Handicappet uden diagnose - Elisabeth Kampmann
Handicappet uden diagnose - Elisabeth Kampmann
Handicappet uden diagnose - Elisabeth Kampmann
Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
ekendte. Det, at deres børn er anderledes, italesættes i en række tilfælde som en mere eller<br />
mindre uforankret samhandlen med andre mennesker, som skaber besværlige situationer.<br />
Reaktionerne på barnets handicap kan i være svære at skelne fra reaktionerne på familien som<br />
helhed, og i Goffmans forståelse af stigma kan hele familien blive stigmatiseret af det<br />
handicappede barn. Derfor anvender jeg det analytiske perspektiv således, at jeg ser på hele<br />
familien som stigmatiseret.<br />
I min undersøgelse har jeg fundet, at reaktionerne fra andre spænder fra benægtelse og<br />
bagatellisering til fuld accept, og at relationerne ændrer sig over tid.<br />
Begge familier, hvor barnet har en <strong>diagnose</strong>, italesætter, at de har glæde af at kunne forklare,<br />
hvad anderledesheden hos barnet handler om. De anvender begge trykt materiale fra<br />
handicapforeningen til at dele ud, og dermed forklare andre – både familie, venner og<br />
arbejdsplads - hvad anderledesheden går ud på. Denne italesættelse kan tolkes som en strategi,<br />
hvor den faktiske identitet beskrives, hvorved diskrepansen mellem den tilsyneladende og den<br />
faktiske identitet bliver mindre. Dermed fungerer viden om <strong>diagnose</strong>n som<br />
informationskontrol og stigmatiseringen mindskes.<br />
I familierne, hvor barnet ikke har en <strong>diagnose</strong>, italesættes en del problemer med den udvidede<br />
familien, som over tid er løst. Der italesættes uforankret samhandlen i familien, hvor især<br />
bedsteforældrene har bagatelliseret og benægtet barnets problemer, og ikke villet anerkende<br />
barnets faktiske identitet. Bagatellisering og benægtelse italesættes ligeledes – dog i mindre<br />
grad – i familierne, hvor barnet har fået applikeret en <strong>diagnose</strong>. Det kan tolkes som, at netop<br />
bagatellisering og benægtelse relationelt er en udbredt måde at håndtere handicap hos børn.<br />
På et tidspunkt er bedsteforældrene dog alle blevet inkluderet i gruppen af ”kloge”, som er<br />
dem, der i særlig grad er gode til at omgås de stigmatiserede.<br />
I familierne, hvor barnet har fået applikeret en <strong>diagnose</strong>, italesættes at der ingen problemer<br />
har været i forhold til venner og bekendte, hvorimod familierne <strong>uden</strong> <strong>diagnose</strong> italesætter en<br />
række tilfælde af uforankret samhandlen med venner – især venner med børn i samme alder.<br />
Det har noget at gøre med den uforankrede interaktion i børnegrupperne. De handicappede<br />
børn bliver miskrediterede, og situationerne løber af sporet, når de leger med andre børn –<br />
både blandt børnene og deres forældre. Forældrene forsøger at udøve informationskontrol i<br />
forhold til det handicappede barn ved at få forældrene til de andre børn til at fortælle deres<br />
børn om anderledesheden hos det handicappede barn. Her er der ingen forskel at spore<br />
mellem børnene der har/ikke har fået applikeret en <strong>diagnose</strong>, idet <strong>diagnose</strong>n formentlig ikke<br />
betyder noget for forklaringer over for børn.<br />
72