Handicappet uden diagnose - Elisabeth Kampmann
Handicappet uden diagnose - Elisabeth Kampmann
Handicappet uden diagnose - Elisabeth Kampmann
You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
den handlendes og lytterens eget perspektiv. I sprogbrugen kan vi frit forholde os til både til<br />
den objektive, den sociale og den subjektive verden og foretage både konstative, regulative og<br />
ekspressive talehandlinger. Til de tre verdener svarer tre forskellige rationalitetstyper, nemlig<br />
en kognitiv – instrumentel, en moralsk-praktisk samt en æstetisk-ekspressiv.<br />
Gyldighedskravene i disse rationalitetsformer er sandhed, rigtighed og sandfærdighed, og<br />
sprogets funktion i de tre forskellige typer af talehandlinger er hhv. fremstilling af<br />
sagsforhold, opretholdelse af relationer mellem mennesker og udtryk for oplevelser.<br />
Habermas beskriver – udover den kommunikative handlen - tre andre former for handlen,<br />
herunder den teleologiske handlen, som forholder sig til én verden, nemlig den objektive, og<br />
hvor relationerne er rationelle, dvs. tilgængelige for objektiv vurdering. Gyldighedskravet er<br />
sandhed, og denne handlingsform er ikke refleksiv. (Habermas, 1997: 74-111)<br />
Ser vi på forhandlingerne om forståelsen af, at have fået et handicappet barn ud fra den<br />
kommunikative handlingsmodel, er det ikke helt enkelt at analysere. Vi har kun en<br />
retrospektiv fremstilling af forhandlingsprocesserne, og kun fra den ene part. Jeg vil alligevel<br />
forsøge at foretage en overordnet analyse af forhandlingerne ud fra teorien om den<br />
kommunikative handlen med de forbehold, jeg her har nævnt.<br />
Ifølge Habermas finder enhver indbyrdes forståelsesproces sted på baggrund af kulturelle<br />
forforståelser. Den del af vidensforrådet fra livsverdenen, der bliver sat på en prøve via<br />
forhandlingerne, står samtidig til disposition for enhver ny situationsdefinition.<br />
Jeg vil nu se på de fire familiers italesættelse af, hvordan deres udvidede familie har reageret i<br />
forhold til, at der kom et handicappet barn ind i familien, og se på det som en indbyrdes<br />
forståelsesproces i Habermas’ forstand.<br />
De to familier, hvor barnet har en <strong>diagnose</strong>, kan relatere deres ytringer om barnet og dets<br />
tilstand til den objektive verden, hvorom sande udsagn i et eller andet omfang er mulige ved<br />
hjælp af <strong>diagnose</strong>n, som ligger inden for den medicinske diskurs. De kan samtidig ved hjælp<br />
af materiale fra handicapforeningen komme med en række mere eller mindre sande udsagn,<br />
som i hvert fald er nedfældet af en handicaporganisation på papir.<br />
På den anden side oplever familierne, hvor barnet ikke har en <strong>diagnose</strong>, at barnets handicap<br />
bliver bagatelliseret. De har sværere ved at komme med udsagn, der relaterer entydigt til den<br />
objektive verden, idet de ikke har nogen <strong>diagnose</strong>. De har store problemer med<br />
situationsdefinitionerne. Ifølge Habermas er en situationsdefinition en ordning, hvor<br />
kommunikationsdeltagerne føjer de forskellige elementer i situationen til en af de tre verdener<br />
og inkorporerer den aktuelle situation i deres forudfortolkede livsverden (Habermas, 1997:<br />
143). Der er forskellige situationsfortolkninger i spil her: forældrene fortæller, at deres barn er<br />
75