />
(ii) ˆγ(ϑ, a) = γ(a) <strong>og</strong> ˆγ(ϑ, b) = γ(b) for alle ϑ ∈ (ε, ε).<br />
Man skriver ofte γϑ(t) = ˆγ(ϑ, t). Vi husker at længden af γϑ er givet ved<br />
L(γϑ) =<br />
b<br />
a<br />
|γ ′ ϑ(t)| dt, hvor γ ′ ϑ = d<br />
dt γϑ.<br />
Vi vil i første omgang kun betragte <strong>kurver</strong> γ(t) som forløber indenfor en kortomegn<br />
x(U) ⊂ S. Så vil variationerne ˆγ(ϑ, t) <strong>og</strong>så forløbe i x(U) når blot ε er<br />
tilstrækkelig lille.<br />
Definition 9.1. En differentiabel kurve γ : [a, b] → S, som forløber i en kortomgen,<br />
kaldes en geodæt, hvis<br />
for alle variationer γϑ.<br />
d<br />
dϑ L(γϑ)<br />
<br />
<br />
ϑ=0<br />
= 0 <strong>og</strong> |γ ′ (t)| = c > 0 (1)<br />
Denne definition udtrykker at længden af γ er ekstremal blandt små variationer<br />
af γ, men ikke at længden af γ er minimal blandt alle <strong>kurver</strong> som forbinder γ(a)<br />
med γ(b). Bemærk, at vi i definition 9.1 ikke forudsætter, at γ er parametriseret ved<br />
1
uelængde, men blot at γ ′ (t) har konstant længde c > 0. Kurven α(s) = γ(s/c) er<br />
den tilsvarende kurve, som er parametriseret ved buelængde.<br />
Vi antager nu at hele familien γϑ er indeholdt i et kort (U, x). Lad<br />
ˆγ(ϑ, t) = x(û(ϑ, t), ˆv(ϑ, t)),<br />
<strong>og</strong> sæt (u(t), v(t)) = (û(0, t), ˆv(0, t)), så at γ(t) = x(u(t), v(t)). Det viser sig at<br />
betingelsen i Definition 9.1 er ækvivalent til at (u(t), v(t)) opfylder en 2. ordens<br />
differentialligning. Vi bestemmer denne differentialligning i Sætning 9.3 nedenfor.<br />
Lad<br />
R(ϑ, t) = |γ ′ ϑ(t)| 2 = E<br />
<br />
∂û<br />
2 ∂t<br />
+ 2F ∂û ∂ˆv<br />
+ G<br />
∂t ∂t<br />
<br />
∂ˆv<br />
2 ,<br />
∂t<br />
hvor E, F <strong>og</strong> G er koefficienterne i første fundamentalform, <strong>og</strong> E = E(û(ϑ, t), ˆv(ϑ, t))<br />
etc. Så har vi<br />
∂R<br />
∂ϑ =<br />
<br />
∂û<br />
2 ∂û ∂ˆv<br />
<br />
∂ˆv<br />
2 ∂û<br />
Eu + 2Fu + Gu<br />
∂t ∂t ∂t ∂t ∂ϑ<br />
<br />
∂û<br />
2 ∂û ∂ˆv<br />
<br />
∂ˆv<br />
2 ∂ˆv<br />
+ Ev + 2Fv + Gv<br />
∂t ∂t ∂t ∂t ∂ϑ<br />
<br />
+ 2 E ∂û ∂ˆv<br />
2 ∂ û<br />
<br />
+ F + 2 F<br />
∂t ∂t ∂ϑ∂t ∂û<br />
2 ∂ ˆv<br />
+ G∂ˆv<br />
∂t ∂t ∂ϑ∂t .<br />
(2)<br />
Da<br />
har vi<br />
∂<br />
∂ϑ L(γϑ)<br />
<br />
<br />
ϑ=0<br />
L(γϑ) =<br />
= 1<br />
2<br />
b<br />
a<br />
b<br />
a<br />
R(ϑ, t) dt,<br />
−1 ∂R<br />
R(0, t) · (0, t) dt (3)<br />
∂ϑ<br />
Nu ant<strong>og</strong> vi i definition 9.1, at |γ ′ (t)| = c (men ikke tilsvarende for γϑ) <strong>og</strong> derfor, at<br />
R(0, t) = c 2 for alle t. Partiel integration giver<br />
b<br />
a<br />
<br />
E ∂û ∂ˆv<br />
2 ∂ û<br />
+ F<br />
∂t ∂t ∂t∂ϑ dt<br />
b<br />
d<br />
<br />
= − E<br />
dt<br />
∂û ∂ˆv<br />
<br />
+ F<br />
∂t ∂t<br />
a<br />
· ∂û<br />
<br />
dt + E<br />
∂ϑ ∂û<br />
∂t<br />
+ F ∂ˆv<br />
∂t<br />
<br />
∂û<br />
b .<br />
∂ϑ t=a<br />
