You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
Egoismens teori og praksis<br />
Der kan med en vis ret spekuleres i om ikke den officielle strategi har<br />
været at præsentere Ceausescu <strong>som</strong> en mand af folket; altså et<br />
egalitært princip i overensstemmelse med den socialistiske<br />
sammenhæng materialet er blevet til i. Mange optagelser er<br />
håndholdte og i øjenhøjde med de tilstedeværende, til forskel fra den<br />
symmetriske billedkomposition og udbredte brug af dramatiserende<br />
close-ups og fugle/frø-perspektiv, der i generel forstand kendetegner<br />
mange officielle, historiske optagelser af fascistiske ledere (en stil, <strong>som</strong><br />
Leni Riefenstahl ofte krediteres for at have bragt til sin yderste<br />
konklusion allerede i 1934 med Triumph des Willens, da. Viljens<br />
Triumf; fig. 8).<br />
Men selvom alle er lige er nogle ikke desto mindre mere lige end<br />
andre, og karakteristisk for Ujicas rekontekstualisering af det<br />
oprindelige materiale giver det paradoksalt nok lige så meget mening<br />
at sige, at kameraet blot er til stede <strong>som</strong> vidne, <strong>som</strong> det gør at påstå,<br />
at alt det vi ser i filmen er sat i scene til ære for kameraets blik. Et<br />
politisk teater i en vældig kulisse, hvis grænser ikke på noget<br />
tidspunkt er klart markerede af hverken landegrænser, arkitektur,<br />
kroppe eller bevidstheder – men <strong>som</strong> til gengæld er rammet ind af<br />
Ujicas film.<br />
Og hermed en spekulativ parantes: en kedelig fiktionsfilm bliver<br />
sjovere at se, idet man vælger at opfatte handlingen <strong>som</strong> et produkt af<br />
hovedpersonens fantasi, selvforelskelse, drømme, begær og frygt –<br />
kort sagt, af et løbskløbende ego. Samme tanke melder sig af sig selv<br />
i mødet med The Autobiography of Nicolae Ceausescu, omend næppe<br />
fordi man keder sig <strong>som</strong> tilskuer. Og følger man den videre, finder<br />
drømmen om almagt sit billede i verden <strong>som</strong> en mental biograf, på<br />
hvis lærred ’kunstneren fører sin egoisme ud i praksis’, for nu at<br />
parafrasere Ujicas elegante citat, der indledte denne artikel. Det<br />
betyder dog ikke kun at det fatale ego projicerer sig selv op på<br />
omgivelserne i en solipsistisk gestus. Tværtimod har det den uheldige<br />
bivirkning, at ’de andre’ reduceres til staffage-figurer i et episk<br />
storværk, der fejrer historiens gang mod nye triumfer – hvilket faktisk<br />
helt konkret sker flere steder i filmen, hvor Ceausescu ikke mindst<br />
under et besøg hos sin kollega Kim Il-sung i Nordkorea bydes<br />
velkommen af en farvestrålende og kolossal opvisning i kropslig<br />
disciplin på et enormt sportsstadion, hvor det enkelte individ helt<br />
bogstaveligt er reduceret til en pixel. En scene, der er så<br />
overvældende i sin monumentale vulgaritet, at selv ikke Kim Il-sung<br />
synes at kunne rumme sin egen begejstring; han er formelig ved at<br />
rykke armen af Ceausescu, da de sammen modtager folkets hyldest<br />
(jf. fig. 9).<br />
I denne forstand kan The Autobiography bogstaveligt talt ses om<br />
Ceausescus selvbiografi, hvor ikke blot egoismens sejre er forevigede;<br />
også nederlag og fortrængninger er sluppet forbi censuren i det<br />
psykologiske apparat, og står nu til skue på selvportrættets kanvas.<br />
At portrættet også er et resultat af Ujicas (og Bunescus) arbejde ved<br />
klippebordet rejser imidlertid en række kritiske spørgsmål i det<br />
teoretiske minefelt, hvor repræsentationer af historiske personer og<br />
begivenheder bevæger sig.<br />
Døde despoters klub<br />
The Autobiography indskriver sig i et eksklusivt selskab af film, der<br />
portrætterer ikoniske lederskikkelser i en biografisk form, der imidlertid<br />
kun undtagelsesvist er dokumentarisk i faktuel forstand. Tværtimod;<br />
mange af det tyvende århundredes karismatiske og mere eller mindre<br />
enevældige politiske ledere har været genstand for interesse fra<br />
filmskabere, der med vekslende held har portrætteret dem på det<br />
store lærred.<br />
På den ene side i den historiske rekonstruktion, hvor bemeldte<br />
autoritet er repræsenteret af en skuespiller i en genre-kontekst, hvis<br />
formål er regulerende for graden af realisme. Fra forløsende komik<br />
over radikal subversion, og til post-traumatisk gruppeterapi. Eller i tre<br />
konkrete eksempler; fra Chaplins melodramatiske satire i The Great<br />
Dictator (1940) over Syberbergs operatiske Hitler – Ein Film aus<br />
Deutschland (1977), og til Oliver Hirschbiegels Der Untergang (2005)<br />
(fig. 10-12).<br />
I den anden ende af den politiske ekstremismes spektrum har<br />
fascinationen af den urørlige (og i praksis: uafbilledlige) magtskikkelse<br />
ligeledes dannet motiv hos instruktører fra Mikheil Chiaureli til<br />
Aleksandr Sokurov.<br />
På den anden side i film, der lige<strong>som</strong> The Autobiography of Nicolae<br />
Ceausescu består af allerede eksisterende optagelser af den faktiske<br />
person. Emile de Antonios Nixon-satire Millhouse: A White Comedy<br />
lyd er et almindeligt fænomen men<br />
forbindes ikke traditionelt men autentiske,<br />
endsige dokumentariske film.<br />
Fig. 8: De sirlige kompositioner hos Leni<br />
Riefenstahl står i direkte modsætning til<br />
stilen i Ujicas/Ceausescus film. Fælles for<br />
Triumph des Willes og The Autobiography<br />
of Nicolae Ceausescu er dog, at de begge<br />
har en stor diktater i den altoverskyggende<br />
hovedrolle.<br />
Fig. 9: På besøg hos Kim Il-sung i<br />
Nordkorea.<br />
Fig. 10-12: Billedeserie: The Great Dictator