Fuldt op
Fuldt op
Fuldt op
You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
<strong>Fuldt</strong> <strong>op</strong><br />
Svend Grundtvig (1824-1883)<br />
Udgivet: 1878<br />
Fra Danske Folkeeventyr - Bind 2<br />
Afskrivning efter trykt forlæg og transkription af<br />
håndskrevne <strong>op</strong>tegnelser samt korrekturlæsning<br />
er foretaget af cand.mag. Jan Pöhlmann<br />
og assistenterne Jette Wahlberg, Bodil<br />
Keiler, Marianne Bierrings, cand. phil.<br />
Christa Paulsen og Oline Ellestad.<br />
[www.estrup.org - ID: T297 - TS: 2007-02-04 11:30]<br />
Side 1
Side 2<br />
Det var en juleaften, der kom to fattige vandringsmænd til en gård og bad om, de måtte<br />
blive der natten over. Nej, sagde gårdfolkene, de kunne ikke huse sådanne stoddere.<br />
Så gik de videre og kom til et hus, hvor der boede en fattig husmand med sin kone. De<br />
bankede på og spurgte, om de kunne være der natten over. Ja, siger folkene, det kan<br />
de godt, hvis de vil tage til takke med, hvad huset formår, for de var jo kun småfolk.<br />
De to fremmede sagde mange tak, og de kom indenfor. Så hvisker konen til manden<br />
og siger: "Vi må dog give de fremmede noget godt at spise, det er jo juleaften. Vi<br />
kommer til at slagte vores vædderlam." - "Ja, lad os det!" sagde manden; og de fik<br />
lammet slagtet, og de fik en god steg på bordet, og de spiste og var glade denne hellige<br />
aften. Da det så er sengetid, så viser de gæsterne hen til deres egen seng; det var den<br />
eneste de havde. Og så spredte de halm på gulvet og lagde sig selv der.<br />
Næste morgen fulgtes de ad til kirke, og husfolkene bad da de to vandringsmænd<br />
blive hos dem de to helligdage: "For nu har vi jo al den gode mad," sagde de, "den må<br />
I hjælpe os med at få spist." De fremmede takkede, og de blev i huset de to juledage<br />
over.<br />
Så tredje juledags morgen, da de skulle afsted, så siger de fremmede tak for god<br />
behandling. Det var desværre sådan, sagde de, at de havde ikke noget at betale med.<br />
Åh, det kunne være det samme, sagde både mand og kone; de skulle ikke have noget,<br />
de havde været deres gæster.<br />
Lige som de to vandringsmænd skal til at gå ud af døren, så siger den ene: "Men det<br />
er sandt, havde det lam ingen horn?" -"Jo," siger manden, "men de duede ikke til noget."<br />
Han tænkte, at de fremmede måske havde brug for vædderhornene og ville have bedt<br />
om dem. "Hvor mange horn havde det lam?" siger så den fremmede. "To," sagde<br />
manden, helt forundret over spørgsmålet. "Ja, så kan I få to ønsker, som I selv må<br />
bestemme," sagde den fremmede." Så sagde manden, at de havde ikke andre ønsker,<br />
end at de måtte have deres daglige brød og udkomme her på jorden, og Himmerige<br />
efter deres død. "Det skal Gud give jer," sagde den fremmede. "Om et år ser vi indenfor<br />
hos jer igen." Og så gik de to vandringsmænd videre.<br />
Fra den dag af trivedes og formeredes alting for husfolkene på den forunderligste<br />
måde: De fik tre store kalve af deres eneste ko, de fik otte gode lam af deres to får, og<br />
de fik så mange grise af deres so, så de snart ikke var til at tælle; og af alt hvad der<br />
enten var sået eller blev sået i deres smule agerland fik de over hundrede fold. De blev<br />
da helt velstående, og de tog fat og byggede på deres hus, så det blev både større og<br />
lunere. Og de gik nu og glædede sig til julen, hvor de to fremmede skulle komme igen.<br />
For de havde nok på fornemmelsen, at al den velsignelse kunne de takke dem for.<br />
Alle deres naboer og byfolk undrede sig højligt over al den velstand, der strømmede<br />
ind i det fattige hus, og folkene på gården lige overfor - dér hvor de to vandringsmænd<br />
var blevet afvist - undrede sig ikke mindst; og da de fik at høre, hvad husfolkene ikke<br />
gjorde nogen hemmelighed af: At al velsignelsen skyldtes de gode ønsker fra de to<br />
fattige vandrere, som havde gæstet dem sidste jul, så blev de gruelig misundelige og<br />
syntes, at det var så godt som stjålet fra dem; for de kunne jo selv have fået de gode<br />
ønsker, dersom de blot havde taget imod dem. Da de nu hørte, at de fremmede havde<br />
lovet at komme igen til julen, så tiggede og bad og truede de jo husmandsfolkene til at<br />
love, at når de kom, skulle de vise dem over i deres gård.<br />
Juleaften i mørkningen kom de samme to vandringsmænd og bankede på hos<br />
husmanden. Både han og konen kom ud og tog imod dem og takkede dem for al den<br />
velsignelse, de havde haft af deres besøg. De fremmede bad, om de så kunne blive der<br />
natten over og holde jul med dem. Ja, sagde husfolkene, intet ville være dem kærere;
Side 3<br />