Sidste led er 0, da både û(ϑ, a) <strong>og</strong> û(ϑ, b) er konstante. Vi indsætter (2) i (3) <strong>og</strong> får<br />
∂<br />
∂ϑ L(γϑ)<br />
<br />
<br />
=<br />
ϑ=0<br />
1<br />
b <br />
P<br />
c<br />
∂û ∂ˆv<br />
<br />
(0, t) + Q (0, t) dt. (4)<br />
∂ϑ ∂ϑ<br />
Her er<br />
P (t) = 1<br />
<br />
Euu 2<br />
′2 + 2Fuu ′ v ′ + Guv ′2 − ∂<br />
Q(t) = 1<br />
2<br />
a<br />
∂t<br />
Evu ′2 + 2Fvu ′ v ′ + Gvv ′2 − ∂<br />
∂t<br />
<strong>og</strong> Eu = Eu(u(t), v(t)) etc., u ′ (t) = du<br />
dt (t) <strong>og</strong> v′ (t) = dv<br />
dt (t).<br />
2<br />
Eu ′ + F v ′ ,<br />
F u ′ + Gv ′ ,<br />
(5)
Lemma 9.2. Hvis integralet i (4) er nul for enhver variation γϑ af γ, så er P = 0<br />
<strong>og</strong> Q = 0.<br />
Bevis. Antag modsætningsvist at P (t0) = 0, lad os sige P (t0) > 0. Så er P (t) ><br />
1<br />
2 P (t0) for t tæt ved t0, lad os sige for t ∈ (t0 −δ, t0 +δ). Vælg en funktion ϕ: [a, b] →<br />
R med ϕ(t0) = 1 <strong>og</strong> ϕ(0) = 0 hvis |t − t0| ≥ δ. Vi betragter variationen<br />
Integraludtrykket (4) bliver<br />
b<br />
a<br />
û(ϑ, t) = u(t) + ϑϕ(t),<br />
ˆv(ϑ, t) = v(t).<br />
P (t)ϕ(t) dt ≥ 1P<br />
(t0) 2<br />
t0+δ<br />
t0−δ<br />
i modstrid med antagelsen. Tilsvarende vises at Q = 0.<br />
ϕ(t) dt > 0<br />
Sætning 9.3. Kurven γ(t) = x(u(t), v(t)) er en geodæt, hvis <strong>og</strong> kun hvis γ(t) ikke<br />
er konstant <strong>og</strong> (u(t), v(t)) opfylder differentialligningerne<br />
d<br />
dt<br />
d<br />
dt<br />
′ ′<br />
Eu + F v = 1<br />
<br />
Euu 2<br />
′2 + 2Fuu ′ v ′ + Guv ′2 ,<br />
′ ′<br />
F u + Gv = 1<br />
<br />
Evu 2<br />
′2 + 2Fvu ′ v ′ + Gvv ′2 .<br />
Bevis. Differentialligningerne (6) udtrykker, at P (t) = 0 <strong>og</strong> Q(t) = 0, så de gælder<br />
for en geodæt. Hvis på den anden side (6) er opfyldt, så skal vi se i beviset for<br />
sætning 9.4 nedenfor, at 〈γ ′′ (t), γ ′ (t)〉 = 0. Det følger, at<br />
d<br />
dt 〈γ′ (t), γ ′ (t)〉 = 0<br />
<strong>og</strong> derfor at |γ ′ (t)| = c for alle t. Vi må have c > 0, da vi har forudsat, at γ(t) ikke<br />
er den konstante kurve. Det følger fra (3) <strong>og</strong> (4), at (1) er opfyldt.<br />
Sætning 9.4. Lad γ være en (ikke konstant) kurve i x(U) ⊂ S. Så er γ en geodæt,<br />
hvis <strong>og</strong> kun hvis γ ′′ (t) er ort<strong>og</strong>onal til Tγ(t)S for alle t.<br />
Bevis. Inden for et kort (U, x) er γ(t) = x(u(t), v(t)), <strong>og</strong> γ ′ = u ′ xu + v ′ xv. Derfor<br />
er γ ′′ (t) ⊥ Tγ(t)S præcis hvis<br />
<br />
d<br />
dt (u′ xu + v ′ <br />
<br />
d<br />
xv), xu = 0, <strong>og</strong><br />
dt (u′ xu + v ′ <br />
xv), xv = 0.<br />
Men<br />
<br />
d<br />
dt (u′ xu + v ′ <br />
xv), xu = d<br />
<br />
u<br />
dt<br />
′ xu + v ′ <br />
xv, xu − u ′ xu + v ′ xv, d<br />
dt xu<br />
<br />
= d ′ ′ ′<br />
u E + v F − u xu + v<br />
dt<br />
′ xv, u ′ xuu + v ′ <br />
