Dovne danske ører Kronik skrevet sammen med Gitte ... - Pia Quist
Dovne danske ører Kronik skrevet sammen med Gitte ... - Pia Quist
Dovne danske ører Kronik skrevet sammen med Gitte ... - Pia Quist
You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
<strong>Dovne</strong> <strong>danske</strong> <strong>ører</strong><br />
Af <strong>Gitte</strong> Gravengaard og <strong>Pia</strong> <strong>Quist</strong><br />
Københavns Universitet<br />
<strong>Kronik</strong> bragt i Berlingske Tidende, 11. december 2006<br />
Leverpostejsdansk er det eneste sprog <strong>danske</strong>rne gider lytte til. Hvis man taler bare en lille smule<br />
anderledes end Jeppe Nybroe eller Paula Larrain, bliver man ikke taget seriøst og i visse tilfælde heller<br />
ikke forstået. Det er den daglige erfaring for dem som taler traditionel dialekt eller har dansk som<br />
andetsprog. Nordmænd og svenskere har også vanskeligt ved at blive forstået i Danmark. De fleste<br />
<strong>danske</strong>re giver simpelthen op når de h<strong>ører</strong> en sproglig afvigelse. Men hvis vi på længere sigt vil bevare<br />
dansk som et levende og samfundsbærende sprog, er vi nødt til at lære at åbne de dovne <strong>danske</strong> <strong>ører</strong>.<br />
Mange mennesker oplever at de ikke bliver betragtet som ligeværdige sprogbrugere i det <strong>danske</strong><br />
sprogsamfund alene af den grund at deres sprog falder uden for den snævre standardsprogsnorm. Det<br />
offentlige rum, <strong>med</strong>ier og skole er systematisk renset for udpræget sproglig variation. Så hvorfor<br />
anstrenge sig? Jo, fordi problemet <strong>med</strong> de dovne og intolerante <strong>danske</strong> <strong>ører</strong> har konsekvenser for<br />
<strong>sammen</strong>hængskraften i vores samfund på flere områder. Vi vil pege på tre:<br />
For det første viser gentagne undersøgelser at <strong>danske</strong>re ikke bare lukker <strong>ører</strong>ne for, men direkte<br />
nedvurderer alle som taler <strong>med</strong> en smule lokal farvning. Direkte adspurgt lovpriser størstedelen af alle<br />
<strong>danske</strong>re de <strong>danske</strong> dialekter. Dialekterne anses for at være "hyggelige" og "søde", så "dem skal vi da<br />
bevare". Billedet ser imidlertid helt anderledes ud i de forsøg hvor det er underbevidste<br />
sprogholdninger der testes, dvs. hvor folk ikke ved at det er sprogholdninger man undersøger. Her er<br />
det eneste der dur – det eneste der tages seriøst – københavnsk. Resultatet er det samme uanset hvor i<br />
landet <strong>danske</strong>rne testes. Opvurderingen af københavnsk og nedvurderingen af jysk, fynsk, sjællandsk<br />
osv. sker også i Næstved, Odder, Vinderup m.v. Den københavnske dialekt er normen som <strong>danske</strong>rne<br />
vurderer al dansk tale i forhold til.<br />
Der er flere årsager til at det netop er københavnsk der har vundet terræn i hele landet. Den markante<br />
sproglige ensretning er en forholdsvis ny udvikling historisk set. En udvikling som er kulmineret i takt<br />
<strong>med</strong> national- og velfærdsstatens cementering de sidste ca. 50 år. Gennem uddannelsessystemet, den<br />
offentlige administration og de nationale <strong>med</strong>ier har den københavnske sprognorm bredt sig til hele<br />
landet. Det dominerende sprog i det offentlige rum er rigsdansk, det vil sige københavnsk. Og her<br />
mener vi dansk middelklassekøbenhavnsk. Københavnere <strong>med</strong> navne som Hassan eller Margrethe II<br />
regnes ikke <strong>med</strong> her. Den sproglige ensretning – som sprogforskere kalder standardisering – har<br />
betydet at mange af de traditionelle dialekter i dag er døde og borte. Man kan stadig høre regionale<br />
forskelle på mange <strong>danske</strong>res sprog, men forskellene er så små at flere dialektforskere slet ikke vil<br />
kalde dem dialekter længere. Og så burde problemet vel være løst? Desværre! Der er stadig meget lidt<br />
tolerance over for selv bittesmå udtaleforskelle som stadig eksisterer regionalt i Danmark.<br />
Ingen fortæller os direkte at rigsdansk er det eneste accepterede sprog. Men fordi det kun er rigsdansk<br />
som tales i alle formelle <strong>sammen</strong>hænge, vises det at det er det eneste som dur, det eneste som bliver<br />
taget seriøst. Prøv for eksempel at tænke på i hvilke <strong>sammen</strong>hænge vi møder ikke-københavnske<br />
dialekter i TV. Ud over et par vejrdamer <strong>med</strong> lidt jysk intonation, er det stort set kun i
satireprogrammer og platte reklamer man møder jysk, bornholmsk og fynsk. Skal man portrættere en<br />
