Handicappet uden diagnose - Elisabeth Kampmann
Handicappet uden diagnose - Elisabeth Kampmann
Handicappet uden diagnose - Elisabeth Kampmann
You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
Delkonklusion – <strong>diagnose</strong>rs betydning for tildeling af sociale ydelser<br />
Adgangen til socialforvaltningen og dens ydelser er beskyttet af ”filtre”, som i begge<br />
kommuner primært består i at anvende lægelige oplysninger og dokumentation, eller i hvert<br />
fald af diagnostiske kategoriseringer, som adgangskriterium. Det ser ud til, at selvom der<br />
italesættes kontekstualiseringer, der bygger på det relative handicapbegreb, så spiller de<br />
lægelige oplysninger – herunder <strong>diagnose</strong>r og <strong>diagnose</strong>lignende kategoriseringer - en meget<br />
væsentlig rolle i problemkategoriseringen og dermed klientkonstruktionen i den sociale<br />
praksis, især i starten af et forløb. Disse lægelige oplysninger spiller en langt større rolle, end<br />
Serviceloven lægger op til. For familierne, hvor der ikke er nogen <strong>diagnose</strong>, kan dette betyde,<br />
at de igennem længere tid ikke kommer igennem filtret og ikke får tildelt de ydelser, de har<br />
ret til, eller må anvende andre kanaler, som vi har set - fx hospitalet som skyts. Dvs. at<br />
transformationen af klienternes mangeartede virkeligheder til stereotypier, der giver grundlag<br />
for realisering af ydelser, i højere grad foregår via lægelige <strong>diagnose</strong>r og diagnostiske<br />
kategorier, end loven tilskriver.<br />
Det at anvende <strong>diagnose</strong>r i stedet for det relative handicapbegreb og kompensationsprincippet<br />
som målestok for lovhjemmel til at bevilge sociale ydelser kan ses som en reduktion af<br />
kompleksitet for socialrådgiverne.<br />
Det italesættes – både fra familierne og fra socialrådgiverne - at over tid bliver<br />
problemkategoriseringen og matchingen med problemløsningskategorier i højere grad til en<br />
slags samarbejde og forhandling mellem familie og socialrådgiver. I disse italesættelser<br />
trækkes der på det relative handicapbegreb.<br />
Forståelsen, der ligger i det relative handicapbegreb og i kompensationsprincippet, er således<br />
ikke slået fuldt igennem i den sociale praksis, men der trækkes på det.<br />
I forhold til oplysningspligten er det tydeligt, at jo mere socialrådgiveren er parat til at<br />
fortælle om socialforvaltningens problemløsningskategorier i form af rettigheder - dvs. at<br />
socialrådgiveren lever op til oplysningspligten - jo bedre opleves samarbejdet af klienterne.<br />
Jeg har fundet, at denne oplysning om rettigheder ikke altid er slået igennem i den sociale<br />
praksis, og især ikke over for dem, der ikke har fået en <strong>diagnose</strong>.<br />
Problemløsningskategorierne kan derimod opleves som en kode, der skal knækkes, idet<br />
familien ikke kender disse kategorier, men skal gætte ved at italesætte behov, som de så kan<br />
håbe matcher problemløsningskategorierne.<br />
Jeg har i denne undersøgelse ikke belæg for at udtale mig om, hvorvidt der er et sammenfald<br />
med de diskursetiske principper i de eksempler på godt samarbejde, der fremhæves – både af<br />
socialrådgivere og forældre – og om de lever op til Habermas beskrivelse af ”den<br />
107