Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
Fig. 2-7: Hollywood var sen til at skildre Vietnamkrigen (kritisk), men efter film <strong>som</strong> M*A*S*H (1970; note<br />
2) og Catch-22 (1970), der rimeligvis kunne betragtes <strong>som</strong> allegorier over Vietnamkrigen, så kom de første<br />
egentlige (kritiske) Vietnamfilm i sidste halvdel af 70’erne. Film <strong>som</strong> Taxi Driver, Coming Home og The Deer<br />
Hunter, hvori den hjemvendte og fremmedgjorte veteran er i centrum, satte her formlen for det kritiske<br />
amerikanske ”Vietnamblik”.<br />
Det tomme blik<br />
"I couldn’t feel the pain in my foot anymore,” skriver Kovic imod slutningen af sin<br />
gribende, selvbiografiske krigsskildring. ”I couldn’t even feel my body. […] I didn’t think<br />
about praying, all I could feel was cheated." (Kovic 1976, s. 222).<br />
Om det er denne følelse, vi kan ane i øjnene på Ron (Tom Cruise) imod slutningen af<br />
Oliver Stones nu klassiske biopic er ikke til at sige (jf. fig. 1). At der i den pågældende<br />
scene skulle være tale om en lykkelig slutning – i trit med Hollywoods velkendte credo<br />
”all is well that ends well” – er dog ikke til at se.<br />
Filmen, baseret på krigsveteranen Kovics selvbiografi og adapteret af den biopic-vandte<br />
Stone, omhandler Rons kamp for overlevelse, tilpasning og psykisk ligevægt. Ikke i<br />
Vietnams jungle, men i de ellers trygge og (førhen) hjemlige rammer i USA. Ron<br />
kommer hjem, efter i Vietnam at være blevet lam fra livet og nedefter (<strong>som</strong> vi kender<br />
det fra Coming Home [1978]). Næppe er han hjemkommet, før han bliver hyldet og<br />
tituleret <strong>som</strong> helt, men bag de ofte tomme blikke gemmer sig et menneske, der har<br />
svært ved at finde sig til rette, ikke mindst med sine egne (u)gerninger. ”We went down<br />
there to fight Communism,” har han tidligere – under stærk alkoholpåvirkning – fortalt<br />
sin mor, ”[but] we shot women and children.”<br />
Udadtil er Rons deroute dog mindre synlig, og her etableres – i filmisk forstand – en<br />
mere interessant kontrast eller tvetydighed i den audiovisuelle skildring. I sin kørestol er<br />
patrioten Ron på vej til, <strong>som</strong> national helt, at skulle holde en tale foran et betragteligt<br />
udsnit af den amerikanske befolkning. Der klippes her imellem slørede, håndholdte<br />
p.o.v.-skud og nogle bevægelige indstillinger af Ron, hvor han indfanges i en let frø,<br />
med et mærkeligt disengageret og følelsesforladt blik i øjnene (mens han erindrer<br />
moderens ord: ”I had a dream, Ronnie. You were speaking to a large crowd, and you<br />
were saying great things.”) (jf. fig. 1,10).<br />
Måske kan man her tale om et særligt ”Vietnamblik”, dette i dobbelt forstand, idet Rons<br />
tomme udtryk, <strong>som</strong> så ofte i den kritiske amerikanske Vietnamfilm, umærkeligt synes at<br />
rumme en række af de følelser og kritiske tanker, der måtte være om krigen. Det<br />
tomme blik står i kontrast til den udtalte iver i øjnene på de folk, der omkredser Ron, og<br />
illustrerer hermed protagonistens følelse af fremmedgjorthed (alienation); det stive,<br />
ikke-vigende blik markerer et slet skjult spor af ustabilitet eller sågar psykopati<br />
(decenteredness) i hovedpersonen; og det manglende nærvær i hans øjne synes at<br />
indikere en stadigt mere udtalt distancering (detachment) fra omgivelserne.<br />
Når jeg her taler om et ”Vietnamblik” i dobbelt forstand, skyldes det dog, at Rons blik<br />
samtidig illustrerer filmens blik, den måde hvorpå og det perspektiv hvorfra filmen søger<br />
at behandle og kritisere den amerikanske intervention (et punkt <strong>som</strong> uddybes nedenfor).<br />
Det amerikanske blik<br />
Som han sidder der i stolen – i det sitrende, bevægelige frøperspektiv, med hovedet på<br />
skrå og tomt stirrende øjne – tænker man ikke, at manden nu skal fejres. Som Kovic<br />
selv skriver i sin biografi, så ser vi ham <strong>som</strong> en ”levende død”, en ”rullende mindedag”,<br />
og <strong>som</strong> en ægte ”hjemvendte John Wayne” er den sidste indstilling da også rygvendt –<br />
med en tvivlende Ron <strong>som</strong> i slow-motion ruller mod horisonten (jf. fig. 8).