Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
Coogan), der er vores øjne gennem <strong>hele</strong> filmen, sidder i en nedslidt<br />
sal, hvor kun 42 mennesker har indløst billet til Sex Pistols’ koncert<br />
(fig. 13). Wilson henvender sig direkte til os via kameraet med en<br />
attitude, der både er irriterende, mor<strong>som</strong> og befriende arrogant (fig.<br />
14).<br />
Tid og rum opløses i denne scene, hvor de fiktive billeder konstant<br />
mikses sammen med ægte, dokumentariske optagelser af det<br />
banebrydende band, bl.a. et nærbillede af den spyttende og snerrende<br />
sanger, Johnny Rotten (fig. 15). Det er på én gang enkelt og surreelt.<br />
Lige bag Tony Wilson sidder de tre oprindelige medlemmer af Stiff<br />
Kittens, der senere blev til Warsaw og Joy Division. Det kommenterer<br />
Tony Wilson også i scenen og iscenesætter dermed sig selv <strong>som</strong> et<br />
postmoderne, profetisk orakel, der træder ud af fortællingen (fig. <strong>16</strong>).<br />
Og Winterbottom fortsætter i samme anarkistiske stil, når han lader<br />
sin fortæller, Tony Wilson, springe frem og tilbage i tiden og pendle<br />
mellem iagttager og aktiv deltager i handlingen; for eksempel dukker<br />
han pludselig op i en typisk engelsk dagligstue for at se på en ung<br />
Shaun Ryder og derefter fortælle os, at ham dér ovre i sofaen senere<br />
bliver forsanger i Happy Mondays. Efter den skelsættende koncert<br />
proklamerer den excentriske tv-vært, at Sex Pistols er fremtiden og<br />
"den vigtigste musik siden Elvis trådte ind i Sun Studios i Memphis". Vi<br />
følger Wilson, der i kølvandet på punk-eksplosionen sidst i 1970’erne<br />
grundlægger det legendariske pladeselskab Factory Records, hvor<br />
trend-dannende bands <strong>som</strong> netop Joy Division (senere New Order) og<br />
Happy Mondays får lov til at blomstre op i Manchesters betonjungle.<br />
Og fra den aggressive punk ser vi, hvordan musikken udvikler sig over<br />
årene i 1980’erne og starten af 1990’erne til rave og house.<br />
I Anton Corbijns Control er der også en scene med Sex Pistolskoncerten,<br />
hvor Tony Wilson er til stede, men han er slet ikke så<br />
aggressiv og flamboyant i sin fremtoning (fig. 17). Scenen er mere<br />
kølig og kontrolleret i Control, hvor der heller ikke leges med genrerne<br />
og grænselandet mellem fakta og fiktion. Vi får slet ikke lov til at se<br />
Sex Pistols på scenen. Anton Corbijn spiller kun lyden af bandets<br />
primitive primalskrig, mens kameraet i en lang<strong>som</strong> og rolig kørsel mod<br />
højre viser publikums ansigter. Deriblandt Deborah og Ian Curtis (fig.<br />
18), <strong>som</strong> tydeligvis er fascineret, men ikke viser den store begejstring.<br />
Det kølige kamera spasser ikke rundt <strong>som</strong> i 24 Hour Party People, hvor<br />
de hjemmegjorte og rodede bevægelser skaber et dokumentarisk<br />
nærvær. Det er <strong>som</strong> om vi er inviteret med til festen. I Control viser<br />
alle billederne en lukket fest. Vi kommer ganske vist ind under huden<br />
på myten og mennesket Ian Curtis, men billedsproget formidler den<br />
distance, <strong>som</strong> den feterede forsanger også var berygtet for. Der<br />
mangler ikke Weltschmertz i 24 Hour Party People. Men Tony Wilson<br />
byder pessimismen og melankolien op til dans. I Control er denne blå<br />
melankoli et problem på størrelse med en planet, <strong>som</strong> til sidst<br />
destruerer stjerneskuddet Ian Curtis.<br />
