Hvad betyder det for Kirken, at Jesus ikke har indstiftet en kirke
Hvad betyder det for Kirken, at Jesus ikke har indstiftet en kirke
Hvad betyder det for Kirken, at Jesus ikke har indstiftet en kirke
You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
<strong>Hvad</strong> <strong>betyder</strong> <strong>det</strong> <strong>for</strong> <strong>Kirk<strong>en</strong></strong> <strong>at</strong> <strong>Jesus</strong> <strong>ikke</strong> <strong>har</strong> <strong>indstiftet</strong> <strong>en</strong><br />
Kirke?<br />
Dr. Paul Hoffmann om ledelsesbegrebet i Ny Testam<strong>en</strong>te<br />
Kjeld Wog<strong>en</strong>s<strong>en</strong><br />
<strong>Hvad</strong> <strong>betyder</strong> <strong>det</strong> <strong>for</strong> <strong>Kirk<strong>en</strong></strong> <strong>at</strong> <strong>Jesus</strong> <strong>ikke</strong> <strong>har</strong> <strong>indstiftet</strong> <strong>en</strong> Kirke?.......................................1<br />
1. del....................................................................................................................................2<br />
<strong>Jesus</strong> <strong>har</strong> <strong>ikke</strong> <strong>indstiftet</strong> <strong>en</strong> <strong>for</strong>mel <strong>kirke</strong>........................................................................3<br />
Tid<strong>en</strong> efter <strong>Jesus</strong>: En m<strong>en</strong>ighed af ligeværdige, af solidariske søsk<strong>en</strong>de ....................3<br />
Hele m<strong>en</strong>ighed<strong>en</strong> <strong>har</strong> fuldmagt.....................................................................................4<br />
2. del....................................................................................................................................5<br />
Fællesskab i g<strong>en</strong>sidig anerk<strong>en</strong>delse – Paulus’ model ..................................................5<br />
Tj<strong>en</strong>este til gavn <strong>for</strong> alle - Paulus som m<strong>en</strong>ighedsorganis<strong>at</strong>or......................................5<br />
Nådegaver giver <strong>ikke</strong> ret over andre.............................................................................5<br />
P<strong>at</strong>riarkalske ledelsesstrukturer opstår.........................................................................6<br />
Et <strong>kirke</strong>lig ”præste”-embede er <strong>en</strong> selvmodsigelse i NT ...............................................7<br />
I Kristelig dagblads netrubrik ’Spørg om krist<strong>en</strong>dom’ 18.10.07 skriver Kirst<strong>en</strong> Kjærulff, <strong>at</strong><br />
D<strong>en</strong> k<strong>at</strong>olske Kirke er <strong>en</strong> direkte videreførelse af d<strong>en</strong> Kirke som Kristus stiftede, og som<br />
Han pålagde apostl<strong>en</strong> Peter <strong>at</strong> lede (se M<strong>at</strong>t 16,18 ”Og jeg siger dig, <strong>at</strong> du er Peter, og på<br />
d<strong>en</strong> klippe vil jeg bygge min <strong>kirke</strong>, og dødsrigets porte skal <strong>ikke</strong> få magt over d<strong>en</strong>”. Og<br />
videre Joh 21,16:”<strong>Jesus</strong> sagde til ham: »Vær hyrde <strong>for</strong> mine får!«” (Der<strong>for</strong> blev Peter<br />
<strong>Kirk<strong>en</strong></strong>s første pave, dvs. hyrde = <strong>kirke</strong>leder). Kirst<strong>en</strong> Kjærulff g<strong>en</strong>giver her <strong>det</strong> synspunkt,<br />
som D<strong>en</strong> romersk-k<strong>at</strong>olske <strong>kirke</strong>s læreembede officielt fastholder, <strong>at</strong> kirk<strong>en</strong>s hierarkiske<br />
ledelsesstruktur, som d<strong>en</strong> ser ud i dag, kan føres tilbage til apostl<strong>en</strong>es dage og til <strong>Jesus</strong>’<br />
vilje om <strong>at</strong> stifte <strong>en</strong> verd<strong>en</strong>somspænd<strong>en</strong>de m<strong>en</strong>ighed. D<strong>en</strong> bygger altså på guddommelig<br />
ret og er der<strong>for</strong> u<strong>for</strong>anderlig.<br />
Dette klassiske syn på embe<strong>det</strong> bliver straks (19.10.07) modsagt af d<strong>en</strong> ortodokse Poul<br />
Sebbelov, der ligeud siger: ”D<strong>en</strong> Romersk K<strong>at</strong>olske Kirke er <strong>ikke</strong> d<strong>en</strong> ”direkte videreførelse<br />
af d<strong>en</strong> Kirke, som Kristus stiftede”. Heller <strong>ikke</strong> selv om d<strong>en</strong>ne påstand ig<strong>en</strong> og ig<strong>en</strong> føres<br />
frem fra romersk k<strong>at</strong>olsk side. Han afviser, <strong>at</strong> pavemagt<strong>en</strong>, som d<strong>en</strong> k<strong>en</strong>des i Rom med <strong>en</strong><br />
”ufejlbarlig” biskop, skulle være begrun<strong>det</strong> i Ny Testam<strong>en</strong>te; og <strong>at</strong> d<strong>en</strong> romersk k<strong>at</strong>olske<br />
lære i dag skulle være ”u<strong>for</strong>andret d<strong>en</strong> samme som i Oldkirk<strong>en</strong>s dage”.<br />
Det er interessant <strong>at</strong> konst<strong>at</strong>ere, <strong>at</strong> der også fra k<strong>at</strong>olsk side lyder kritik af d<strong>en</strong>ne tolkning<br />
af <strong>kirke</strong>histori<strong>en</strong>. Vi bringer i <strong>det</strong> følg<strong>en</strong>de <strong>en</strong> redegørelse <strong>for</strong> synspunkter, som d<strong>en</strong> tyske<br />
professor i nytestam<strong>en</strong>tlig vid<strong>en</strong>skab ved universitetet i Bamberg, Dr. Paul Hoffmann, <strong>har</strong><br />
frems<strong>at</strong> i <strong>en</strong> artikel i <strong>det</strong> schweiziske k<strong>at</strong>olske tidsskrift ’Ori<strong>en</strong>tierung 70 / 2006’ på<br />
