14. Den fortrængte modernisme - Sven Erik Werner
14. Den fortrængte modernisme - Sven Erik Werner
14. Den fortrængte modernisme - Sven Erik Werner
You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
<strong>Den</strong> <strong>fortrængte</strong> <strong>modernisme</strong><br />
(1991)<br />
Forleden ringede en mand – eller var det en herre? Salig faster fandt det nødvendigt at skelne og<br />
havde nok sine grunde – et hankønsvæsen i hvert fald, for at få afklaret et intrikat spørgsmål. Han<br />
var under studiet på den hedengangne nazistiske propagandasprøjte Völkischer Beobachter<br />
stødt på en notits af 5. marts 1945, hvori en vis løjtnant Karlheinz Stockhausen med skinger<br />
stemmeføring manede sine tiloversblevne Hitlerjugend-kammerater til sammenhold for at<br />
kunne plante en sidste, sejrende begmand i fjæset på de fremstormende bolsjevikiske banditter.<br />
Manden/herren ville såmænd bare vide, om det kunne være den Karlheinz<br />
Stockhausen. Hans tvivl forekom så meget mere oprigtig, som den næppe var af en størrelsesorden,<br />
der kunne true liv, ære og nattesøvn, for – som han selv sagde "der er vel ikke så mange, der hedder<br />
Karlheinz Stockhausen"?<br />
Det er der ikke, og efter at have bekræftet notitsens ægthed og dermed<br />
ophavsmandens identitet spurgte jeg manden/ herren, hvorfor han så egentlig spurgte. "Kun af<br />
nysgerrighed og historisk interesse", svarede han, men tilføjede så; "Tænk alligevel – så sent: 5.<br />
marts 1945 – nå, herregud, han var jo kun 17 år"<br />
Helte og skurke<br />
Af den videre samtale fremgik, at manden/herren var en lidenskabelig musikelsker, der baksede<br />
med at komme til rette med sin samtids indviklede partiturer. Efter salig fasters alen var han således<br />
indiskutabelt en herre. Og denne herre lagde efterhånden ikke skjul på, at notitsen i Völkischer<br />
Beobachter havde foruroliget ham, og at den nok ville påvirke hans fremtidige forhold til<br />
Stockhausens musik. Det ville han nu gerne jobbe lidt mere med, inden han afgav endelig melding,<br />
for gennem sine mange tyske venner havde han fået et detaljeret kendskab til overlevelsesvilkårene<br />
i Det tredje Riges sidste måneder. Og hvem turde udpege helte og skurke i dette slutspil?<br />
Vi nåede at runde Nolde, Hamsun, Kaj Munk, Jung, Karajan og et par andre<br />
koryfæhoveders komplekse forhold til nationalsocialismen, inden vi lagde røret – vistnok enige om,<br />
at også disse herrers præstationer fortjente at bedømmes på andre end rent politiske præmisser.<br />
En tilfældig telefonsamtale, der uundgåeligt måtte forbinde sig med den jævnlig<br />
opblussende debat om den europæiske kulturs latente nazisme – et spørgsmål, der fortsat er<br />
www.sven-erik-werner.dk 109
vedkommende – ja, påtrængende for enhver, der ikke uden videre gentager tidens hovedkrav om<br />
historieløshed. Finn Abrahamovitz kalder ligeud spørgsmålet livsvigtigt i sin anmeldelse<br />
(Information 19.12.90) af den netop udsendte antologi om Jung og nazismen "ikke bare for<br />
jungianere, men for alle der tænker over, hvad det vil sige at være et menneske".<br />
Immunforsvar<br />
Danske komponister gør sig indimellem også den slags tanker, skulle jeg hilse og sige, og det har<br />
ført til et broget udbud af æstetiske holdninger og udtryk. Kun <strong>modernisme</strong>n synes at være stendød.<br />
Gammel<strong>modernisme</strong>n, kaldes den – det er næppe kærligt ment – selv af folk, der erkender, at den<br />
har sat dagsordenen for kompositorisk arbejde, hvad enten man er for eller imod.<br />
<strong>Den</strong> nysgerrige herre i telefonen rørte – uafvidende, bedyrede han selv – ved et par af<br />
nyere dansk musikhistories nervepunkter. Gled <strong>modernisme</strong>n uden om Danmark, blot fordi den<br />
kom sydfra og derfor bekvemt lod sig indskrive blandt alle de andre ulykker, der siden 1864 var<br />
kommet fra den kant? Eller var modviljen mod <strong>modernisme</strong>n udtryk for det intakte grundtvigianske<br />