xuv<br />
= d <br />
′ ′<br />
u E + v F<br />
dt<br />
− u ′2 〈xu, xuu〉 + u ′ v ′ 〈xu, xuv〉 + 〈xv, xuu〉 + v ′2 〈xv, xuv〉 <br />
′ ′ 1<br />
u E + v F − Euu 2<br />
′2 + 2Fuu ′ v ′ + Guv ′2 ,<br />
= d<br />
dt<br />
3<br />
(6)
hvor det sidste lighedstegn fås ved at anvende ligningerne (2) fra do Carmo, side 232.<br />
Tilsvarende udregnes<br />
<br />
d ′<br />
u xu + v<br />
dt<br />
′ <br />
xv , xv = d ′ ′<br />
F u + Gv<br />
dt<br />
− 1<br />
<br />
Evu 2<br />
′2 + 2Fvu ′ v ′ + Gvv ′2 .<br />
Hvis på den anden side γ ′′ (t) ⊥ Tγ(t)S, så er specielt 〈γ ′′ (t), γ ′ (t)〉 = 0, <strong>og</strong> det følger,<br />
at |γ ′ (t)| er konstant.<br />
Differentialligningerne i Sætning 9.3 kan omskrives til<br />
ved at udføre differentiationerne<br />
Eu ′′ + F v ′′ + 1<br />
2Euu ′2 + Evu ′ v ′ + (Fv − 1<br />
2Gu)v ′2 = 0<br />
F u ′′ + Gv ′′ + (Fu − 1<br />
2Ev)u ′2 + Guu ′ v ′ + 1<br />
2Gvv ′2 = 0<br />
d ′ ′<br />
Eu + F v<br />
dt<br />
<br />
<strong>og</strong><br />
d ′ ′<br />
Gu + F v<br />
dt<br />
.<br />
Vi kan nu omskrive (7) ved at indføre Christoffel-symbolerne fra (2) i do Carmo,<br />
side 232. Dette giver (i matrixform)<br />
<br />
′′<br />
E F u<br />
F G v ′′<br />
<br />
1 Γ11 + u ′2 <br />
1 Γ12 + 2 u ′ v ′ <br />
1 Γ22 + v ′2<br />
<br />
= 0<br />
Γ 2 11<br />
<strong>og</strong> vi kan multiplicere med den inverse matrix <strong>og</strong> får følgende korollar.<br />
Korollar 9.5. Kurven γ(t) = x(u(t), v(t)) er en geodæt, hvis <strong>og</strong> kun hvis (u, v)<br />
opfylder differentialligningerne<br />
u ′′ + Γ 1 11u ′2 + 2Γ 1 12u ′ v ′ + Γ 1 22v ′2 = 0, <strong>og</strong> v ′′ + Γ 2 11u ′2 + 2Γ 2 12u ′ v ′ + Γ 2 22v ′2 = 0.<br />
Sætning 9.6. Lad p ∈ S <strong>og</strong> w ∈ TpS med |w| > 0. Så findes et ε > 0 <strong>og</strong> en entydig<br />
bestemt geodæt γ : (−ε, ε) → S med γ(0) = p <strong>og</strong> γ ′ (0) = w.<br />
Bevis. Det følger fra Sætning 3.3 i Noter til Geometri 1, at differentialligningerne<br />
fra Korollar 9.5 har netop én løsning (u(t), v(t)) defineret i et lille interval (−ε, ε)<br />
<strong>og</strong> således at<br />
Γ 2 12<br />
Γ 2 22<br />
(u(0), v(0)) = x −1 (p) <strong>og</strong> u ′ (0)xu + v ′ (0)xv = w.<br />
Dette giver den entydigt bestemte geodæt γ(t) = x(u(t), v(t)) for |t| < ε. Thi γ<br />
opfylder (6) <strong>og</strong> |γ ′ (t)| = |w|, da |γ ′ (t)| er konstant <strong>og</strong> |γ ′ (0)| = |w|.<br />
Vi husker fra §3–2 af do Carmo, at hvis α er en kurve i S som er parametriseret<br />
ved buelængde (|α ′ (s)| = 1), så er dens normal<strong>krumning</strong> kn(s) projektionen af<br />
α ′′ (s) = k(s)n(s) på N(s) = N(α(s)), hvor N : S → S 2 er en <strong>Gauss</strong>-afbildning:<br />
kn(s) = 〈α ′′ (s), N(s)〉 = IIα(s)(α ′ (s)).<br />
Vi kan <strong>og</strong>så projicere α ′′ (s) på Tα(s)S. I Tα(s)S kan vi bruge {α ′ (s), N(s) ∧ α ′ (s)}<br />