baggrund af et grundig dokum<strong>en</strong>teret <strong>for</strong>edrag h<strong>en</strong>v<strong>en</strong>dt til fagteologer. Dr. Hoffmann<br />
fremhæver, <strong>at</strong> historikere og teologer i dag er <strong>en</strong>ige om, <strong>at</strong> hverk<strong>en</strong> <strong>det</strong> monarkiske<br />
ledelsesembede og <strong>det</strong>tes tolkning i præstelig retning eller begges kulmin<strong>at</strong>ion i romersk<br />
pave<strong>for</strong>ståelse lader sig føre tilbage til <strong>Jesus</strong>’ stiftelsesvilje eller er udbredt i Det ny<br />
Testam<strong>en</strong>te. D<strong>en</strong> romerske <strong>for</strong>f<strong>at</strong>nings<strong>for</strong>m er hverk<strong>en</strong> funderet på guddommelig ret eller<br />
er u<strong>for</strong>anderlig. I urkirk<strong>en</strong> <strong>har</strong> der været mange m<strong>en</strong>igheds<strong>for</strong>mer, hvilket beviser - til<br />
overraskelse <strong>for</strong> mange – <strong>at</strong> der er <strong>for</strong>egået <strong>en</strong> højst kompleks historisk udvikling, som var<br />
afhængig af sociokulturelle <strong>for</strong>hold – såsom p<strong>at</strong>riarkalisme og androc<strong>en</strong>trisme i <strong>det</strong> ant<strong>ikke</strong><br />
samfund – og bestemte historiske konstell<strong>at</strong>ioner. Det er først fra and<strong>en</strong> halvdel af <strong>det</strong> 2.<br />
århundrede, <strong>at</strong> d<strong>en</strong> monarkiske <strong>for</strong>ståelse af ledelsesembe<strong>det</strong> sætter sig ig<strong>en</strong>nem. Med<br />
h<strong>en</strong>syn til begrebet ’præst’ slår Hoffmann fast, <strong>at</strong> de kristne grundlægg<strong>en</strong>de bryder med
ant<strong>ikke</strong>ns kultpraksis og <strong>det</strong> dermed knyttede præstebegreb. Kultiske begreber anv<strong>en</strong>des i<br />
NT udelukk<strong>en</strong>de meta<strong>for</strong>iske. Der er kun én midler mellem Gud og m<strong>en</strong>nesker: <strong>Jesus</strong><br />
Kristus.<br />
Det er afgør<strong>en</strong>de <strong>for</strong> Hoffmann er, <strong>at</strong> d<strong>en</strong> nytestam<strong>en</strong>tlige m<strong>en</strong>ighedsmodel indeholder<br />
et pot<strong>en</strong>tiale, som <strong>det</strong> gælder om på ny <strong>at</strong> opdage i d<strong>en</strong> romerske <strong>kirke</strong> og bruge d<strong>en</strong> til <strong>at</strong><br />
videreudvikle kirk<strong>en</strong>s struktur ud fra nutid<strong>en</strong>s situ<strong>at</strong>ion – også selv om <strong>kirke</strong>histori<strong>en</strong> til<br />
tider er gået andre veje.<br />
Vi bringer artikl<strong>en</strong>s synspunkt i 2 dele. 1. del diskuterer <strong>Jesus</strong> rolle <strong>for</strong> <strong>Kirk<strong>en</strong></strong> med særlig<br />
vægt på M<strong>at</strong>thæus-evangeliets opf<strong>at</strong>telse. 2. del beskæftiger sig med d<strong>en</strong> paulinske<br />
m<strong>en</strong>ighedsmodel og udvikling<strong>en</strong> i d<strong>en</strong> sidste del af nytestam<strong>en</strong>tlig tid. I d<strong>en</strong>ne del<br />
diskuteres præstebegrebet også.<br />
Det er vigtigt i d<strong>en</strong> aktuelle <strong>kirke</strong>lige med præstemangel <strong>at</strong> revurdere <strong>det</strong> <strong>kirke</strong>lige<br />
embede og <strong>ikke</strong> mindst på <strong>det</strong> lokale niveau <strong>at</strong> nytænke præst<strong>en</strong>s funktion og id<strong>en</strong>titet ud<br />
fra kilderne. D<strong>en</strong> autoritært indstillede præst med <strong>en</strong> snæver teologisk uddannelse, som<br />
desværre stadig findes også i Danmark, <strong>har</strong> <strong>det</strong> meget svært i <strong>det</strong> moderne samfund. M<strong>en</strong><br />
<strong>det</strong> kunne jo være, <strong>at</strong> et an<strong>det</strong> syn på præst<strong>en</strong> og ledelsesfunktion<strong>en</strong> i m<strong>en</strong>ighed<strong>en</strong> kunne<br />
være <strong>en</strong> hjælp både <strong>for</strong> m<strong>en</strong>ighed<strong>en</strong> og præst<strong>en</strong> selv som d<strong>en</strong>, der er s<strong>at</strong> til <strong>at</strong> tj<strong>en</strong>e<br />
m<strong>en</strong>ighed<strong>en</strong>. 2. V<strong>at</strong>ikanerkoncil pointerede faktisk præst<strong>en</strong>s rolle som tj<strong>en</strong>er i<br />
m<strong>en</strong>ighed<strong>en</strong>.<br />
1. del<br />
Dr. Hoffman indleder med <strong>at</strong> konst<strong>at</strong>ere, <strong>at</strong> d<strong>en</strong> oprindelige <strong>Jesus</strong>bevægelse var<br />
karism<strong>at</strong>isk: M<strong>en</strong> <strong>det</strong> var ud<strong>en</strong> tvivl historisk set uundgåeligt, <strong>at</strong> der efterhånd<strong>en</strong> dannedes<br />
<strong>en</strong> <strong>kirke</strong>-institution. For karism<strong>en</strong> er et fænom<strong>en</strong>, der er knyttet til usædvanlige tider og<br />
personer, og d<strong>en</strong> er nødt til <strong>at</strong> bliver gjort ’hverdagslig’ d.v.s. trans<strong>for</strong>meret til <strong>en</strong><br />
institutionel sk<strong>ikke</strong>lse, hvis m<strong>en</strong>ighed<strong>en</strong> skal kunne overleve. Ser man på<br />
begyndelsesfas<strong>en</strong> <strong>for</strong> d<strong>en</strong> kristne m<strong>en</strong>ighed i Ny Testam<strong>en</strong>te- frem <strong>for</strong> alt hos M<strong>at</strong>tæus og<br />
Paulus –, så vil man kunne iagttage et udkast til m<strong>en</strong>ighed, hvor d<strong>en</strong> jesuanske grundidé<br />
