Professor Jens Peter Christensens artikel - SEnyt
Professor Jens Peter Christensens artikel - SEnyt
Professor Jens Peter Christensens artikel - SEnyt
You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
Med god grund har denne udvikling i forvaltningsværdierne og embedsmandsidealet, tillige med de<br />
mange politisk-administrative skandalesager, givet anledning til en omfattende debat om forholdet<br />
mellem embedsmænd og deres politiske chefer, og om jura, etik og anstændighed.<br />
Det er hensigten med det følgende at sammenfatte nogle af de væsentligste konklusioner, der kan<br />
drages fra denne debat og formulere nogle af de spørgsmål, der trænger sig på.<br />
Grundlovens ramme om samspillet mellem politikere og embedsmænd<br />
Selv om reglerne om embedsmændenes samspil med politikerne i en række henseender kan være<br />
noget komplicerede, er den ydre ramme – som grundloven og vort forfatningssystem danner om<br />
dette samspil – egentlig ganske enkel og ligetil. Den ydre ramme dannes af det forhold, at det<br />
danske samfund på én gang er et demokrati og en retsstat.<br />
At det danske samfund er et demokrati betyder, at den offentlige forvaltning ledes af politikere, hvis<br />
mandat hviler på folkelige valg. I staten kommer dette til udtryk i princippet om ministerstyre. I<br />
kommunerne kommer det til udtryk i, at kommunalbestyrelse og amtsråd er de øverste besluttende<br />
myndigheder. Set i dette lys er embedsmanden alene de folkevalgte politikeres tjener.<br />
Embedsmanden har ikke noget demokratisk mandat, men det har forvaltningens politiske ledelse.<br />
Hvis det kommer til uenighed mellem embedsmanden og forvaltningens politiske ledelse –<br />
ministeren, kommunalbestyrelsen eller amtsrådet – er det derfor den politiske ledelse, der har det<br />
sidste ord.<br />
Det danske samfund er imidlertid ikke alene et demokrati. Samfundet er også en retsstat. Det<br />
indebærer, at den politisk ledede forvaltning er underlagt et krav om lovmæssig forvaltning. Hvor<br />
det for borgerne gælder, at alt, hvad der ikke er forbudt, er tilladt, gælder det omvendte for<br />
forvaltningen: Alt, hvad der ikke i kraft af loven er tilladt, er for forvaltningen forbudt. Dette krav<br />
om lovmæssig forvaltning er kernen i retsstatens princip. Kravet betyder, at loven sætter en grænse<br />
for politik. Embedsmanden er nok politikernes – ministerens eller kommunalbestyrelsens – tjener,<br />
men over ministeren og kommunalbestyrelsen står loven.<br />
Samspillet på spidsen: De ulovlige ordrer<br />
Hvad skal en embedsmand gøre, hvis han eller hun får ordre af sin chef om at gøre noget ulovligt?<br />
Selv om det formentlig er de færreste embedsmænd, der har oplevet at få en sådan ordre, har<br />
spørgsmålet været viet megen interesse i de seneste års debat om forholdet mellem embedsmænd og<br />
politikere. Det er der i hvert fald to grunde til: For det første sætter spørgsmålet om ulovlige ordrer<br />
forholdet mellem embedsmanden og den politiske ledelse på spidsen. For det andet har netop<br />
spørgsmålet om ulovlige ordrer udgjort kernen i det seneste årtis mest omtalte politiskadministrative<br />
skandalesag, Tamilsagen.<br />
Så længe en ordre er lovlig, går de forfatningsmæssige principper om demokrati og retsstat hånd i<br />
hånd. Embedsmanden har naturligvis i en sådan situation både ret og pligt til at følge den politiske<br />
ledelses ordre. Mere vanskeligt er det, når den politiske ledelses ordre er ulovlig. I en sådan<br />
situation kommer principperne om demokrati og retsstat i konflikt.<br />
Hvis en ordre er klart ulovlig, er det fast antaget, at embedsmanden har både ret og pligt til at give<br />
retsstatens princip forrang: Embedsmanden skal “sige fra” over for sin chef og undlade at følge