som ortonormalbasis. Da 〈α ′′ (s), α ′ (s)〉 = 0, er projektionen af α ′′ (s) på Tα(s)S proportional<br />
med N(s) ∧ α ′ (s).<br />
4<br />
(7)
Definition 9.7. Den geodætiske <strong>krumning</strong> af α(s) er<br />
kg(s) = 〈α ′′ (s), N(s) ∧ α ′ (s)〉α(s).<br />
Da α ′′ (s) ligger i planen udspændt af N(s) <strong>og</strong> N(s) ∧ α ′ (s), <strong>og</strong> da kn(s) <strong>og</strong> kg(s)<br />
er projektionerne på de to akser, giver Pythagoras,<br />
k(s) 2 = kn(s) 2 + kg(s) 2 . (8)<br />
Bemærk at α er en geodæt præcis hvis kg = 0, <strong>og</strong> at <strong>krumning</strong>en k(s) = |α ′′ (s)| i<br />
dette tilfælde er den numeriske værdi af kn(s). Thi kg(s) = 0 medfører, at α ′′ (s) er<br />
ort<strong>og</strong>onal på tangentplanen.<br />
Det er ikke umiddelbart oplagt fra definition 9.1, at hvis γ : [a, b] → S er en<br />
geodæt, så gælder det samme for restriktionen af γ til ethvert delinterval af [a, b].<br />
Men dette følger fra ovenstående, som viser:<br />
α(s) er en geodæt parametriseret ved buelængde, hvis <strong>og</strong> kun hvis kg(s) = 0. (9)<br />
Vi afslutter med at nævne et par sætninger om geodætiske <strong>kurver</strong>, som vi d<strong>og</strong> ikke<br />
skal bevise. Det første resultat fortæller, at geodæter er lokalt længdeminimaliserende,<br />
dvs.<br />
Sætning 9.8. Lad p ∈ S. Der findes en omegn U ′ af p, <strong>og</strong> som har følgende egenskab.<br />
Lad γ : [a, b] → U ′ være en geodæt med γ(a) = p, <strong>og</strong> lad β : [a, t0] → S være<br />
en kurve med β(a) = γ(a) <strong>og</strong> β(t0) = γ(t0). Så er<br />
t0<br />
a<br />
|γ ′ (t)| dt ≤<br />
t0<br />
a<br />
|β ′ (t)| dt.<br />
(Bevis kan findes i do Carmo, side 293).<br />
En delmængde W ⊆ S kaldes geodætisk konveks, hvis to vilkårlige punkter<br />
p, q ∈ W kan forbindes med en (minimal) geodætisk kurve.<br />
Sætning 9.9. Lad p ∈ S, <strong>og</strong> lad U ′ være en vilkårlig omegn af p. Så findes en<br />
geodætisk konveks omegn W med p ∈ W ⊆ U ′ .<br />
(Bevis kan findes i do Carmo, side 305).<br />
Hidtil har vi kun betragtet geodætiske <strong>kurver</strong> lokalt, men vi kan bruge (9) til at<br />
udvide begrebet.<br />
Definition 9.10. En kurve γ : [a, b] → S kaldes en geodæt hvis |γ ′ (t)| = c > 0 for<br />
alle t, <strong>og</strong> hvis den geodætiske <strong>krumning</strong> af den reparametriserede kurve γ( s)<br />
er nul<br />
c<br />
for alle s ∈ [ac, bc].<br />
Sætning 9.6 fortæller os, at geodæter eksisterer for t i et lille interval (−ε, ε).<br />
Dette motiverer følgende definition.<br />
En flade S kaldes komplet, hvis der for ethvert p ∈ S gælder, at en geodæt<br />
γ : [0, ε) → S med γ(0) = p kan udvides til en geodæt γ : R → S.<br />
Sætning 9.11 (Hopf-Rinow). Lad S være en komplet sammenhængende flade. Til<br />
to vilkårlige punkter p, q ∈ S findes der en minimal geodæt, som forbinder dem.<br />