om, <strong>at</strong> der <strong>ikke</strong> findes to slags m<strong>en</strong>nesker, om<strong>for</strong>mes til solidariske <strong>for</strong>mer <strong>for</strong> m<strong>en</strong>igheder.<br />
Man undgår ukritisk <strong>at</strong> tilpasse sig de p<strong>at</strong>riarkalsk-hierarkiske strukturer, der er almindelige<br />
i d<strong>en</strong> ant<strong>ikke</strong> omverd<strong>en</strong>. Det er dog <strong>en</strong> fare, som krist<strong>en</strong>hed<strong>en</strong> s<strong>en</strong>ere – af hvilke grunde<br />
<strong>det</strong> så måtte være – bukker under <strong>for</strong>.<br />
For Hoffmann er <strong>det</strong> berettiget, <strong>at</strong> <strong>Kirk<strong>en</strong></strong> viser tilbage til <strong>Jesus</strong> af Nazareth. For <strong>en</strong><br />
m<strong>en</strong>ighed, som gør krav på <strong>at</strong> efterfølge <strong>Jesus</strong>, må også vide sig <strong>for</strong>pligtet på hans<br />
program helt ind i sin organis<strong>at</strong>ions<strong>for</strong>m, ellers mister d<strong>en</strong> sin troværdighed. Det er der<strong>for</strong><br />
også legitimt <strong>at</strong> undersøge, om måd<strong>en</strong> <strong>at</strong> påberåbe sig <strong>Jesus</strong> på svarer til de historiske<br />
realiteter. Og <strong>det</strong> er i ord<strong>en</strong> <strong>at</strong> spørge om, hvilk<strong>en</strong> relevans <strong>Jesus</strong>’ <strong>for</strong>kyndelse <strong>har</strong> i <strong>for</strong>hold<br />
til vor tids og kulturs særlige ud<strong>for</strong>dringer, og hvilk<strong>en</strong> bedst mulig sk<strong>ikke</strong>lse <strong>Kirk<strong>en</strong></strong> må<br />
antage i d<strong>en</strong>ne situ<strong>at</strong>ion. Opfylder vi de int<strong>en</strong>tioner, der lå i <strong>Jesus</strong> budskab og virke, i d<strong>en</strong><br />
måde vi <strong>har</strong> etableret os på som verd<strong>en</strong>s<strong>kirke</strong> eller som lokalm<strong>en</strong>ighed, spørger han.<br />
Et tilbageblik på d<strong>en</strong> fase på ny-testam<strong>en</strong>tlig tid, hvor ’<strong>kirke</strong>’ blev til, kan skærpe bl<strong>ikke</strong>t <strong>for</strong><br />
de problemer, som fra begyndels<strong>en</strong> <strong>har</strong> været <strong>for</strong>bun<strong>det</strong> med <strong>Kirk<strong>en</strong></strong>s historiske<br />
tilblivelsesproces, og som vi heller <strong>ikke</strong> er sparet <strong>for</strong>. M<strong>en</strong> <strong>det</strong> kan måske også hjælpe os<br />
til bedre <strong>at</strong> erk<strong>en</strong>de <strong>det</strong> ’verd<strong>en</strong>shistoriske ’ pot<strong>en</strong>tiale, som <strong>Jesus</strong>’ karism<strong>at</strong>iske opbrud var<br />
udtryk <strong>for</strong>. Det er nødv<strong>en</strong>digt, <strong>at</strong> føre <strong>en</strong> perman<strong>en</strong>t diskussion, hvor <strong>det</strong>, som <strong>har</strong> udviklet<br />
sig, hele tid<strong>en</strong> bliver konfronteret med sit udspring hos <strong>Jesus</strong> af Nazareth.
<strong>Jesus</strong> <strong>har</strong> <strong>ikke</strong> <strong>indstiftet</strong> <strong>en</strong> <strong>for</strong>mel <strong>kirke</strong><br />
Hoffmann siger ligeud, <strong>at</strong> <strong>Jesus</strong> <strong>ikke</strong> havde nog<strong>en</strong> <strong>kirke</strong>grundlæggelse <strong>for</strong> øje. For ham<br />
drejede <strong>det</strong> sig om omv<strong>en</strong>delse af hele Israel, som kaldels<strong>en</strong> af de 12 disciple, der svarer<br />
til de 12 Israels stammer, er et tegnmæssigt udtryk <strong>for</strong>. På linie med de mange karism<strong>at</strong>isk<br />
prægede protest- og modstandsbevægelser i Israel, hvor modverd<strong>en</strong>er propagerede imod<br />
d<strong>en</strong> hersk<strong>en</strong>de verd<strong>en</strong>, stillede <strong>Jesus</strong> sin modverd<strong>en</strong> op, der drejede sig om <strong>det</strong> allerede<br />
indtrufne Gudsrige, der er Guds godheds herredømme. M<strong>en</strong> han s<strong>at</strong>sede <strong>ikke</strong> på voldelig<br />
modstand, som <strong>for</strong> <strong>det</strong> meste hurtigt blev slået ned af overmagt<strong>en</strong>. Hans str<strong>at</strong>egi drejer sig<br />
om d<strong>en</strong> <strong>en</strong>keltes omv<strong>en</strong>delse. Det er <strong>en</strong> revolution eller snarere <strong>en</strong> revolte fra ned<strong>en</strong>, fra<br />
’hjerterne’, som fra basis skal føre til <strong>en</strong> <strong>for</strong>nyelse af <strong>det</strong> samfundsmæssige fællesskab: i<br />
g<strong>en</strong>sidig tilgivelse, i fj<strong>en</strong>dekærlighed, i overvindelse af klan-tænkning, i <strong>for</strong>beholdsløst<br />
solidaritet med dem, som <strong>har</strong> <strong>en</strong>dnu mindre <strong>en</strong>d man selv <strong>har</strong> o.s.v.<br />
<strong>Jesus</strong> s<strong>en</strong>der sine disciple ud som synlige tegn fra <strong>en</strong> Gud, som står på de f<strong>at</strong>tiges og de<br />
magtesløses side. Deres budskab lyder: ’Guds herredømme er kommet til jer’. I <strong>det</strong><br />
gæstev<strong>en</strong>skab og i d<strong>en</strong> solidaritet <strong>for</strong>skellige m<strong>en</strong>nesker i Galilæa indbød discipl<strong>en</strong>e, er<br />
Guds herredømmes modverd<strong>en</strong> allerede <strong>en</strong> realitet midt iblandt m<strong>en</strong>nesker (Lk 17,21f).<br />
M<strong>en</strong> <strong>en</strong> m<strong>en</strong>ighedsdannelse, <strong>en</strong>dsige <strong>en</strong> <strong>kirke</strong>dannelse er der <strong>ikke</strong> tale om her! Alligevel<br />
