Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
Fig. 7-9: Displacement: Chaplin udskilles visuelt fra de øvrige soldater; både i kraft af<br />
sit udseende og sine handlinger.<br />
Den kritiske og den letbenede version<br />
I The General er der umiddelbart ingen kritisk dagsorden under<br />
overfladen af klassisk narrativ fremdrift med slapstick- og deadpanhumoren<br />
<strong>som</strong> underholdende element i diverse jagtscener. Og man<br />
smiler forløst, da pigen er vundet, og filmen slutter. Det gør man<br />
måske også i Shoulder Arms, men under overfladen af episodiske gags<br />
i Chaplins film ligger et klart kritisk postulat om, at ægte heltedåd er en<br />
illusion, der kun kan opnås i drømme. Denne pointe slås fast, da<br />
vagabonden i slutscenen vågner fra, hvad der viser sig at have været<br />
en drøm – nemlig filmens mest centrale fortælling, hvor en lang række<br />
tyske soldater er blevet snydt og den tyske kansler taget til fange.<br />
Virkeligheden, <strong>som</strong> vagabond-soldatens både forvirrede og bekymrede<br />
ansigt afslutningsvis <strong>åben</strong>barer, er meget mere komplekst, end<br />
komediens uladsiggørlige heltegerninger foreslår. Inden for Chaplins<br />
velkendte samfundskritiske begrebsramme bliver ægte krigerisk<br />
heltedåd og usandsynlige hændelsesforløb med en ”happy end” således<br />
aldrig til andet og mere end en drøm (fig.10-11).<br />
Hvor The General lader emnet krig falde i baggrunden til fordel for<br />
komikken,synes Shoulder Arms således at anvende sin komiske modus<br />
til andet og mere end apolitisk underholdning, ikke mindst via en<br />
direkte stillingtagen til og indirekte behandling af krigens natur. Disse<br />
to film illustrerer således fint de to grundlæggende tilgange til den<br />
samtidige anvendelse af krig og komik, der har været anvendt op<br />
gennem filmhistorien – én tilgang, hvor formålet er skeptisk eller<br />
direkte kritisk, og én, der sigter mod mere letbenet underholdning.<br />
Den italesatte absurditet<br />
Efter talefilmens fremkomst blev de mest berømte og populære<br />
amerikanske komikere de fire Marx-brødre. Deres komik var en<br />
blanding af allerede veludviklede komiske former <strong>som</strong> slapstick og<br />
deadpan og så en nyere sofistikeret brug af verbal komik, en anarkisk<br />
tilgang til meningsløs handling og en gennemgribende mangel på<br />
respekt for etablerede normer og politiske systemer. Også Marxbrødrene<br />
kastede derfor deres kærlighed på krigskomedien og lavede<br />
den politiske krigssatire, Duck Soup (Leo MacCarey, 1933), der via sin<br />
gennemgribende absurditet retter sit komiske skyts mod latterligt<br />
pompøse regeringsledere, absurd politisk forhandlingsdiplomatik,<br />
tilfældige retssystemer og sidst, men ikke mindst, krig, der udspringer<br />
af debil smålighed og ledes af kujoner.<br />
Fig. 10-11: Hvor Chaplins hovedperson<br />
afslutningsvis må sande, at nonchalant<br />
komisk opfind<strong>som</strong>hed og klassisk heltedåd<br />
udelukkende hører hjemme i fantasien, og<br />
ingenlunde redder hovedpersonen fra den<br />
faktisk forestående krig, så resulterer<br />
Keatons bindegale redningsaktion via<br />
gymnastisk virtuositet i en egentlig<br />
forløsning: den umage helt bliver en rigtig<br />
soldat og vinder pigen. Inden for den<br />
filmiske ramme forbliver Chaplins<br />
eskapistiske eskapader således<br />
tidsbegrænsede, hvorimod Keaton<br />
fastholder illusionen om et lykkeligt udfald<br />
på trods af krigens død og ødelæggelse.