Handicappet uden diagnose - Elisabeth Kampmann
Handicappet uden diagnose - Elisabeth Kampmann
Handicappet uden diagnose - Elisabeth Kampmann
Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
Lighedsdiskursen, som var stort set hegemonisk i diskursordenen, er således meget langt fra<br />
hegemonisk i den diskursive praksis, jeg har undersøgt.<br />
Lighedsdiskursen reproduceres i min undersøgelse i italesættelsen hos de socialrådgivere,<br />
som jeg har interviewet, interdiskursivt med vigtige handicappolitiske principper som fx det<br />
relative handicapbegreb og kompensationsprincippet. Kompensationsprincippet reproduceres<br />
i kontekstualiseret form i forhold til samarbejdet med klienterne om bevilling af sociale<br />
ydelser. Det relative handicapbegreb reproduceres ligeledes kontekstualiseret i<br />
italesættelserne af ”det gode samarbejde” med klienterne, hvor der er tale om et tillidsforhold.<br />
Dette gode samarbejde ses, når familierne har passeret filteret i grænselandet, og så er der<br />
eksempler på et ligeværdigt samarbejde mellem familier og socialforvaltning – uagtet<br />
<strong>diagnose</strong> eller ej.<br />
Hos forældrene reproduceres lighed/ulighedsdiskursen i mødet med socialforvaltningen. Det<br />
giver sig udslag i en stærk optagethed af rettighederne til de sociale ydelser, herunder om<br />
socialforvaltningen opfylder oplysningspligten. Det er altså den version af<br />
lighed/ulighedsdiskursen, Solvang kalder ”klientrollen i velfærdsstaten” (Solvang, 2000: 6),<br />
der er tale om her. Det er en kontekstualiseret diskursiv praksis. Der er kun ganske enkelte<br />
interdiskursive reproduktioner af lighedsdiskursen hos forældrene, men det sker nogle enkelte<br />
gang ved brug af ordet ”rettigheder”.<br />
Jeg beskrev to andre versioner af lighed/ulighedsdiskursen, som jeg ikke har fundet<br />
eksempler på, at der bliver trukket på i den diskursive praksis i mit undersøgelsesmateriale.<br />
Den ene var den filosofiske optagethed af retfærdighed, og den anden var ”den sociale<br />
model”, som handler om politisk undertrykkelse.<br />
Socialrådgiverne trækker i større udstrækning på en medicinsk diskurs i form af optagethed af<br />
<strong>diagnose</strong>r, diagnostiske definitioner og lægelig dokumentation som adgangskriterier for<br />
sociale ydelser.<br />
Men de trækker også – dog i meget mindre grad – på den normalitetsdiskurs, som er afledt af<br />
normaliseringspolitikken fra 60-erne, hvor der er en interesse for normalitet i social forstand.<br />
Disse italesættelser har jeg fundet i interviewene, når jeg har spurgt til socialrådgivernes<br />
forestilling om et godt liv for mennesker med handicap. Et eksempel på denne italesættelse er<br />
følgende: ”Få så normalt et liv som muligt”. Et sådant udsagn er udtryk for en direkte<br />
diskursrepræsentation af normalitetsdiskursen – udsagn af denne art var nærmest slogans i 60-<br />
erne og 70-erne i forhold til handicap.<br />
Der er et enkelt eksempel på en direkte diskursrepræsentation af en symbolsk interaktionistisk<br />
diskurs hos den ene socialrådgiver, hvor hun direkte anvender begrebet ”stempling”:<br />
116