bliver noget af <strong>det</strong> tydeligt, som <strong>det</strong> altid må dreje sig om i kirk<strong>en</strong>, nemlig tj<strong>en</strong>este <strong>for</strong> Guds<br />
herredømme midt i d<strong>en</strong>ne verd<strong>en</strong>s konflikter.<br />
I evangelierne udtrykkes i mange <strong>for</strong>skellige varianter, <strong>at</strong> Gudsriget allerede er til stede<br />
og står i modsætning til d<strong>en</strong>ne verd<strong>en</strong>s herskestrukturer: ’I ved, <strong>at</strong> de, der regnes <strong>for</strong><br />
folk<strong>en</strong>es fyrster, undertrykker dem, og <strong>at</strong> deres stormænd misbruger deres magt over<br />
dem. Sådan skal <strong>det</strong> <strong>ikke</strong> være blandt jer; m<strong>en</strong> d<strong>en</strong>, der vil være stor blandt jer, skal være<br />
jeres tj<strong>en</strong>er (Mk 10,42-43) For <strong>Jesus</strong> drejer sig <strong>ikke</strong> om, <strong>at</strong> nye herrer skal afløse de<br />
gamle. Han angriber tværtimod d<strong>en</strong> almindelige m<strong>en</strong>neskelige positionstænk<strong>en</strong>,<br />
bestræbelser på <strong>for</strong>rang, storhed, herredømme over andre ved rod<strong>en</strong>. Magtinteresser skal<br />
<strong>ikke</strong> mere bestemme <strong>for</strong>hol<strong>det</strong> mellem m<strong>en</strong>nesker, m<strong>en</strong> <strong>det</strong> skal d<strong>en</strong> <strong>for</strong>beholdsløse,<br />
ærlige tj<strong>en</strong>este <strong>for</strong> hinand<strong>en</strong>. De mange overleveringer i de synoptiske evangelier af d<strong>en</strong>ne<br />
indstilling viser, hvilk<strong>en</strong> relevans d<strong>en</strong> unge m<strong>en</strong>ighed tillægger d<strong>en</strong>ne <strong>for</strong>dring fra <strong>Jesus</strong><br />
med h<strong>en</strong>blik på dannels<strong>en</strong> af <strong>det</strong> fælles liv.<br />
Tid<strong>en</strong> efter <strong>Jesus</strong>: En m<strong>en</strong>ighed af ligeværdige, af solidariske søsk<strong>en</strong>de<br />
Særlig M<strong>at</strong>tæus interesserer sig <strong>for</strong> <strong>kirke</strong>dannels<strong>en</strong>. M<strong>at</strong>tæus skriver sandsynligvis sit<br />
evangelium omkring 80 i <strong>en</strong> jødekrist<strong>en</strong> m<strong>en</strong>ighed et eller an<strong>det</strong> sted i Syri<strong>en</strong>, som i sin<br />
begyndelse går tilbage til d<strong>en</strong> galilæiske <strong>Jesus</strong>bevægelse. For M<strong>at</strong>tæus er <strong>det</strong> vigtigt <strong>at</strong><br />
bevare arv<strong>en</strong> fra <strong>Jesus</strong> (Mt 28,20), m<strong>en</strong> også <strong>at</strong> afgrænse sig fra jødedomm<strong>en</strong>, som efter<br />
k<strong>at</strong>astrof<strong>en</strong> i år 70 konstituerer sig på ny under ledelse af farisæiske skriftlærde: ’Hvis jeres<br />
retfærdighed <strong>ikke</strong> er større <strong>en</strong>d farisæernes og de skriftkloges...’(Mt 5,20). Det angår netop<br />
også spørgsmålet om d<strong>en</strong> religiøse autoritet.<br />
M<strong>at</strong>tæus angriber massivt de farisæiske skriftkloges blindhed og hykleri (kap. 23),<br />
sandsynligvis <strong>for</strong>di han med <strong>det</strong>te skræmmebillede vil anskueliggøre <strong>for</strong> sin m<strong>en</strong>ighed,<br />
hvad ligegyldighed og arrogance kan betyde <strong>for</strong> dem, der gør krav på åndeligt førerskab.<br />
Netop <strong>det</strong>te handler <strong>det</strong> om <strong>at</strong> undgå i d<strong>en</strong> kristne m<strong>en</strong>ighed. I 23, 8-12 stiller han <strong>det</strong>te<br />
skræmmebillede på religiøse autoriteter op over <strong>for</strong> sit kristne <strong>for</strong>billede og understreger <strong>at</strong><br />
’ én er jeres lærer, Kristus. M<strong>en</strong> d<strong>en</strong> største blandt jer skal være jeres tj<strong>en</strong>er. D<strong>en</strong>, der<br />
ophøjer sig selv, skal ydmyges, og d<strong>en</strong>, der ydmyger sig selv, skal ophøjes.’ <strong>Hvad</strong> <strong>en</strong>t<strong>en</strong><br />
man kalder sig rabbi. lærer eller fader, så er alle på samm<strong>en</strong> trin i et søsk<strong>en</strong><strong>det</strong>ilhørs<strong>for</strong>hold<br />
som <strong>Jesus</strong>’ søstre og brødre (Mt 12,49-50). M<strong>at</strong>tæus bestrider <strong>ikke</strong><br />
skriftlærdes eksist<strong>en</strong>sberettigelse, m<strong>en</strong> <strong>en</strong> skriftlærd <strong>har</strong> <strong>for</strong> ham kun st<strong>at</strong>us som <strong>en</strong>
discipel under Guds herredømme (sml. Mt 13,52; 23,34). Hans kompet<strong>en</strong>ce er til tj<strong>en</strong>este<br />
<strong>for</strong> andre, og han <strong>har</strong> <strong>ikke</strong> herredømme over dem, og hans vid<strong>en</strong> bør <strong>ikke</strong> blive til<br />
’herskervid<strong>en</strong>’.” En <strong>kirke</strong> ud<strong>en</strong> oppe og nede, <strong>en</strong> tj<strong>en</strong>est<strong>en</strong>s <strong>kirke</strong>, <strong>en</strong> <strong>kirke</strong> af ligeværdige,<br />
af solidariske søsk<strong>en</strong>de – <strong>det</strong> er hvad er M<strong>at</strong>tæus <strong>for</strong>estiller sig.” (U. Luz)<br />
Hele m<strong>en</strong>ighed<strong>en</strong> <strong>har</strong> fuldmagt<br />
Hoffmann påpeger, <strong>at</strong> <strong>det</strong> k<strong>en</strong>dte skriftsted om binde- og løsemagt<strong>en</strong> i Mt 18, 16-20<br />
handler om hele m<strong>en</strong>ighed<strong>en</strong>s kompet<strong>en</strong>ce. Her opstilles regler <strong>for</strong> <strong>en</strong> ’syndig’ broders<br />