immunforsvars afvisning af en verdensfjern, selvhøjtidelig intellektualisme?<br />
Eller var der noget helt tredje på færde? Det ville være historieforfalskning at påstå, at<br />
det famøse Oprob i Völkischer Beobachter har haft afgørende betydning for den hjemlige<br />
kompositionsmusiks udvikling siden <strong>Den</strong> Anden Verdenskrig. Ikke desto mindre indgik det i<br />
50'ernes ophedede debat som dokumentation for <strong>modernisme</strong>ns umenneskelige vanvid. Hvor<br />
grinagtigt reduktionistisk et sådant debatniveau end kan forekomme i dag, så skabte det alligevel<br />
grobund for en slags alliance mellem regressive og progressive kræfter, der tilsammen var stærke<br />
nok til at holde det (tyske) modernistiske uvæsen ude i en kort, men afgørende periode.<br />
Motiverne var forskellige, men de regressive kunne få ikke så lidt af deres traditionelle aggressivitet<br />
bekræftet af de progressive, der selvfølgelig ikke lod sig nøje med Völkischer Beobachter, men<br />
alligevel måtte anfægtes af forbindelsen herfra til mere kvalificerede vidnesbyrd, først og fremmest<br />
Thomas Manns roman Dr. Faustus. Havde man måske ikke her det antinazistiske Tysklands største<br />
litterære autoritets ord for, at <strong>modernisme</strong>n var djævelens værk og dermed et ubedrageligt tegn på<br />
det europæiske kunstbegrebs ubodelige dæmonisering?<br />
Debatten var ikke plaget af dialektiske nuanceringer, og man nåede hverken at<br />
registrere, at Mann var ude i et langt mere sofistikeret ærinde, eller at fange pointen i, at Adorno –<br />
den musikalske <strong>modernisme</strong>s chefideolog – havde været konsulent på romanen. Nye internationale<br />
www.sven-erik-werner.dk 110
modbevægelser beslaglagde opmærksomheden, inden den hjemlige <strong>modernisme</strong>debat rigtig nåede<br />
at blive seriøs.<br />
Selviscenesættelse<br />
Og det var vel også mere spændende, i hvert fald mere spektakulært, det der skete dengang i<br />
60’erne. På de indre linjer: György Ligetis elegante opgør med <strong>modernisme</strong>n – han tog den<br />
simpelthen på ordet – Mauricio Kagels muntre kulturkritik, polakkernes vilde nyromantik,<br />
amerikanernes filosofisk underfundige minimalisme, fluxus/happeningbevægelsen,<br />
konceptmusikken, det legaliserede genbrug, stilpluralismen osv. osv.<br />
På de ydre linjer: politificeringen og teknificeringen, rock- og ungdomskulturer, der<br />
på deres fremmarch væltede alle mentale mure mellem fin kultur og pop. Halvtredser-<strong>modernisme</strong>n<br />
blev gemt, og kun et par DR-medarbejdere, en lille flok komponister, musikere og kritikere sloges<br />
for, at den ikke også blev glemt. De fleste af periodens hovedværker blev faktisk gjort tilgængelige<br />
gennem enten live-opførelser eller transmissioner fra udlandet, men rating-tallene var ikke<br />
opmuntrende. Publikum holdt sig stort set væk, og reaktionerne hos de musikere, der ikke havde<br />
kunnet vælge selv, spændte fra ligegyldig kulde til direkte obstruktion.<br />
Værst gik det ud over Stockhausen, der ikke alene fik fingeren, men ofte også hele<br />
den heilende arm. Dette smagfulde ritual blev holdt i hævd helt frem til hans foreløbig sidste<br />
Danmarksbesøg i 1987, da Hørups efter sigende stadig levende avis var ude med en sprogbrug, som<br />
ikke gav Völkischer Beobachter meget efter. I øvrigt ikke helt uberettiget. Stockhausens royale<br />
selviscenesættelse, hans excentriske livsførelse og hans totale afkald på det, danskere forstår ved<br />
humor, må opleves som én stor krænkelse af alle hjemlige, støttepædagogiske normer.<br />
Og fra samme kighul må hans gigantiske operaprojekt Licht tage sig ud som én lang<br />
hymne til den Jungske individuation, foruroligende påvirket af Nietzsches strøtanke om de<br />
arbejdende kyklopers eneste livsmål: at frembringe et geni.<br />
At også franskmanden Pierre Boulez blev mødt med lignende, omend knap så<br />
entydige reaktioner, komplicerer vurderingen. "Imødekommenhed er ikke min stærke side", sagde<br />
