Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
Fra og med Citizen Kane (1941) produceres en række biopics,<br />
der kritisk undersøger og ’atomisererer’ sit objekt, <strong>som</strong><br />
Bingham udtrykker det.<br />
Fra 1970’erne udvikler biopic’en sig fra at have været en<br />
producer-genre til, helt i tidens ånd, at blive auteurens<br />
legeplads. (Scorsese, Spike Lee, Oliver Stone)<br />
Parodien eller anti-biopic’en dukker op - ofte om personer, der<br />
ikke ’fortjener’ en film. (Ed Wood, Tim Burton, 1994)<br />
Minoritets-tilegnelse/overtagelse fra omkring 1990. Vi får film<br />
om eksempelvis Malcolm X (Spike Lee, 1992) og Harvey Milk<br />
(Milk, Gus van Sant, 2008)<br />
Den neo-klassiske biopic. Fra 2000 kommer en række biopics,<br />
der inddrager elementer fra flere af ovennævnte. (The Social<br />
Network, Fincher, 2010)<br />
Bingham understreger, at disse forskellige typer eksisterer side om<br />
side, men undgår dog ikke helt at benytte en terminologi, der omtaler<br />
udviklingen <strong>som</strong> en evolution mod større og større selvbevidsthed og<br />
mod et mere og mere subtilt udtryk.<br />
Når det er sagt, skal det med, at han <strong>som</strong> udgangspunkt for den<br />
moderne biopic peger på tre tekster/film, der ligger ganske langt<br />
tilbage. Det gælder Lytton Stracheys bog om fire Eminent Victorians<br />
(1918), bl.a. Florence Nightingale og generalen Charles Gordon, og det<br />
gælder Orson Welles' biopic-undercover Citizen Kane og ikke mindst<br />
David Leans episke Lawrence of Arabia fra 1962. Alle tre udpeger de<br />
mulige veje væk fra den klassiske form <strong>som</strong> George F. Custen<br />
beskriver i sin bog fra 1992, Bio/Pics: How Hollywood Constructed<br />
Popular History. Custens bog er en af de eneste bøger, der tidligere<br />
specifikt har beskæftiget sig med biopic’en, og Bingham lægger da<br />
heller ikke skjul på, at han i høj grad står på skuldrene af Custen, der<br />
altså i modsætning til Bingham først og fremmest har biopic’en af<br />
klassisk aftapning i sit søgefelt. Ifølge Bingham udpeger Strachey,<br />
Welles og Lean nogle af de strategier, der kan modernisere genren, og<br />
Binghams bog viser nu, hvordan en række film fra 1950’erne og frem<br />
forsøger at forløse dette potentiale og gøre genren tidssvarende.<br />
Den store hvide mand<br />
Efter et længere introduktionskapitel, der bærer den rammende<br />
undertitel, A Respectable Genre of Very Low Repute, indledes bogens<br />
første del, der omhandler de film, der tidligere udelukkende havde<br />
store, hvide mænd i hovedrollen. De film, <strong>som</strong> Bingham arbejder med<br />
i første del omhandler godt nok også mænd, men de analyserede film<br />
er alle ekstremt bevidste om de forventninger, de spiller op mod, og<br />
ikke mindst hvordan disse kan bearbejdes og til tider ligefrem<br />
undergraves.<br />
Bingham analyserer grundigt og ofte ganske underholdende film om<br />
bl.a. Nixon (Nixon, Stone, 1995), Glenn Gould (Thirty Two Short Films<br />
About Glenn Gould, Girard, 1993) og Edward Wood jr. (Ed Wood,<br />
Burton, 1994). Sidstnævnte person er først og fremmest herostratisk<br />
berømt for at have vundet titlen <strong>som</strong> alle tiders værste filminstruktør,<br />
og når han tildeles en biopic, skal det ikke mindst ses <strong>som</strong> en<br />
kommentar til den store hvide mand-tradition, <strong>som</strong> den moderne<br />
biopic er et opgør med. Tim Burtons film eksemplificerer nemlig det<br />
Bingham kalder ’the anti-Great Man biopic’, og han skriver: ”Ed<br />
remains on one hand the serenely confident biopic man of vision and<br />
on the other a Travis Bickle whose weapon is his incompetence.”<br />
(Bingham 2010, s. 151). Tim Burtons film udleverer aldrig sin<br />
hovedperson, men hylder tværtimod den eminent talentløse<br />
filminstruktør, der ikke desto mindre i kraft af gå på mod og ren og<br />
skær arbejd<strong>som</strong>hed formår at skabe en række personlige, men altså<br />
også decideret elendige film (fig. 2).<br />
Med sin film udstiller Tim Burton en række af biopic’ens mest<br />
fortærskede troper og peger i samme åndedrag på de værdier, der<br />
traditionelt lægges til grund for biopic-værdighed. Ved premieren blev<br />
Tim Burtons film kritiseret for at forholde sig for kreativt til<br />
virkeligheden, men det handler, <strong>som</strong> det altid er tilfældet, om øjnene<br />
der ser, og set gennem Burtons troldspejl er Ed Wood faktisk på<br />
mange måder gjort af klassisk biopic-stof: Han har en vision, han er<br />
determineret, han overkommer tilsyneladende uoverstigelige<br />
forhindringer med mere. Afslutter man desuden fortællingen om ham<br />
på det rigtige tidspunkt, altså før misbruget og pornofilmene, kan selv<br />
verdens dårligste instruktør få den lykkelige slutning, <strong>som</strong> Tim Burton<br />
og manuskriptforfatterne Scott Alexander og Larry Karaszewski synes,<br />
han fortjener (fig. 3).<br />
De stakkels, hvide kvinder<br />
Som allerede beskrevet er Bingham ikke i tvivl om, at biopics om<br />
kvinder i langt de fleste tilfælde indskriver sig i en tradition, der er<br />
væsensforskellig fra filmene om berømte mænd. Siden 1950’erne har<br />
en række film med større eller mindre held forsøgt at udvide paletten<br />
Fig. 2: Edward Wood jr. fik sin biopic, og<br />
det selvom hans liv tilsyneladende ikke var<br />
af det stof, biopics er gjort af.