udelukkelse, og d<strong>en</strong> sidste instans i d<strong>en</strong>ne proces er ekklesia, m<strong>en</strong>igheds<strong>for</strong>samling<strong>en</strong>.<br />
Det er d<strong>en</strong>, som <strong>har</strong> ’binde- og løsemagt<strong>en</strong>’: ”<strong>Hvad</strong> I binder på jord<strong>en</strong>, skal også være<br />
bun<strong>det</strong> i himl<strong>en</strong>, hvad I løser på jord<strong>en</strong>, skal være løst i himl<strong>en</strong>’ Fuldmagt<strong>en</strong> ligger <strong>ikke</strong> hos<br />
<strong>en</strong>kelte personer, særlige embedsindehavere eller m<strong>en</strong>ighedsråd, m<strong>en</strong> hos hele<br />
m<strong>en</strong>ighed<strong>en</strong>. Altså bliver karisma<strong>en</strong> i institutionaliseringsprocess<strong>en</strong> ’demokr<strong>at</strong>iseret’:<br />
”...hvor to eller tre er <strong>for</strong>samlede i mit navn, dér er jeg midt i blandt dem” (Mt 18,20). Dette<br />
synspunkt må frem <strong>for</strong> alt overraske k<strong>at</strong>ol<strong>ikke</strong>r, m<strong>en</strong>er Hoffmann, <strong>for</strong>di <strong>det</strong> ofte blevet<br />
glemt til <strong>for</strong>del <strong>for</strong> ord<strong>en</strong>e til Peter i Mt. 16,17-19: ’du er Peter, og på d<strong>en</strong> klippe vil jeg<br />
bygge min <strong>kirke</strong>, og dødsrigets porte skal <strong>ikke</strong> få magt over d<strong>en</strong>. Jeg vil give dig nøglerne<br />
til Himmeriget, og hvad du binder på jord<strong>en</strong>, skal være bun<strong>det</strong> i himl<strong>en</strong>e, og hvad du løser<br />
på jord<strong>en</strong>, skal være løst i himl<strong>en</strong>e’ Med <strong>det</strong>te skriftsted begrunder man fra midt<strong>en</strong> af <strong>det</strong> 3.<br />
århundrede d<strong>en</strong> romerske m<strong>en</strong>igheds og d<strong>en</strong>s biskops <strong>for</strong>rang. M<strong>en</strong> d<strong>en</strong>ne udlægning<br />
skyldes først og fremmest <strong>en</strong> særlig romersk pavelig og juridisk tolkningstradition,<br />
understreger Hoffmann. For ind til re<strong>for</strong>m<strong>at</strong>ionstid<strong>en</strong> blev ’klipp<strong>en</strong> ’ på grundlag af<br />
Orig<strong>en</strong>es af flertallets af <strong>for</strong>tolkere opf<strong>at</strong>tet som Peters bek<strong>en</strong>delse eller tro som urbillede<br />
på <strong>en</strong>hver discipel eller med Augustin brugt om Kristus selv. De er kirk<strong>en</strong>s fundam<strong>en</strong>ter. I<br />
øvrigt anfører Hoffmann, <strong>at</strong> d<strong>en</strong> nyere <strong>for</strong>skning anser <strong>det</strong> <strong>for</strong> usandsynligt, <strong>at</strong> Mt 16, 17-19<br />
stammer fra <strong>Jesus</strong>. Han ville jo <strong>ikke</strong> grundlægge <strong>en</strong> særm<strong>en</strong>ighed i Israel!<br />
Hoffmann påviser, <strong>at</strong> tydning<strong>en</strong> af Kephas-tilnavnet som ’fundam<strong>en</strong>t’ <strong>ikke</strong> er oprindelig,<br />
m<strong>en</strong> hører til and<strong>en</strong> / tredje g<strong>en</strong>er<strong>at</strong>ion<strong>en</strong>s tid, hvor d<strong>en</strong> kristne m<strong>en</strong>ighed søger <strong>at</strong> sikre<br />
sig kontinuitet med kirk<strong>en</strong>s begyndelse. Gal 2,9 bekræfter <strong>det</strong>te, i<strong>det</strong> Paulus her betoner,<br />
<strong>at</strong> Jakob, Kephas og Johannes kaldes ’søjlerne’ i m<strong>en</strong>ighed<strong>en</strong> i Jerusalem. Al<strong>en</strong>e Kristus<br />
er fundam<strong>en</strong>tet, som både han og andre bygger på. (1. Kor 3,10f). Selve bille<strong>det</strong> udtrykker<br />
<strong>en</strong> historisk éngangssitu<strong>at</strong>ion: Et fundam<strong>en</strong>t lægges kun én gang. For M<strong>at</strong>tæus er<br />
’tolvkreds<strong>en</strong>’ <strong>det</strong> ’historiske’ bindeled mellem <strong>Jesus</strong> og kirk<strong>en</strong>. D<strong>en</strong>ne kreds bliver dét<br />
betroet, som skal gælde <strong>for</strong> alle tider. Som <strong>Jesus</strong>’ talerør og repræs<strong>en</strong>tant er Peter<br />
simpelth<strong>en</strong> typ<strong>en</strong> på discipl<strong>en</strong>, positivt som neg<strong>at</strong>ivt: som d<strong>en</strong>, der bek<strong>en</strong>der, m<strong>en</strong> som<br />
også frister og <strong>for</strong>nægter <strong>Jesus</strong>. M<strong>en</strong> samtidig fremstiller M<strong>at</strong>tæus dog Peter i <strong>en</strong> historisk<br />
<strong>en</strong>gangssitu<strong>at</strong>ion som d<strong>en</strong> første discipel, der kaldes. og netop som sådan kaldes han<br />
’Petros’ = st<strong>en</strong>, Han er d<strong>en</strong> første (sml 4,18; 10,2), som var med fra begyndels<strong>en</strong>. I hans<br />
sk<strong>ikke</strong>lse konkretiseres <strong>det</strong>, som må høre til kirk<strong>en</strong>s bliv<strong>en</strong>de eg<strong>en</strong>art – d<strong>en</strong>s binding til<br />
<strong>Jesus</strong>. Der<strong>for</strong> gives himl<strong>en</strong>s nøgler til ham (16,19) o16,5-12). og <strong>ikke</strong> til farisæerne og de<br />
skiftkloge, som lukker himl<strong>en</strong> <strong>for</strong> m<strong>en</strong>nesker (23,13 sml. m. 16,5-12). Kun i kontinuitet med<br />
<strong>Jesus</strong> og hans budskab er d<strong>en</strong> hans <strong>kirke</strong>, og dermed s<strong>ikke</strong>r på hans bistand og tilsagnet<br />
om, <strong>at</strong> d<strong>en</strong> vil vare til alle tider. Som Mt 18,18 og 23,8 viser os, så er <strong>det</strong>te <strong>en</strong> opgave, som<br />
<strong>ikke</strong> lægges på <strong>en</strong> særlig embedsbærer, m<strong>en</strong> på hele m<strong>en</strong>ighed<strong>en</strong>.