men de havde lovet gårdfolkene lige overfor at vise dem derhen, når de kom. De var så<br />
kede af, at de havde afvist dem i fjor og ville gerne gøre det godt igen. "Og I får det også<br />
meget bedre derovre, end vi kan gøre det for jer," sagde husfolkene. "Som I vil," sagde<br />
de fremmede, "så går vi derover i aften; men i morgen tidlig følges vi med jer i kirke." Så<br />
gik de over i gården. Tjenestedrengen var sat på udkig efter dem uden for porten, og<br />
han løb straks ind og meldte deres ankomst. Gårdmanden og hans kone kom begge<br />
farende ud og tog imod de fremmede og førte dem ind i deres stadsstue, og de gjorde<br />
da så mange undskyldninger, fordi de havde vist dem bort forrige år. Gårdmanden<br />
havde slagtet en fed stud, og der blev dækket <strong>op</strong> for dem: De fik både suppe og steg<br />
og kage, og der var både godtøl og gammel mjød, og vin oven i købet. De fik deres<br />
eget sovekammer med to store senge i og med dyner og puder til <strong>op</strong> under loftet.<br />
Næste morgen var de fremmede tidligt <strong>op</strong>pe; gårdfolkene bad dem dog endelig at<br />
blive der julen over; men de fremmede sagde, at de skulle afsted: De ville til kirke og<br />
så gå videre derfra. Gårdmanden lod så spænde for sin stadsvogn: De måtte ikke gå<br />
til kirke, men skulle da køre. De takkede for det, og inden de skulle afsted, så siger den<br />
ene af de fremmede til vært og værtinde, at de vidste da ikke, hvad godt de skulle gøre<br />
dem til gengæld for, at de var blevet så godt beværtet; for penge havde de ingen af.<br />
- "Men det er sandt," siger han, "havde den stud ikke horn?" - "Jo, det havde den da<br />
rigtignok," sagde manden - (Han havde jo hørt af husfolkene, hvad snak der var faldet<br />
i fjor, og han forstod jo så straks, hvor dette bar hen.) - "Hvor mange horn havde den?"<br />
spørger så den fremmede. Konen trækker manden i ærmet og siger: "Sig fire!" Så<br />
svarede manden, at den stud havde haft fire horn. "Ja, så skal I også have fire ønsker,"<br />
sagde den fremmede, "I kan få to hver." Og så kom de på vognen, og husfolkene kom<br />
da også <strong>op</strong> at køre med til kirke. Gårdmanden kørte selv; han skyndte sig det bedste<br />
han kunne, for at han snart kunne være hjemme igen. Så skulle han og konen nemlig<br />
blive enige om deres fire ønsker, og så kunne de jo få alt, hvad hjertet begærede.<br />
Så snart manden havde fået de fremmede og husfolkene sat af ved kirken, så gav<br />
han sig da heller ingen stunder til at blive til gudstjenesten, men vendte straks vognen<br />
og piskede på hestene, for at komme hjem så hurtigt som muligt. Men så snubler den<br />
ene hest for ham og sprænger en skagle. "Så, for satan!" siger han, og han må stå af<br />
og få skaglen repareret. Så kommer han igen til at køre. Men det varer ikke længe, så<br />
snubler den anden hest for ham. "Åh, gid fanden havde jer begge to!" siger manden.<br />
Og næppe har han sagt det, så væk er begge hestene, og han sidder tilbage på vognen<br />
med tømmerne i hånden. Der var nu ikke andet for, end at han måtte lade vognen stå<br />
og fortsætte rejsen til fods. Der var jo det ene ønske gået <strong>op</strong> i røg. Men det tog han sig<br />
ikke videre nær, for han tænkte på, at de jo havde tre igen. De kunne da sagtens få så<br />
mange heste, de ville have, tillige med mange andre gode ting.<br />
Imidlertid går konen derhjemme og venter og venter. Hun længes jo svært efter,<br />
at manden skal komme, for at de kan begynde at ønske. Hun går ud og ser hen ad<br />
vejen; men det trækker ud, og han kommer ikke. "Åh, gid han dog var her, det store<br />
drys!" siger hun, og i det samme stod han der. "Av," sagde hun, "der spildte jeg det<br />
ene ønske!" - "Men hvordan er det du kommer anstigende, som en anden stodder?"<br />
siger hun; "hvor har du gjort af heste og vogn?" - "Ja, det er din skyld," siger manden;<br />
"jeg har ønsket mine stadsheste ad helvede til. Der er ingen lykke ved det snyderi. Det<br />
var dig, der sagde, at studen havde fire horn. Jeg ville ønske, de to forløjne horn sad<br />
i nakken på dig!" Ja, så sad de jo også der.<br />
Nu havde de jo fået de tre af deres fire ønsker <strong>op</strong>fyldt; så nu manglede de kun det<br />
ene, som hørte konen til. Så begyndte manden at snakke blidt for hende og sige: "Kære<br />
lille kone, brug nu dit ønske vel og ønsk os en ustyrtelig hoben penge, så kan alting jo
Side 4<br />
blive godt endnu." - "Ja tak!" sagde konen, "og så skulle jeg gå med de horn resten af<br />
min tid!" Det ville hun ikke, og så ønskede hun straks de to horn fanden i vold. Så var<br />
hornene i nakken også væk. Med alle deres ønsker var gårdfolkene ikke blevet rigere,<br />
men tværtimod to gode heste fattigere.