Tofte Skovs nyere historie - Aage V. Jensens Fonde
Tofte Skovs nyere historie - Aage V. Jensens Fonde
Tofte Skovs nyere historie - Aage V. Jensens Fonde
You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
Sandhusene, Gl. Sjældenglad og Sellegårdene<br />
med tilhørende jorder og i 1809 Knarmou, som<br />
den sidste af ejendommene øst for mosen. Selvom<br />
hartkornet ikke var fuldt, blev Lindenborg<br />
ophøjet fra baroni til grevskab i 1781.<br />
Udskiftningen af fællesskabet og udparcellering<br />
af jorderne og mosen fandt sted i 1801-<br />
1803, men ejendommene forblev fæstegårde under<br />
Lindenborg.<br />
Området var en mosaik af ret små dyrkede<br />
marker, græsmarker, enge, skovenge, heder, moser,<br />
kær og mindre tørveskær samt løvskove, der i<br />
stor udstrækning havde karakter af engskove med<br />
høslæt og stævning. Og mod vest lå – og ligger<br />
- den store <strong>Tofte</strong> Mose, som kun blev udnyttet<br />
i begrænset omfang til tørveskær langs randen.<br />
På grund af naturforholdene med det højtstående<br />
grundvand, var arealet under plov aldrig<br />
særlig stort. <strong>Tofte</strong>bønderne havde kornavl (rug<br />
og byg) på <strong>Tofte</strong> Bakke, men drev først og fremmest<br />
en omfattende studeavl med dertil hørende<br />
græsning og høslæt. I slutningen af 1800-tallet<br />
skærpedes den klassiske interessemodsætning<br />
mellem Lindenborggrevernes jagtinteresse og<br />
det deraf afledte ønske om en høj vildtbestand<br />
på den ene side, og bøndernes jordbrug på den<br />
anden. <strong>Tofte</strong>bønderne måtte selv i fællesskab<br />
værne deres afgrøder mod vildtet og lønne en<br />
særlig nattevagt for med en skræmmeklokke at<br />
holde vildtet væk fra kornmarkerne. For at irritere<br />
lensgreven ansatte de egnens mest berygtede<br />
krybskytte til opgaven. Da bønderne<br />
tilmed omkring 1880 nægtede greven (Ernst<br />
Schimmelmann) at gå på jagt på fæstejorderne,<br />
tilspidsedes konflikten og endte med at han i begyndelsen<br />
af 1880’erne besluttede sig for at få<br />
nedlagt by, landbrug og øvrig bebyggelse; ikke<br />
kun <strong>Tofte</strong>, men også Kragelund og Sandhusene<br />
(Hedegaard 1980). Det tog sin tid, eftersom fæstemålene<br />
var livsvarige, både for fæstebonden<br />
og hans eventuelt efterlevende enke, og lovgivningen<br />
i øvrigt satte en række begrænsninger<br />
for, hvad en godsejer kunne tillade sig i forhold<br />
til sine fæstebønder. I 1906 var det kommet så<br />
langt, at indhegning af området blev indledt –<br />
og i 1908 kunne hegnet lukkes. <strong>Tofte</strong> Dyrehave<br />
var en realitet.<br />
Dyrkningen af landbrugsjorderne blev indstillet<br />
og arealerne i stor udstrækning plantet<br />
til. Bygningerne blev revet ned, eller for en tid<br />
benyttet som bolig for skovarbejdere og andre<br />
af godsets ansatte. I dag er der kun to bebyggelser<br />
indenfor hegnet: <strong>Tofte</strong>gården, der indtil<br />
2011 var bolig for skytte og skovfoged og det<br />
renoverede jagthus på <strong>Tofte</strong> Bakke. Bebyggelsens<br />
afvikling er nærmere beskrevet af Thorkild Lund<br />
side 108. Udviklingen i arealanvendelsen fremgår<br />
af Tabel 1.<br />
Skovenes udnyttelse<br />
Generelt har naturforholdene, navnlig den høje<br />
vandstand og mosens udstrækning lagt stærke<br />
begrænsninger på muligheden for opdyrkning og<br />
landbrugsmæssig udnyttelse i området - bortset<br />
fra til græsning og især høslæt. De store mængder<br />
af lettilgængelig tørv, der kunne anvendes som<br />
brændsel, har uden tvivl også mindsket presset<br />
mod skoven til brændselsformål. Men der er<br />
ingen tvivl om, at skovene førhen er blevet udnyttet<br />
både som vedressource til bl.a. brændsel,<br />
53