(Bevis kan findes i do Carmo, side 333–334).<br />
Endelig bemærker vi, at enhver kompakt flade er komplet.<br />
5
9.2 <strong>Gauss</strong>-<strong>krumning</strong> via geodætiske trekanter<br />
Denne paragraf indeholder et nyt bevis for, at <strong>Gauss</strong>-<strong>krumning</strong>en kun afhænger af<br />
første fundamentalform. Vi vil betragte geodætiske trekanter indeholdt i en orienteret<br />
flade S. Hovedresultatet er følgende formel for <strong>Gauss</strong>-<strong>krumning</strong>en:<br />
K(p) = lim<br />
T →p<br />
1<br />
Area(T ) (ψ0 + ψ1 + ψ2 − π), (10)<br />
hvor T gennemløber geodætiske trekanter, som indeholder punktet p, <strong>og</strong> hvor ψ0,<br />
ψ1 <strong>og</strong> ψ2 er de indre vinkler. Da både areal <strong>og</strong> vinkler kan beregnes fra første fundamentalform,<br />
giver (10) et nyt <strong>og</strong> mere konkret bevis for Theorema Egregium.<br />
I resten af denne paragraf er S en orienteret flade <strong>og</strong> N : S → S 2 er den tilhørende<br />
<strong>Gauss</strong>-afbildning.<br />
Vi skal udelukkende betragte kort (U, x) på S med den egenskab, at første fundamentalform<br />
er på formen<br />
Ip(u ′ xu + v ′ xv) = Eu ′2 + Gv ′2 ,<br />
dvs. kort, hvor F = 0. For sådanne kort er e1 = xu/|xu| <strong>og</strong> e2 = xv/|xv| en<br />
ortonormalbasis for TpS. Vi kalder dem ort<strong>og</strong>onale kort. Man kan vise, at ethvert<br />
p ∈ S er indeholdt i et ort<strong>og</strong>onalt kort.<br />
Lad α(s) = x(u(s), v(s)) være en kurve på S indeholdt i U ′ = x(U) <strong>og</strong> parametriseret<br />
ved buelængde. Så er<br />
α ′ (s) = u ′ (s)xu + v ′ (s)xv = a(s)e1 + b(s)e2<br />
af længde 1. Da e1 = xu/|xu| <strong>og</strong> e2 = xv/|xv| er en ortonormalbasis, er<br />
Lemma 9.12. Kurven<br />
opfylder<br />
ϕ(s) = ϕ0 +<br />
a(s) 2 + b(s) 2 = 1.<br />
s<br />
(a(s)b ′ (s) − b(s)a ′ (s)) ds<br />
s0<br />
cos ϕ(s) = a(s) <strong>og</strong> sin ϕ(s) = b(s)<br />
såfremt cos ϕ0 = a(s0) <strong>og</strong> sin ϕ(s0) = b(s0).<br />
Bevis. Vi skal godtgøre, at<br />
(11)<br />
e iϕ(s) = a(s) + ib(s). (12)<br />
Vi differentierer ligning (12) <strong>og</strong> multiplicerer resultatet med e −iϕ(s) ; det giver<br />
iϕ ′ (s) = (a ′ (s) + ib ′ (s))(a(s) − ib(s))<br />
= i(b ′ (s)a(s) − a ′ (s)b(s)) + (a ′ (s)a(s) + b ′ (s)b(s))<br />
= i(b ′ (s)a(s) − a ′ (s)b(s)).<br />
6
Thi ved differentiation af ligningen a(s) 2 + b(s) 2 = 1 ses, at a ′ (s)a(s) + b ′ (s)b(s) = 0.<br />
Det følger, at<br />
ϕ(s) = ϕ0 +<br />
s<br />
(ab ′ − a ′ b) ds.<br />
Omvendt, lad ϕ være defineret ved ovenstående integral med ϕ0 valgt, så at<br />
Så giver ovenstående udregninger, at<br />
s0<br />
a(s0) = cos ϕ0 <strong>og</strong> b(s0) = sin ϕ0.<br />
d<br />
ds eiϕ(s) = a ′ (s) + ib ′ (s)<br />
<strong>og</strong> dermed e iϕ(s) = a(s) + ib(s) + c0, hvor c0 er en konstant. Sæt s = s0 for at se, at<br />
