Handicappet uden diagnose - Elisabeth Kampmann
Handicappet uden diagnose - Elisabeth Kampmann
Handicappet uden diagnose - Elisabeth Kampmann
You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
<strong>diagnose</strong>, oplever at barnets handicap bliver bagatelliseret. De har sværere ved at komme med<br />
udsagn, der relaterer entydigt til den objektive verden. Der bliver store problemer med<br />
situationsdefinitionerne i livsverdenen, som vi har set. Det sociale arbejde, der foregår i<br />
socialforvaltningerne, er således med til at bureaukratisere kerneområder i livsverdenen ved<br />
deres stærke vægtlægning af <strong>diagnose</strong>r. Det drejer sig om kerneområder, som i livsverdenens<br />
kommunikativt baserede fællesskaber i forvejen er under pres. Det er jo ikke bare det sociale<br />
arbejde, som lægger så stor vægt på <strong>diagnose</strong>r. Også det pædagogiske arbejde er præget af en<br />
diagnostisk tænkning, som jeg tidligere kort har beskrevet. Det vil sige, at alle disse<br />
professionelle, som forældre til handicappede børn møder, alle vil være meget optagede af<br />
<strong>diagnose</strong>r, i forhold til deres professionelle arbejde. Dette kan medføre en sammenblanding af<br />
handicapforståelser og give den medicinske forståelse en førsterang, som ikke hjælper i<br />
livsverdenens situationsdefinitioner. Det er dette, som sætter livsverdenens<br />
situationsdefinitioner under pres, og det er dette, som jeg ser som et udtryk for systemets<br />
kolonisering af livsverdenen.<br />
”Videnskabelig neutralitet”<br />
Den udbredte anvendelse af <strong>diagnose</strong>r som forståelsesramme for handicappede kan ses som<br />
en instrumentel reduktion af opfattelsen af mennesker med handicap. Denne reduktion sker<br />
både fra socialrådgivere, pædagoger, nærtstående og fra dem selv. Hverken den personlige<br />
selvforståelse eller generelle holdninger i samfundet i forhold til handicappede kan erstattes af<br />
lægevidenskabens reduktionistiske syn. Dette reduktionistiske syn indebærer, at i en vis<br />
udstrækning bliver det en positivistisk videnskabsopfattelse, der kommer til at dominere<br />
opfattelsen af handicappede.<br />
Habermas kritik af positivismen går på, at den posivitistiske videnskabsopfattelse kommer til<br />
at udtrykke en slags ”halveret rationalisme”, som i praksis bliver til en form for ideologi ”ved<br />
at legitimere instrumentelle tænkemåder og teknisk-rationel styring under dække af<br />
videnskabelig neutralitet. På den måde blev spørgsmål om kollektive mål og moral<br />
klassificeret som et rent subjektivt og irrationelt område, der ikke kunne debatteres rationelt”<br />
(Andersen et al, 2000: 367).<br />
Habermas kritiserer, at politiske problemer bliver gjort til tekniske styringsproblemer – også<br />
de spørgsmål, der har med moralske forhold at gøre som magt, demokrati, lighed og<br />
retfærdighed. Habermas siger, at dermed bliver scientismen til en ideologi (Andersen et al,<br />
2000: 367).<br />
Man kunne med denne kritik sige, at denne positivistiske videnskabsopfattelse ikke blot<br />
udvider, men erstatter personlig selvforståelse. Udlægningen af mennesker som ren natur<br />
120