Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
også inddrage tilskueren i karakterens oplevelsesmæssige univers ved<br />
hjælp af indstillinger, der slet og ret følger karakteren i forskellige<br />
beskæringer. I forhold til over-the-shoulder-skud og point of viewindstillinger<br />
har denne strategi den <strong>åben</strong>lyse fordel, at tilskueren har<br />
bedre adgang til karakterens mimik og gestik og heraf flere muligheder<br />
for at aflæse og engagere sig i vedkommendes følelser og tanker.<br />
Ud over disse visuelle greb, så kan filmen naturligvis også betjene sig<br />
af en række auditive greb for at få os til at opleve filmen <strong>som</strong> værende<br />
medieret af en bestemt karakter. Særligt markant er eksempelvis<br />
anvendelsen af voice-over og det, <strong>som</strong> Richard Raskin kalder inner<br />
voice (1992), men lyden kan også indvirke på filmens point of view på<br />
mere subtile måder.<br />
Prologen<br />
Med afsæt i ovennævnte spørgsmål om point of view vil jeg i denne<br />
udgave af en scenes anatomi fokusere på The Fighters titelsekvens –<br />
eller rettere - den første halvdel af titelsekvensen. Umiddelbart er det<br />
indlysende at forstå filmens titel <strong>som</strong> en reference til Micky Ward, der<br />
netop var kendt <strong>som</strong> en indædt og sammenbidt fighter med stor<br />
slagstyrke og enorm udholdenhed – frem for en elegantier med stor<br />
bokseteknisk kunnen. Hele traditionen for boksefilm er jo også præget<br />
af historier med én karakter i centrum.<br />
Imidlertid er det en række forhold, <strong>som</strong> nuancerer den umiddelbare<br />
opfattelse. Én af dem er, at The Fighter indledes af en kort prolog,<br />
hvor vi først hører, dernæst ser Mickys stedbror Dicky Eklund<br />
(Christian Bale) gøre klar til interview til en dokumentarfilm. At det er<br />
Dicky, der allerede fra filmens begyndelse tager fokus, er<br />
symptomatisk for filmens hovedkonflikt, der går på, at Mickys karriere<br />
fejlforvaltes af hans mor og bror, der henholdsvis optræder <strong>som</strong><br />
manager og træner. Men filmen handler også om Dicky og hans kamp<br />
mod crack-afhængigheden.<br />
Dicky Eklund var lige<strong>som</strong> Micky (Mark Wahlberg) selv bokser og næres<br />
– lige<strong>som</strong> brødrenes mor – stadig ved mindet om en glorværdig kamp,<br />
hvor Dicky fik selveste Sugar Ray Leonard i gulvet (for dog til sidst at<br />
tabe på point). Også den kamp har faktisk fundet sted. Dicky er den<br />
uberegnelige, farverige og storskrydende. Micky er den indadvendte,<br />
hårdtarbejdende og ordknappe. De bærer i høj grad disse kvaliteter<br />
med ind i bokseringen og er – <strong>som</strong> også Dicky fortæller i prologen,<br />
efter at Micky har sluttet sig til ham - enormt forskellige <strong>som</strong> boksere:<br />
”[…] very different styles […] He likes to get on the inside, I stay on<br />
the outside.” Et andet bemærkelsesværdigt forhold ved prologen er, at<br />
Dicky ganske kort henvender sig til kameraet: ”Am I looking into the<br />
camera here? You’re not going to look into the camera in these<br />
interviews…?” (fig. 2). Det er interessant, fordi vi her får de første<br />
antydninger af, at filmen konkret forholder sig til det perspektiv, <strong>som</strong><br />
filmen bliver fortalt fra: Hvordan er relationen mellem kamera og<br />
karakter? Altså både hvordan karaktererne agerer udadtil mod<br />
kameraet, og hvordan kameraet agerer indadtil mod karaktererne.<br />
Titelsekvensen<br />
Overvejelser om relationen mellem kamera og karakter bæres med<br />
over i filmens titelsekvens, der falder i to dele. Første del af<br />
titelsekvensen tæller i alt seks indstillinger. I den sjette indstilling<br />
toner filmens titel op, og musik<strong>nummeret</strong> ”How You Like Me Now” af<br />
The Heavy blæser ud for fuld styrke. Resten af titelsekvensen er<br />
dybest set en Rocky-lignende montage, hvor man følger brødrene –<br />
med et HBO-kamerahold i nakken - på hyldestvandring igennem et<br />
arbejderklassekvarter i hjembyen Lowell. Anden halvdel af<br />
titelsekvensen er relativt konventionel og stereotypisk, men første<br />
halvdel er mere underfundig og tankevækkende.<br />
Indledningsvist mødes vi af en sort skærm og en ubestemmelig hul<br />
skrabelyd, <strong>som</strong> når en hockeystav glider hen over asfalt. Den for<br />
biopic’en så karakteristiske vending ”Based on a true story” toner frem<br />
på den sorte skærm, hvorefter vi præsenteres for en mobil indstilling<br />
af et mennesketomt amerikansk blue collar-nabolag (fig. 3). Kameraet<br />
er indledningsvist tiltet opad, hvorefter det rettes ned mod asfalten.<br />
Selve bevægelsen er smidig og glidende – Steadicam-lignende - men<br />
ikke unaturlig, og det er nærliggende at aflæse det <strong>som</strong> en bevægelig<br />
p.o.v.-indstilling – altså subjektivt kamera. Den svært definérbare<br />
skrabelyd er der fortsat, men kilden lader til at være lige uden for<br />
billedfeltet.<br />
Efter<strong>som</strong> filmen umiddelbart handler om Micky Ward, er en mulig<br />
udlægning selvfølgelig, at vi føres ind i filmen set fra hans synspunkt. I<br />
retrospekt er bevægelsen fra himmelhvælving og ned i asfalten tilmed<br />
symptomatisk for Mickys tilgang til livet og boksning – han er ikke en<br />
drømmer, men en pragmatisk og hårdtkæmpende arbejdsmand. I disse<br />
første sekunder af titelsekvensen tilbageholder fortællerinstansen altså<br />
både sin viden om kameraets og lydens status og frister tilskueren til<br />
Fig. 2. Dicky peger mod kameraet. Foto:<br />
Nordisk Film.<br />
Fig. 3. Scenen er optaget on location i ét<br />
arbejdskvarter i Lowell. Foto: Nordisk Film.<br />
Titelsekvensen – eksklusiv prologen - kan<br />
ses på YouTube.<br />
Fig. 4. Micky Ward og træriven toner frem<br />
til venstre for kameraet. Foto: Nordisk