c0 = 0.<br />
Funktionen ϕ(s) kaldes vinkelvariationen for kurven α(s). Den måler vinklen<br />
mellem e1 = xu/|xu| <strong>og</strong> α ′ (s) i tangentrummet Tα(s)S. Bemærk d<strong>og</strong>, at selvom<br />
0 ≤ ϕ0 ≤ π, så behøver ϕ(s) ikke at ligge i dette interval: ϕ(s) måler vinklen mellem<br />
e1 <strong>og</strong> α ′ (s) op til et helt multiplum af 2π.<br />
I §9.1 indførte vi den geodætiske <strong>krumning</strong> kg for en kurve α, <strong>og</strong> så at kg(s) = 0<br />
for en geodætisk kurve, som er parametriseret ved buelængde.<br />
Lemma 9.13. I et orienteret ort<strong>og</strong>onalt kort er den geodætiske <strong>krumning</strong> for kurven<br />
α(s) = x(u(s), v(s)) givet ved formlen<br />
kg(s) =<br />
1<br />
2 √ EG<br />
<br />
Gu<br />
dv<br />
ds<br />
− Ev<br />
du<br />
<br />
+<br />
ds<br />
dϕ<br />
ds ,<br />
hvor E(s) = E(u(s), v(s)) <strong>og</strong> G(s) = G(u(s), v(s)), <strong>og</strong> hvor ϕ er vinkelvariationen<br />
af α.<br />
Bevis. Den geodætiske <strong>krumning</strong> langs α er givet ved<br />
kg(s) = 〈α ′′ (s), N(s) ∧ α ′ (s)〉,<br />
hvor N(s) = N(α(s)). Lad ei(s) = ei(u(s), v(s)) for i = 1, 2, hvor som ovenfor<br />
Som i lemma 9.12 har vi<br />
<strong>og</strong> derfor<br />
e1 = xu<br />
√E , e2 = xv<br />
√G .<br />
α ′ (s) = cos ϕ(s) e1(s) + sin ϕ(s) e2(s),<br />
α ′′ (s) = −ϕ ′ sin ϕ e1 + ϕ ′ cos ϕ e2 + cos ϕ e ′ 1 + sin ϕ e ′ 2<br />
Da (U, x) er et orienteret kort, er e1 ∧ e2 = N, <strong>og</strong> dermed er N ∧ e1 = e2 <strong>og</strong><br />
N ∧ e2 = −e1, så<br />
N(s) ∧ α ′ (s) = cos ϕ e2 − sin ϕ e1.<br />
7
Da {e1, e2} er en ortonormalbasis ses ved differentiation af 〈ei, ej〉 = δij, at<br />
En lille udregning giver så<br />
〈e ′ 1, e1〉 = 0, 〈e ′ 2, e2〉 = 0, 〈e ′ 1, e2〉 + 〈e1, e ′ 2〉 = 0.<br />
〈α ′′ (s), N(s) ∧ α ′ (s)〉 = ϕ ′ (s) + 〈e ′ 1(s), e2(s)〉.<br />
På den anden side er<br />
〈e ′ <br />
d<br />
1(s), e2(s)〉 =<br />
ds e1(u(s),<br />
<br />
v(s)), e2(s) = 〈u ′ e1u + v ′ e1v, e2〉<br />
= 1<br />
<br />
Gu<br />
√ v<br />
2 EG ′ − Ev<br />
√ u<br />
EG ′<br />
<br />
.<br />
Det sidste lighedstegn bruger, at F = 0 <strong>og</strong> differentiation af 〈xu, xv〉 = 0 m.h.t. u,<br />
som giver, at<br />
Det følger, at<br />
Tilsvarende vises<br />
〈xuu, xv〉 = −〈xu, xvu〉 = −〈xu, xuv〉 = − 1<br />
2 Ev.<br />
〈e1u, e2〉 =<br />
<br />
xu<br />
√E ,<br />
u<br />
xv<br />
<br />
√G<br />
〈e1v, e2〉 = 1 Gu<br />
√ .<br />
2 EG<br />
Dette godtgør formlen, <strong>og</strong> beviset er færdigt.<br />
En simpel lukket kurve i S er en kontinuert kurve<br />
γ : [a, b] → S<br />
= − 1 Ev<br />
√ .<br />
2 EG<br />
med γ(a) = γ(b) <strong>og</strong> således, at restriktionen af γ til det halvåbne interval [a, b) er<br />
injektiv.<br />
En simpel lukket kurve kaldes stykkevist differentiabel, hvis der er en inddeling<br />
a = s0 < s1 < · · · < sk+1 = b<br />