2. del<br />
Fællesskab i g<strong>en</strong>sidig anerk<strong>en</strong>delse – Paulus’ model<br />
Som repræs<strong>en</strong>tant <strong>for</strong> diasporajøde-kristne eller hedningekristne i Antiokia er Paulus<br />
samm<strong>en</strong> med Barnabas med til <strong>at</strong> bane vej<strong>en</strong> <strong>for</strong> ’christianoi’ d.v.s. kristusfolkets mission,<br />
som Jerusalems jødekristne gik imod. ’Fællesskab i g<strong>en</strong>sidig anerk<strong>en</strong>delse’ bliver d<strong>en</strong><br />
<strong>for</strong>mel, man <strong>en</strong>es om og d<strong>en</strong>ne model er stadig <strong>en</strong> brugbar model <strong>for</strong> overvindelse af<br />
<strong>kirke</strong>spaltning (Gal 2,6-9). Historisk set er tilblivelse af jødekristne særgrupper og sluttelig<br />
<strong>Kirk<strong>en</strong></strong> bestå<strong>en</strong>de af jøder og hedninge <strong>en</strong> følge af d<strong>en</strong> afvisning, som d<strong>en</strong> jesuanske<br />
re<strong>for</strong>mbevægelse mødte hos deres jødiske trosfæller. Ser vi bort fra særtilfæl<strong>det</strong><br />
Jerusalem, så var <strong>det</strong> skiftet fra Palæstinas hed<strong>en</strong>ske miljø til imperiets storbyer, der førte<br />
til dannels<strong>en</strong> af lokalm<strong>en</strong>ighed<strong>en</strong> med et større antal medlemmer. M<strong>en</strong> dermed bliver <strong>en</strong><br />
mere differ<strong>en</strong>tieret organis<strong>at</strong>ions<strong>for</strong>m nødv<strong>en</strong>dig.<br />
Tj<strong>en</strong>este til gavn <strong>for</strong> alle - Paulus som m<strong>en</strong>ighedsorganis<strong>at</strong>or<br />
I modsætning til de første personligt kaldede vandreprædikanter – apostle, profeter,<br />
lærere, evangelister, der var overbevist om, <strong>at</strong> deres opgave var legitimeret af deres<br />
personlige kaldelse fra Gud eller d<strong>en</strong> opstandne – <strong>ikke</strong> af <strong>en</strong> m<strong>en</strong>ighed eller <strong>en</strong><br />
<strong>kirke</strong>institution, som de facto <strong>en</strong>dnu <strong>ikke</strong> eksisterede, så markerer Paulus et afgør<strong>en</strong>de<br />
v<strong>en</strong>depunkt: Han bliver ’m<strong>en</strong>ighedsorganis<strong>at</strong>or’. Han kan <strong>ikke</strong> bare dekretere, m<strong>en</strong> må<br />
argum<strong>en</strong>tere <strong>for</strong> <strong>at</strong> få sin autoritet anerk<strong>en</strong>dt! De lokale gruppe er også nødt til <strong>at</strong> være<br />
rustet til <strong>at</strong> stå al<strong>en</strong>e, når apostl<strong>en</strong> <strong>ikke</strong> længere er til stede. Dette fører til dannels<strong>en</strong> af<br />
d<strong>en</strong> kristne husm<strong>en</strong>ighed, som består helt ind i d<strong>en</strong> konstantinske tid. Paulus’ breve<br />
dokum<strong>en</strong>terer d<strong>en</strong>ne komplekse proces.<br />
Det er karakteristisk <strong>for</strong> Paulus, <strong>at</strong> han lægger vægt på, <strong>at</strong> m<strong>en</strong>ighed<strong>en</strong> skal anerk<strong>en</strong>de<br />
dem, som gør noget særligt og ”<strong>en</strong>hver der arbejder med og gør sig umage” og netop agte<br />
dem i kærlighed p.g.a. af deres handlinger. Paulus sætter pris på deres inds<strong>at</strong>s. Det<br />
afgør<strong>en</strong>de <strong>for</strong> ham er deres tj<strong>en</strong>steberedskab. De bliver <strong>ikke</strong> inds<strong>at</strong> af Paulus.<br />
Gruppesociologisk er <strong>det</strong> <strong>for</strong>ståelig, <strong>at</strong> han er meget interesseret i netop <strong>at</strong> styrke de<br />
kræfter, som virker integrer<strong>en</strong>de og der<strong>for</strong> medvirker til stabilitet i m<strong>en</strong>ighed<strong>en</strong> og bidrager<br />
til <strong>at</strong> gøre d<strong>en</strong> til et ordnet fællesskab i modsætning til de adsplitt<strong>en</strong>de t<strong>en</strong>d<strong>en</strong>ser. M<strong>en</strong><br />
hertil hører også, <strong>at</strong> <strong>en</strong>hver tj<strong>en</strong>este kræver m<strong>en</strong>ighed<strong>en</strong>s accept.<br />
Nådegaver giver <strong>ikke</strong> ret over andre<br />
Det, man <strong>har</strong> kaldt <strong>det</strong> første skisma i d<strong>en</strong> kristne m<strong>en</strong>ighed, er spaltninger og<br />
partidannelser i d<strong>en</strong> korintiske m<strong>en</strong>ighed (1. Kor 12), hvor <strong>en</strong> del af m<strong>en</strong>ighed<strong>en</strong> gør krav<br />
på <strong>en</strong> særst<strong>at</strong>us p.g.a. ’de pneum<strong>at</strong>iske begavelser’, som særlig blev værds<strong>at</strong> i deres<br />
kredse. M<strong>en</strong> Paulus går imod <strong>det</strong>te standpunkt ved <strong>at</strong> fastslå, <strong>at</strong> åndsbesiddelse <strong>ikke</strong> er et<br />
privilegium <strong>for</strong> de få, m<strong>en</strong> tilkommer alle tro<strong>en</strong>de I m<strong>en</strong>ighed<strong>en</strong> findes der ganske vist<br />
<strong>for</strong>skellige åndsgaver, <strong>for</strong>skellige tj<strong>en</strong>ester, <strong>for</strong>skellige kraftvirkninger, man bag dem alle<br />
står d<strong>en</strong> samme Herre, d<strong>en</strong> samme Gud, som ’virker alt i alle’. Ånd<strong>en</strong> giver <strong>en</strong>hver <strong>det</strong>,<br />
som svarer til d<strong>en</strong> individuelle begavelse og evne. Guds ånd står bag alle livsytringer i<br />
m<strong>en</strong>ighed<strong>en</strong>. En monopolisering af åndsbegavels<strong>en</strong> modsiger Ånd<strong>en</strong>s vilje. Pluralitetet er<br />
<strong>en</strong> nødv<strong>en</strong>dighed. M<strong>en</strong>ighed<strong>en</strong> er <strong>for</strong> Paulus bestemt af ’symp<strong>at</strong>i’: man er solidariske med<br />
hinand<strong>en</strong> i lidelse, m<strong>en</strong> også i glæde over d<strong>en</strong> ære, som overgår <strong>en</strong> af dem. Han søger <strong>at</strong><br />
rel<strong>at</strong>ivere <strong>det</strong> ’pneum<strong>at</strong>iske hierarki’ som var ved <strong>at</strong> opstå i m<strong>en</strong>ighed<strong>en</strong>.<br />
I <strong>det</strong>te <strong>en</strong>e legeme med de mange lemmer, som alle er døbt ind i, konstituerer<br />
m<strong>en</strong>ighed<strong>en</strong> sig som ’Kristi legeme’ (12,12f. 27). ”Her kommer <strong>det</strong> <strong>ikke</strong> an på <strong>at</strong> være jøde<br />
eller græker, på <strong>at</strong> være træl eller fri, på <strong>at</strong> være mand og kvinde, <strong>for</strong> I er alle én i Kristus
<strong>Jesus</strong>, og hører I Kristus til” (Gal 3,26-28). De etniske, religiøse, sociale og kønsbetingede<br />