virkelig dumrian, sørger man for at udstyre denne <strong>med</strong> en forstillet sydfynsk accent. Problemet er ikke<br />
så meget at Sonofon eller Drengene fra Angora bruger dialekter som en del af deres udtryk. Problemet<br />
er at det er de eneste <strong>sammen</strong>hænge hvor vi i <strong>med</strong>ierne møder andre former for dansk end det<br />
leverpostejsfarvede københavnske. Ud over satire og parodi er de traditionelle dialekter henvist til det<br />
private rum, til festen hos tante Karen.<br />
Det andet punkt som vi kort vil berøre, er at de intolerante <strong>danske</strong> <strong>ører</strong> også går ud over vores ellers så<br />
lovpriste internordiske sprogforståelse. En undersøgelse af hvordan vi i Norden kommunikerer <strong>med</strong><br />
hinanden, viser at <strong>danske</strong>rne er de dårligste til at forstå deres naboer. Danskere er simpelthen dårligere<br />
til at forstå svensk og norsk, end nordmænd og svenskere er til at forstå dansk. De <strong>danske</strong> unge i<br />
undersøgelsen er de mest tilbøjelige til at give op (og evt. skifte til engelsk) når de taler <strong>med</strong> en<br />
svensker eller nordmand. Det er tankevækkende! Problemet er at når man aldrig udsættes for<br />
situationer hvor man skal anstrenge sig for at forstå sin samtalepartner, så lærer man heller ikke at<br />
bruge de sproglige strategier der skal til for at tilpasse sig en situation hvor taler og lytter har<br />
forskellige varianter af samme sprog. Hvis vi i skolen blev undervist i det, hvis vi øvede os og vænnede<br />
os til det, ville vi opdage at svensk og norsk og dansk er varianter af samme sprog som vi sagtens kan<br />
bruge <strong>med</strong> hinanden indbyrdes. Det ville være et trist tab for os alle hvis den internordiske<br />
sprogforståelse går fløjten til fordel for engelsk – pga. de dovne <strong>danske</strong> <strong>ører</strong>.<br />
Det tredje og sidste punkt vi vil berøre har <strong>med</strong> dansk talt <strong>med</strong> accent at gøre. Den sproglige<br />
intolerance er også et problem for mange nye <strong>danske</strong>re. Har man et andet modersmål og først lærer sig<br />
dansk som voksen, står man i en urimelig vanskelig position over for de dovne <strong>danske</strong> <strong>ører</strong>. Næsten<br />
alle voksne indvandrere har erfaringer <strong>med</strong> ikke at blive forstået og ikke blive taget alvorligt når de<br />
forsøger sig på dansk. Mange der kommer til Danmark som ung eller voksen, lærer sig et godt og<br />
flydende dansk, men bibeholder en udtalerest, en accent, som kan henføres til deres førstesprog. I langt<br />
de fleste tilfælde kan accenten ikke ændres. Faktum er at man ikke 'bare' kan beslutte sig for at tale det<br />
leverpostejsfarvede rigs<strong>danske</strong>. Spørg blot Henrik og Mary, Hassan og Mediha. Men accent behøver<br />
ikke have konsekvenser for kommunikationen hvis vi som lyttere lærer at tolerere variation. Vi er nødt<br />
til lære os selv ikke at tolke dansk <strong>med</strong> accent som modvilje mod Danmark og det <strong>danske</strong> sprog. I<br />
stedet skal vi være glade for og stolte over at mennesker der ikke lige er født her i landet, rent faktisk<br />
bruger det <strong>danske</strong> sprog.<br />
Der er to væsentlige årsager til at vi er blevet så dårlige til at forstå og acceptere andre varianter af<br />
dansk end den rigs<strong>danske</strong>. Den ene har vi allerede været inde på: Når det offentlige rum er systematisk<br />
renset for sproglig variation, har vi meget sjældent mulighed for at møde og der<strong>med</strong> lære at forstå<br />
forskellige udgaver af dansk. Vi er alle gennem vores socialisering blevet vant til at frem<strong>med</strong>e talere,<br />
altså mennesker vi ikke kender personligt – i TV, Radio, i skolen, i banken osv. – taler på én bestemt<br />
måde. Derfor har vi en indgroet forventning om at 'den frem<strong>med</strong>e' taler rigsdansk, og når denne<br />
forventning så ikke opfyldes, reagerer vi <strong>med</strong> overraskelse, måske ligefrem forskrækkelse, og så lukker<br />
vi <strong>ører</strong>ne. Dette hænger <strong>sammen</strong> <strong>med</strong> den anden årsag som vi vil trække frem: Danskerne har fralagt<br />
sig deres lytteransvar. I takt <strong>med</strong> den sproglige standardisering har der udviklet sig en ubalance mellem<br />
talerens og lytterens ansvarsfordeling. Ansvaret for vellykket kommunikation – for at vi kan forstå<br />
hinanden – ligger i dag helt og aldeles hos taleren. Det er den talende der må tilpasse sig. Hvis man<br />
ikke bliver forstået, er det ens egen skyld. Det er en udbredt forventning blandt <strong>danske</strong>re at den talende<br />