24 Hour Party People puster nyt liv i en genre, der voksede sig stor i<br />
1960’erne med dokumentariske musikfilm om blandt andet The Beatles<br />
og Bob Dylan i henholdsvis Richard Lesters muntre A Hard Day’s Night<br />
(1964) og Donn Alan Pennebakers seriøse Don’t Look Back (1967). Til<br />
sammenligning virker 24 Hour Party People <strong>som</strong> en filmrulle fra en helt<br />
anden planet. Den dyrker både det primitive og det beskidte i sin<br />
sammenstilling af autentiske og fiktive optagelser, og akkurat <strong>som</strong> i<br />
musikken får vi alt serveret direkte og råt. Det skyldes især de<br />
dynamiske og forrygende mor<strong>som</strong>me monologer fra Tony Wilson. Den<br />
vilde beretning om undergrundsbandenes storhed og fald i Manchester<br />
viser, at man godt kan sætte musikhistorien ind i en underholdende<br />
ramme, <strong>som</strong> ikke er præget af den klassiske fiktions standardhistorier<br />
om sex, drugs og rock’n’roll eller dokumentarfilmens "flue på væggen"æstetik.<br />
Det er et genialt træk af at lade en højrøvet tv-vært, <strong>som</strong><br />
viser sig at være en ægte idealist, føre os gennem den engelske<br />
musikhistorie, og til sammenligning virker for eksempel Cameron<br />
Crowes nostalgiske blik tilbage på 1970’ernes rock i Almost Famous<br />
(2000) næsten gammeldags.<br />
Postpunkens Pinocchio<br />
Anton Corbijns Control er ikke gammeldags. Den har bare en anden<br />
form sammenlignet med 24 Hour Party People, hvor der improviseres i<br />
flere scener. Det er helt i punkmusikkens ånd, <strong>som</strong> i de tidlige år var<br />
præget af amatørisme og en ukontrolleret r<strong>åben</strong> og skrigen fra de små<br />
natklubscener. "Punken var den første nye bølge af musik, jeg<br />
oplevede <strong>som</strong> teenager. De gjorde, hvad de havde lyst til og stolede<br />
på, at uanset hvad der skete, var det godt," har Michael Winterbottom<br />
udtalt. Det samme kan man sige om instruktøren selv, der i stil med<br />
Fig. 12: Grynede og håndholdte optagelser<br />
blandet med grim, grøn grafik i anslaget til<br />
24 Hour Party People (2002), <strong>som</strong> ligner et<br />
hæsligt cover til en Sex Pistols-plade. Året<br />
1976 er et vendepunkt for den trængte by<br />
Manchester, hvor Sex Pistols spiller en både<br />
berømt og berygtet koncert.<br />
Fig. 13: Der er ikke mange mennesker til<br />
koncerten med Sex Pistols i Manchester i<br />
<strong>som</strong>meren 1976.<br />
Fig. 14: Tony Wilson under koncerten med<br />
Sex Pistols, hvor han med et postmoderne<br />
og djævelsk glimt i øjet henvender sig<br />
direkte til os.<br />
Fig. 15: Et autentisk og grimt skud af<br />
forsangeren Johnny Rotten fra Sex Pistols<br />
mikses pludselig sammen med<br />
fiktionsbilleder i korte, fragmenterede klip.<br />
Fig. <strong>16</strong>: Lige bag Tony Wilson sidder de tre<br />
oprindelige medlemmer af Stiff Kittens, der<br />
senere blev til Warsaw og Joy Division.<br />
Fig. 17: Tony Wilson dukker også op i<br />
Control, men i Anton Corbijns optik<br />
fremstår han mere kontrolleret<br />
sammenlignet med de vanvittige optrin i 24<br />
Hour Party People.<br />
Fig. 18: Der er en større distance i scenen,<br />
hvor Ian Curtis oplever punkbandet Sex<br />
Pistols. Han er fascineret af musikken, men<br />
det kølige kamera bevarer roen i<br />
modsætning til vildskaben i Johnny Rotten<br />
og den hjemmelavede æstetik fra 24 Hour<br />
Party People.