<strong>for</strong>skelle, som bestemmer i samfun<strong>det</strong> og de deraf udsprungne hierarkier er overvun<strong>det</strong> i<br />
m<strong>en</strong>ighed<strong>en</strong> g<strong>en</strong>nem <strong>det</strong>te <strong>at</strong> være ét i Kristus. Det realiseres konkret i bordfællesskabet<br />
mellem jøder og hedninge, i ligeberettigels<strong>en</strong> af slaver og frie, af mand og kvinde i<br />
m<strong>en</strong>ighed<strong>en</strong>. Det sidste <strong>betyder</strong> <strong>en</strong> afvisning af <strong>en</strong>hver <strong>for</strong>m <strong>for</strong> p<strong>at</strong>riarkalisme og<br />
androc<strong>en</strong>trisme i kirk<strong>en</strong>. Mange eksempler i Paulus’ breve viser d<strong>en</strong> netop d<strong>en</strong> aktive rolle<br />
kvinderne indtog i m<strong>en</strong>ighed<strong>en</strong>. Paulus <strong>for</strong>udsætter med selvfølgelighed udtrykkeligt i 1.<br />
Kor 11,4f, <strong>at</strong> kvinder som mænd beder officielt og er profetisk aktive.<br />
Paulus er interesseret i <strong>at</strong> fundere karismaerne i m<strong>en</strong>ighed<strong>en</strong>s jordbund. Der er <strong>ikke</strong><br />
tænkt på <strong>en</strong> monarkistisk m<strong>en</strong>ighedsledelse. Det er tj<strong>en</strong>ester, som d<strong>en</strong> <strong>en</strong>kelte skal<br />
varetage ud fra sin begavelse, <strong>for</strong>di d<strong>en</strong> er uundværlig, <strong>for</strong> <strong>at</strong> m<strong>en</strong>ighed<strong>en</strong> skal kunne<br />
lykkes. Intetsteds kan man se, <strong>at</strong> Paulus delegerer sin apostolske autoritet videre til<br />
nog<strong>en</strong>, eller <strong>at</strong> bestemte personer skal regnes <strong>for</strong> hans sted<strong>for</strong>træder eller<br />
Apostelefterfølger. Lokalm<strong>en</strong>ighed<strong>en</strong> med sine tj<strong>en</strong>ester, s<strong>en</strong>ere embeder, bliver i d<strong>en</strong><br />
følg<strong>en</strong>de tid bærer af d<strong>en</strong> ’stor<strong>kirke</strong>lige’ udvikling, m<strong>en</strong> <strong>det</strong> frie karism<strong>at</strong>ikervæs<strong>en</strong>, der var<br />
karakteristiske <strong>for</strong> de kristne vandreprædikanter, <strong>for</strong>trænges til særgrupper. Paulus styrker<br />
de stabiliser<strong>en</strong>de kræfter, m<strong>en</strong> undgår løsning<strong>en</strong> med ’d<strong>en</strong> stærke hånd’ eller etablering af<br />
én ledelsestj<strong>en</strong>este, hos hvilk<strong>en</strong> alle kompet<strong>en</strong>cer ligger. Det er <strong>en</strong> m<strong>en</strong>ighedsmodel, som<br />
bevarer ligevægt og ligeberettigelse i m<strong>en</strong>ighed<strong>en</strong> – kun underkastet ét kriterium: Alle skal<br />
tj<strong>en</strong>e til nytte <strong>for</strong> alle, som han prosaisk <strong>for</strong>mulerer, til m<strong>en</strong>ighed<strong>en</strong>s ’opbyggelse’. I Kristi<br />
<strong>en</strong>e legeme er <strong>for</strong>skelle, modsætninger og hierarkier i <strong>det</strong> (ant<strong>ikke</strong>) samfund overvun<strong>det</strong><br />
g<strong>en</strong>nem <strong>en</strong>hed<strong>en</strong> i Kristus.<br />
P<strong>at</strong>riarkalske ledelsesstrukturer opstår<br />
I slutning<strong>en</strong> af <strong>det</strong> 1. århundrede ser man i lilleasi<strong>at</strong>iske m<strong>en</strong>igheder <strong>en</strong> afgør<strong>en</strong>de ændring<br />
i m<strong>en</strong>ighedsstruktur<strong>en</strong>: presbyter-eller ældstekollegier danner nu mere institutionaliserede<br />
ledelsesinstanser i m<strong>en</strong>ighed<strong>en</strong>. Man overtager <strong>en</strong> traditionel-p<strong>at</strong>riarkalsk autoritets<strong>for</strong>m,<br />
ligesom i d<strong>en</strong> jødiske synagoges ledelsesgruppe. Sandsynligvis ligger der bag <strong>det</strong>te et<br />
behov <strong>for</strong> stabilisering af m<strong>en</strong>ighed<strong>en</strong> i overgangsfas<strong>en</strong> til efterapostolsk tid, <strong>for</strong>di<br />
m<strong>en</strong>ighed<strong>en</strong> som samfundsmæssigt mindretal er truet af et voks<strong>en</strong>de pres udefra og af<br />
indre fløjkampe. M<strong>en</strong> derudover viser der sig også i <strong>det</strong>te <strong>en</strong> tilpasning til d<strong>en</strong> ant<strong>ikke</strong><br />
omverd<strong>en</strong>s værdiskala, i hvilk<strong>en</strong> i almindelighed de ’gamle’ og ’fader<strong>en</strong>’ tilk<strong>en</strong>des særlig<br />
autoritet.<br />
M<strong>en</strong> i de efter-paulinske breve f.eks 1. Petersbrev ser man dog <strong>en</strong>dnu, <strong>at</strong> de traditionelle<br />
styre<strong>for</strong>mer fra d<strong>en</strong> samfundsmæssige omverd<strong>en</strong> b<strong>en</strong>yttes g<strong>en</strong>nemgå<strong>en</strong>de kritisk.<br />
’Presbytere’ som kollektiv <strong>for</strong>manes til <strong>at</strong> opfylde deres opgave som ’<strong>for</strong>billeder <strong>for</strong><br />
hjord<strong>en</strong>’, m<strong>en</strong> ’<strong>ikke</strong> som sådanne, der på deres områder opfører sig som herrer’.<br />
Presbyterkollegier bliver også bevidnet i Jak 5,14 (ved sid<strong>en</strong> af lærere i m<strong>en</strong>ighed<strong>en</strong>) og<br />
af Lukas i Apostl<strong>en</strong>es gerninger i urm<strong>en</strong>ighed<strong>en</strong> i Jerusalem. M<strong>en</strong> når Paulus og Barnabas<br />
allerede efter deres første missionsrejse i Lykaoni<strong>en</strong> indsætter presbyter (ApG 14,23) og<br />
Paulus i sin afskedstale i Milet programm<strong>at</strong>isk overgiver presbyterne i Efesos ansvaret <strong>for</strong><br />
m<strong>en</strong>ighed<strong>en</strong> (20,28), så er disse oplysninger næppe historisk korrekte. De afspejler<br />
snarere m<strong>en</strong>ighedernes organis<strong>at</strong>ions<strong>for</strong>m i Lukas’ omverd<strong>en</strong>, som han på d<strong>en</strong> måde<br />
søger <strong>at</strong> legitimere ’apostolsk’.<br />
M<strong>en</strong> man kan allerede i de efter-og pseudopaulinske breve ane modell<strong>en</strong> <strong>for</strong> d<strong>en</strong> s<strong>en</strong>ere<br />
stor<strong>kirke</strong>lige embedsbegrundelse g<strong>en</strong>nem succession. I 1. Clem. 42,1-4 bliver <strong>det</strong> første<br />
gang <strong>for</strong>muleret: ”Ligesom Kristus er s<strong>en</strong>dt fra Gud og apostl<strong>en</strong>e fra Kristus, således<br />
indsætter de sidste de førstomv<strong>en</strong>dte ...til biskopper og diakoner <strong>for</strong> de fremtidigt tro<strong>en</strong>de.”<br />
At <strong>det</strong> drejer sig om <strong>en</strong> fiktiv konstruktion er tydelig, siger Hoffmann.