skal ændre sit sprog, så modtageren uden anstrengelser forstår. Sådan behøver det ikke være. Der er en<br />
urimelig ubalance i dette forhold. Vellykket kommunikation kræver nemlig både en engageret taler og<br />
en engageret lytter. Lytteren må erkende og vedstå sig sit lytteransvar. Vi har glemt at det også kræver
noget at være en god lytter. Vi behøver dog bare at kigge til vores naboland i nord, Norge, for at se at<br />
det kan være anderledes. I Norge har man traditionelt været bedre til at anerkende sine dialekter, og<br />
man er også meget bedre til at forstå hinanden. Lytteransvaret tages <strong>med</strong> andre ord mere alvorligt.<br />
Det er helt afgørende for det <strong>danske</strong> sprogs overlevelse at vi i Danmark bliver bedre til at rumme<br />
mangfoldighedens dansk. Vi er simpelthen nødt til at bearbejde vores egne og andres holdninger til<br />
sproglig variation. For at gøre det må der sættes ind på mindst to niveauer: Institutionsniveau og<br />
individniveau.<br />
På institutionsniveau er det specielt skolen og <strong>med</strong>ierne der bør gøre en indsats for at give <strong>danske</strong>rne<br />
deres lytteransvar tilbage. Lad os for eksempel få et sprogligt mangfoldigt Danmarks Radio. Brug<br />
nyhedsoplæsere fra hele landet og lad være <strong>med</strong> at tekste dialekttalende. Det ville ikke alene have en<br />
væsentlig signalværdi – et signal der viser at vi burde kunne forstå – det ville også give os en mulighed<br />
for at høre forskellige slags dansk og der<strong>med</strong> mulighed for at vænne os til det. Det ville tage brodden af<br />
forbløffelsen over at det dansk der kommer ud af munden på en taler, ikke lige er københavnsk.<br />
I skolen bør alle børn fra de allerførste skoleår lære at lytte til og forstå forskellige udgaver af dansk.<br />
Der er i folkeskolen og gymnasiet stor fokus på mundtlighed (og skriftlighed), men desværre<br />
udelukkende <strong>med</strong> fokus på udtryk, formidling og fremstilling. Eleverne lærer at præsentere sig selv<br />
eller et stofområde, men de lærer ikke hvordan man lytter. Der bør også undervises i at lytte og afkode,<br />
for eksempel at lytte til og forstå forskellige dialekter, dansk <strong>med</strong> accent og ikke mindst svensk og<br />
norsk. Det er ikke vanskeligt at forestille sig undervisningsforløb der kan anlægge en sådan vinkel. Se<br />
film, tv-programmer, lyt til radio og gamle og nye optagelser <strong>med</strong> mangfoldige udgaver af dansk. Der<br />
er brug for en meget mere afbalanceret undervisning i – ja, sproglighed – afbalanceret mellem både<br />
produktion og reception. Det burde høre til almen dannelse at være i stand til at forstå sønderjysk,<br />
bornholmsk og andre slags dansk, og at kunne tale <strong>med</strong> en svensker eller en nordmand uden at skifte til<br />
engelsk. Det burde være en dyd i vores samfund at kunne gebærde sig i et sprogligt mangfoldigt<br />
Danmark.<br />
På individniveau kan den enkelte også selv gøre noget. For det første må vi alle gøre os vores<br />
lytteransvar bevidst. Vi har alle i konkrete samtalesituationer et personligt ansvar for at<br />
kommunikationen bliver vellykket. Det handler om dannelse og pli. Selvom vi alle har<br />
sprogholdninger som for de flestes vedkommende sikkert er dybt rodfæstede, er det vigtigt at være<br />
bevidst om at man har sprogholdninger. Hvis man for eksempel oplever at man ikke kan tage en person<br />
alvorlig alene fordi vedkommende taler dialekt, bør man kritisk ransage sine sprognormer. Alle bør<br />
træne sit personlige "dialektøre" – åbn <strong>ører</strong>ne og gør en dyd ud af at være god til at lytte og forstå.<br />
Noget andet man også kan gøre er – noget så banalt og festdræbende som – at undlade at grine af<br />
dialekter. Fjern det fjogede grin når du h<strong>ører</strong> en jysk politiker eller bornholmsk fisker på TV. Vi bør<br />
også alle være glade og stolte når vi h<strong>ører</strong> udlændige tale dansk. Hjælp de der forsøger at lære sig<br />
dansk, <strong>med</strong> at få gode kommunikationsoplevelser. Hvis vi vil bevare dansk som et levende og<br />
samfundsbærende sprog, er vi nemlig nødt til åbne vores <strong>ører</strong> for alle dets brugere. Vi skal favne<br />
mangfoldighedens dansk i det offentlige, i <strong>med</strong>ier, skole og hjem.<br />
_______________________<br />
<strong>Gitte</strong> Gravengaard og <strong>Pia</strong> <strong>Quist</strong> er kvinderne bag hjemmesiden www.dialekt.dk som er en portal for<br />
formidling af forskning i <strong>danske</strong> dialekter og sproglig variation. Hjemmesiden er tilknyttet<br />
Københavns Universitet.