Handicappet uden diagnose - Elisabeth Kampmann
Handicappet uden diagnose - Elisabeth Kampmann
Handicappet uden diagnose - Elisabeth Kampmann
Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
Virkeligheden har bekræftet forældrene i, hvad lægen har sagt – der sker en fremgang i<br />
barnets udvikling. Ideationelt lægges der vægt på ”fremgang”, ”aldrig været gået i stå”,<br />
”fulgte med op”. Det vil sige, at familien er blevet bekræftet i, at behandlingen går den rigtige<br />
vej. Udsagnet med at acceptere det har modalitet ”nok”; der er altså ikke fuld affinitet til<br />
udsagnet, accepten er ikke ubetinget.<br />
Det ser her ud til, at det at få en forklaring er godt nok – en <strong>diagnose</strong> er ikke nødvendig.<br />
Delkonklusion – <strong>diagnose</strong>rs rolle for konstruktionen af identitet<br />
Hos begge familier, hvor barnet ikke har nogen <strong>diagnose</strong>, italesættes et dilemma og en<br />
ambivalens i forhold til ønsket om at få stillet en <strong>diagnose</strong>. På den ene side er der et stort<br />
ønske om at få at vide, hvad årsagen er, eller i hvert fald at få en forklaring på barnets<br />
anderledeshed, på den anden side er der en erkendelse af, at det nok i virkeligheden ikke ville<br />
ændre så meget med en <strong>diagnose</strong>, og at det er væsentligt at acceptere barnet, som det er. Den<br />
ene informant italesætter, at hospitalets undersøgelser af barnet for at finde en <strong>diagnose</strong> har<br />
været oplevet som stærkt overdrevne. Den anden familie har fået en forklaring af lægen –<br />
inkluderende alt det som lægen ikke ved, og det har de været nogenlunde tilfredse med.<br />
Omvendt kan forklaringer om <strong>diagnose</strong>n virke objektiverende og være svære at identificere<br />
med barnet, således at <strong>diagnose</strong>n som stempel gør, at det må genovervejes, om forældrene kan<br />
holde af barnet.<br />
Det fremgår af ovennævnte italesættelser, at <strong>diagnose</strong>n kan give en forståelse af barnets<br />
syndrom, hvor barnet kan holdes op imod andre med det samme syndrom, og hvor barnet<br />
forstås i lyset af <strong>diagnose</strong>ns klassifikationer af adfærd mv.<br />
Inden for stemplingsperspektivet fremgår det, at hvis en person behandles som om han er<br />
generelt afvigende, er der risiko for at producere en selvopfyldende profeti, dvs. han begynder<br />
at opføre sig som det generelle billede, andre har af ham. (Becker, 1963: 34). Der trækkes her<br />
på disse klassifikationer af børn med xx syndrom i common sense form, hvilket bestyrker<br />
risikoen for, at barnet bliver stemplet ind i en bestemt form, som er forudsagt af <strong>diagnose</strong>n. At<br />
afvigelsen så at sige forstærkes af den måde, som barnet behandles på, og der ikke bliver<br />
plads til en mere individualiseret opfattelse af barnet. I den ene italesættelse tages der dog<br />
eksplicit afstand fra objektiverende stereotypier i beskrivelsen af <strong>diagnose</strong>ns implikationer.<br />
Jeg har således ikke belæg for at sige, at der sker en stempling, kun at pege på risikoen i disse<br />
italesættelser og dermed problematisere vægtlægningen af <strong>diagnose</strong>r i forhold til barnets<br />
identitet og adfærd.<br />
Omvendt kan <strong>diagnose</strong>n være med til at forstå barnet – at adfærden er beskrevet gør måske, at<br />
den ikke forekommer så fremmedartet, så længe <strong>diagnose</strong>n blot forbliver en referenceramme,<br />
56