således, at restriktionen γi af γ til intervallet [si, si+1] er differentiabel. Vi antager<br />
endvidere, at γi er parametriseret ved buelængde således, at |γ ′ i(s)| = 1.<br />
Vi minder om, at en basis {v1, v2} i TpS kaldes positiv, såfremt (v1∧v2)/|v1∧v2| =<br />
N(p) <strong>og</strong> negativ, hvis (v1 ∧ v2)/|v1 ∧ v2| = −N(p).<br />
Definition 9.14. Den orienterede vinkel mellem to vektorer v1, v2 ∈ TpS er tallet<br />
−π < ϑ < π bestemt ved<br />
(i) cos ϑ = 〈v1, v2〉/(|v1| |v2|), <strong>og</strong><br />
(ii) ϑ > 0, hvis <strong>og</strong> kun hvis {v1, v2} er en positiv basis.<br />
Den orienterede vinkel vil blive betegnet med ∡(v1, v2).<br />
8
Lad os betragte en trekant T ⊆ S, som er indeholdt i kortområdet U ′ = x(U).<br />
Det betyder, at randkurven γ er en simpel lukket kurve, som er stykkevist differentiabel<br />
med<br />
a = s0 < s1 < s2 < s3 = b.<br />
Hjørnerne af T er A0 = γ(s0) = γ(s3), A1 = γ(s1) <strong>og</strong> A2 = γ(s2).<br />
De eksterne vinkler ϑ0, ϑ1 <strong>og</strong> ϑ2 for T defineres som de orienterede vinkler mellem<br />
γ ′ i−1(si) <strong>og</strong> γ ′ i(si):<br />
ϑi = ∡(γ ′ i−1(si), γ ′ i(si)), i = 1, 2, 3, ϑ3 = ϑ0. (13)<br />
Det bemærkes, at ϑi skifter fortegn, hvis gennemløbsretningen for γ vendes: f.eks.<br />
∡(γ ′ 0(s1), γ ′ 1(s1)) = −∡(−γ ′ 1(s1), −γ ′ 0(s1))<br />
fordi {γ ′ 0(s1), γ ′ 1(s1)} <strong>og</strong> {−γ ′ 1(s1), −γ ′ 0(s1)} har modsatte orienteringer.<br />
Lad ni(s) ∈ Tγi(s)S være en vinkelret på γ ′ i(s) <strong>og</strong> pegende ind i trekanten T .<br />
Vi kalder γ positivt orienteret, hvis {γ ′ i(s), ni(s)} er en positivt basis for Tγi(s)S for<br />
si ≤ s < si+1 <strong>og</strong> i = 0, 1, 2. Lad ϕi(s) være vinkelvariationen for γi(s),<br />
hvor γ ′ i(s) = ai(s)e1 + bi(s)e2.<br />
ϕi(s) = ∡(e1, γ ′ i(si)) +<br />
s<br />
(a ′ ibi − aib ′ i) ds,<br />
Definition 9.15. Den totale vinkelvariation for γ er tallet<br />
Θ(γ) =<br />
si<br />
2<br />
(ϕi(si+1) − ϕi(si)) +<br />
i=0<br />
2<br />
ϑi.<br />
Lemma 9.16. Den totale vinkelvariation Θ(γ) er et helt multiplum af 2π.<br />
Bevis. For si ≤ s < si+1 har γ ′ i(s) koordinaterne (cos ϕi(s), sin ϕi(s)) i basen {e1, e2}.<br />
Ved at gå en tur rundt i trekanten, ser vi, at<br />
(cos ϕ0(s0), sin ϕ0(s0)) = (cos(ϕ0(s0) + Θ(γ)), sin(ϕ0(s0) + Θ(γ)))<br />
<strong>og</strong> derfor, at Θ(γ) ∈ 2πZ.<br />
9<br />
i=0
Uden bevis anføres:<br />
Sætning 9.17. For en trekant T ⊆ S, indeholdt i en kortomegn <strong>og</strong> med randkurve<br />
γ er Θ(γ) = ±2π. Fortegnet er +, hvis γ er positivt orienteret.<br />
Bemærk, at det er klart fra definitionen, at tallet Θ(γ) ikke forandres ved kontinuert<br />
deformation af γ. For eksempel kan vi deformere trekanten til en differentiabel<br />
simpel kurve (ved at “afrunde”) hjørnerne gradvist) uden at forandre Θ(γ). For en<br />
glat simpel kurve er ϑi = 0, så at<br />
Θ(γ) = ϕ(b) − ϕ(a) =<br />
b<br />