han ganske vist selv og bekræftede uopfordret denne påstand ved at kritisere nationalklenodiet Carl<br />
Nielsen, men alligevel forbliver datidens forsøg på at få også ham indkapslet i det gamle danevirke-<br />
traume mildt sagt gådefulde.<br />
Og helt ubegribelige er erindringerne om, at prominente udenlandske dirigenter og<br />
solister med mellemeuropæisk <strong>modernisme</strong> på repertoiret – ofte folk med personlige, alt andet end<br />
www.sven-erik-werner.dk 111
ehagelige erfaringer med det nazistiske barbari – måtte slås med en modvilje, der uden besvær<br />
fandt afløb i en perfidt insinuerende gauleiter-jargon.<br />
For nu ikke at tale om behandlingen af de hjemlige komponister, der vovede at bestige<br />
landets podier, osende af den dårlige samvittighed, enhver modernistisk tilbøjelighed forventedes at<br />
udløse.<br />
Det var tider, og de er forhåbentlig forbi.<br />
Katedralen i Darmstadt<br />
I mellemtiden er et par nye genrationer af komponister og musikere kommet til, unge selvbevidste<br />
folk, for hvem det modernistiske univers er lige så selvfølgeligt som ethvert andet. De er teknisk<br />
langt bedre funderet end nogen tidligere dansk musikergeneration, dertil ideologisk afslappede på<br />
kanten af det indifferente – alt sammen i øvrigt takket være en håndfuld galninge af en smart<br />
pensionsberettiget årgang, der gad holde ørerne åbne og tage slagsmålet med det institutionaliserede<br />
musikliv. Som trods alt gav Boulez Sonnings Musikpris i 1985, selvom det snarere var dirigenten<br />
frem for komponisten man påskønnede.<br />
Feltet ligger i dag åbent, nogenlunde renset for den nærmeste fortids falske bevidsthed<br />
og dens grøftegraveri. Danske musikere og ny dansk musik er efterspurgt i udlandet i et hidtil<br />
ukendt omfang, og både talentmasse, spillelyst og overskud kunne række til et gedigent<br />
internationalt gennembrud.<br />
Her er det så, den historisk betingede tvivl melder sig. Når det officielle danske<br />
musikliv vendte <strong>modernisme</strong>n ryggen, var det da det uspolerede barns spontane reaktion på endnu<br />
en kejser, der ikke havde noget på? Eller var det igen spidsborgerlighedens, smagsdiktaturets,<br />
rindalismens Danmark, der prøvede at dække endimensionalitetens blusel med patriotismens<br />
ligklæde for at skjule, at man ikke magtede <strong>modernisme</strong>ns flerdimensionale erfaring?<br />
Spørgsmålet lader sig heldigvis ikke besvare entydigt. Der var mange latterlige træk<br />
ved 50'er-<strong>modernisme</strong>n og dens katedral i Darmstadt: dens materialefetichistiske intellektualisme,<br />
dens arrogante krav på at være normsættende, dens intolerance over for anderledes tænkende osv.<br />
osv. – alt sammen udtryk for det hovmod, der som bekendt står for fald.<br />
Men selve den modernistiske erfaring er jo noget andet og mere end Darmstadt-<br />
ortodoksien, og den er ikke sådan at komme uden om, hvis man ellers vil begribe lidt af sin<br />
tilværelses vilkår. Det er en erfaring, der formidles lige så gyldigt i partiturer af Mahler, Stravinsky ,<br />
www.sven-erik-werner.dk 112
Bartok og Ligeti som af Boulez og Stockhausen. Men det er svært at se bort fra, at de to sidste har<br />
fået os til at høre det hos de andre.<br />
<strong>Den</strong> og al anden kunst er i bund og grund så udemokratisk, at det grænser til det<br />
fascistoide og ofte forveksles med det, blandt andet fordi kunstnere ofte tillader sig at overskride<br />
den grænse. Men besvarer man den udfordring med såkaldt flade strukturer, dvs. en horisontal<br />
tankegang, der kun hipper og happer og reducerer alt, hvad der rager op til udanske fænomener, går<br />
man glip af mere, end man forskånes for.<br />
De seneste kulturpolitiske signaler fra Christiansborg tyder ikke på, at dette vil ændre<br />
sig. Hvad er janteloven efterhånden andet end grundtvigianisme med årskort til den<br />
socialdemokratiske massageklinik?<br />
Information 7.1.1991<br />
www.sven-erik-werner.dk 113