(a<br />
a<br />
′ b − ab ′ ) ds.<br />
Dette kaldes <strong>og</strong>så omløbstallet for γ ′ : [a, b] → S 1 , (γ ′ (a) = γ ′ (b)). Et bevis for<br />
sætning 9.17 kan findes i do Carmo, §5–7.<br />
Sætning 9.18. Lad T være en trekant i S, <strong>og</strong> som er indeholdt i et orienteret<br />
ort<strong>og</strong>onalt kort (U, x). Lad γ være randkurven med positiv orientering <strong>og</strong> med hjørner<br />
γ(s0), γ(s1) <strong>og</strong> γ(s2). Så gælder<br />
2<br />
i=0<br />
si+1<br />
si<br />
<br />
kg(s) ds +<br />
T<br />
K +<br />
2<br />
ϑi = 2π.<br />
Bevis. Ifølge do Carmo, Exercise 1 i §4–3, er K givet ved formlen<br />
i=0<br />
K = − 1<br />
2 √ <br />
Ev Gu<br />
√ + √ . (14)<br />
EG EG v EG u<br />
Lad R ⊆ U være trekanten med x(R) = T <strong>og</strong> randkurve α med x(α(s)) = γ(s). Vi<br />
husker, at<br />
<br />
K = ˆK|xu ∧ xv| du dv, (15)<br />
T<br />
R<br />
hvor ˆ K(u, v) = K(x(u, v)), sml. do Carmo s. 97. Endelig har vi brug for <strong>Gauss</strong>-<br />
Green-Stokes-sætningen, som fortæller, at for differentiable funktioner A, B : U → R<br />
gælder<br />
<br />
α<br />
<br />
A du<br />
ds<br />
dv<br />
<br />
∂B<br />
+ B =<br />
ds R ∂u<br />
Den venstre side i (16) er kurveintegralet, dvs.<br />
<br />
α<br />
<br />
A du<br />
ds<br />
dv<br />
<br />
+ B =<br />
ds<br />
2<br />
i=0<br />
si+1<br />
si<br />
<br />
A(α(s)) du<br />
ds<br />
Den geodætiske <strong>krumning</strong> er givet i lemma 9.13:<br />
kg(s) =<br />
1<br />
2 √ EG<br />
<br />
Gu<br />
dv<br />
ds<br />
10<br />
− Ev<br />
∂A<br />
<br />
− du dv. (16)<br />
∂v<br />
<br />
+ B(α(s))dv ds.<br />
ds<br />
du<br />
<br />
+<br />
ds<br />
dϕi<br />
ds
for si ≤ s ≤ si+1. Fra (16) <strong>og</strong> (14) følger det, at<br />
<br />
kg =<br />
α<br />
1<br />
2<br />
<br />
<br />
= −<br />
R<br />
R<br />
si+1<br />
<br />
2<br />
Ev Gu<br />
√ + √ du dv +<br />
EG v EG u<br />
i=0 si<br />
ϕ ′ i(s) ds (17)<br />
ˆK √ 2<br />
EG du dv + (ϕi(si+1) − ϕi(si)). (18)<br />
i=0<br />
Men |xu ∧ xv| = √ EG, så (15) giver, at<br />
<br />
ˆK √ <br />
EG =<br />
Endelig anvender vi sætning 9.17.<br />
R<br />
Korollar 9.19. Hvis trekanten T i sætning 9.18 har geodætiske sider, så er<br />
<br />
K = 2π − (ϑ0 + ϑ1 + ϑ2) = (ψ0 + ψ1 + ψ2) − π,<br />
hvor ψi = π − ϑi er de indre vinkler.<br />
T<br />
Arealet Area(T ) af trekanten T er<br />
<br />
Area(T ) = 1 =<br />
T<br />
R<br />
T<br />
K.<br />
|xu ∧ xv| du dv.<br />
Hvis T1, T2, . . . er en følge af geodætiske trekanter, som alle indeholder punktet p ∈ S,<br />
<strong>og</strong> som konvergerer mod p, så gælder<br />
<br />
1<br />
K → K(p).<br />
Area(Ti)<br />
Det følger fra korollar 9.19, at<br />
Ti<br />
1<br />
K(p) = lim<br />
i→∞ Area(Ti) (π − ψ0 − ψ1 − ψ2),<br />
<strong>og</strong> derfor, som nævnt i (10), at K kun afhænger af første fundamentalform.<br />
11