I d<strong>en</strong> følg<strong>en</strong>de tid sker der <strong>en</strong> samm<strong>en</strong>blanding mellem ”episkopernes (og diakonernes)”<br />
tj<strong>en</strong>este, som stammer fra <strong>det</strong> paulinske område. og presbyterkollegierne. Deres <strong>for</strong>hold til<br />
hinand<strong>en</strong> er <strong>ikke</strong> altid klar. M<strong>en</strong> disse ledelsesorganer, som sætter sig ig<strong>en</strong>nem i<br />
m<strong>en</strong>ighederne, <strong>har</strong> g<strong>en</strong>nemgå<strong>en</strong>de <strong>en</strong> kollegial struktur.<br />
En monarkisk ledelse af m<strong>en</strong>ighed<strong>en</strong> bliver i NT kun fremstillet af d<strong>en</strong> pseudopaulinske<br />
<strong>for</strong>f<strong>at</strong>ter til pastoralbrev<strong>en</strong>e (ca. 100 e. Kr.) i sk<strong>ikke</strong>lse af de to Pauluselever Timoteus og<br />
Titus som noget idealtypisk. Episkop<strong>en</strong> (i <strong>en</strong>tal) får d<strong>en</strong> c<strong>en</strong>trale rolle som <strong>en</strong> p<strong>at</strong>er familias<br />
i sin husm<strong>en</strong>ighed, (1. Tim 3,15). D<strong>en</strong>ne p<strong>at</strong>riarkalske nytolkning af ledelsestj<strong>en</strong>est<strong>en</strong><br />
<strong>betyder</strong> afslutning<strong>en</strong> på Paulus’ m<strong>en</strong>ighedskoncept bygget på karismer og <strong>en</strong> tilpasning til<br />
d<strong>en</strong> ant<strong>ikke</strong> verd<strong>en</strong>s ord<strong>en</strong>smønster. D<strong>en</strong> f<strong>at</strong>ale følge af <strong>det</strong>te skift bliver snart klar:<br />
Karism<strong>en</strong> er <strong>for</strong>beholdt embedsbærer<strong>en</strong> (1. Tim 4,14 og 2. Tim 1,6) og de øvrige<br />
m<strong>en</strong>ighedsmedlemmer er faktisk umyndiggjorte til kun <strong>at</strong> være lytt<strong>en</strong>de modtagere af d<strong>en</strong><br />
lære, som embedsbærer<strong>en</strong> <strong>for</strong>midler (1. Tim 4,13.16; 2. Tit 1,7-9); kvinderne bliver dømt til<br />
tavshed og nedgjort (1. Tim 2,11-15; 2. Tim 3,6f; Tit 2,4f). Forskell<strong>en</strong> til Gal 3,28 er tydelig!<br />
D<strong>en</strong>ne monarkiske <strong>for</strong>ståelse af ledelsesembe<strong>det</strong> i m<strong>en</strong>ighed<strong>en</strong> er i første omgang <strong>en</strong><br />
fiktion skabt af brevets <strong>for</strong>f<strong>at</strong>ter, <strong>en</strong>dnu <strong>ikke</strong> realitet. M<strong>en</strong> d<strong>en</strong> hører fremtid<strong>en</strong> til og fra<br />
and<strong>en</strong> halvdel af <strong>det</strong> 2. årh. <strong>har</strong> d<strong>en</strong> s<strong>at</strong> sig ig<strong>en</strong>nem i hele kirk<strong>en</strong>.<br />
Et <strong>kirke</strong>lig ”præste”-embede er <strong>en</strong> selvmodsigelse i NT<br />
Det græske ord ’hiereus’, på l<strong>at</strong>ion ’sacerdos’, betegner i hed<strong>en</strong>sk såvel som i jødisk<br />
sprogbrug præster, som er beskæftiget med kult<strong>en</strong>. Or<strong>det</strong> bliver <strong>ikke</strong> brugt i NT som<br />
omskrivning <strong>for</strong> <strong>en</strong> særlig m<strong>en</strong>ighedstj<strong>en</strong>este. De kristne v<strong>en</strong>dte sig bort fra<br />
’afgudsdyrkelse’ og brød i religionshistorisk <strong>for</strong>stand med d<strong>en</strong> hed<strong>en</strong>ske <strong>for</strong>m, hvor<br />
tempelområ<strong>det</strong> med præster og ofre var grundlægg<strong>en</strong>de. De kristne grupper <strong>for</strong>stod sig<br />
selv som <strong>en</strong> tempel-, præste- og alterløs m<strong>en</strong>ighed.<br />
Intet sted kan man se, <strong>at</strong> ledels<strong>en</strong> af eukaristifejring<strong>en</strong> skulle være <strong>for</strong>beholdt <strong>en</strong> særlig<br />
ånds- eller embedsbærer, der ov<strong>en</strong> i købet skulle have behov <strong>for</strong> <strong>en</strong> særlig overdragelse<br />
eller ’vielse’. I 1. Kor 10,16 taler Paulus om ”bægeret, som vi velsigner”, om ”brø<strong>det</strong>, som<br />
vi bryder”. - i hvilk<strong>en</strong> ’vi’ <strong>betyder</strong> hele m<strong>en</strong>ighed<strong>en</strong>. I deltagels<strong>en</strong> i <strong>det</strong> <strong>en</strong>e brød bliver de<br />
mange til ét Kristi legeme. D<strong>en</strong> i m<strong>en</strong>ighed<strong>en</strong> præs<strong>en</strong>te kyrios bærer <strong>det</strong>, der sker.<br />
Takkebønn<strong>en</strong> ved nadver<strong>en</strong> er sandsynligvis blevet fremført af Paulus selv, af<br />
gæstgiver<strong>en</strong> i <strong>det</strong> hus, hvor m<strong>en</strong>ighed<strong>en</strong> var samlet (I K<strong>en</strong>kreæ var <strong>det</strong> måske i<br />
diakonind<strong>en</strong> Phoibes hus), eller <strong>en</strong> profet eller lærer. S<strong>en</strong>ere som følge af d<strong>en</strong> tiltag<strong>en</strong>de<br />
profilering af ledelsestj<strong>en</strong>est<strong>en</strong> var <strong>det</strong> episkop<strong>en</strong> eller <strong>en</strong> af d<strong>en</strong> ældste. I Didake (10,7)<br />
hedder <strong>det</strong> i begyndels<strong>en</strong> af <strong>det</strong> 2- årh. : ’Det er tilladt profeterne <strong>at</strong> sige tak, så meget de<br />
vil’. Situ<strong>at</strong>ion<strong>en</strong> er <strong>en</strong>dnu åb<strong>en</strong>.<br />
Brud<strong>det</strong> med d<strong>en</strong> ant<strong>ikke</strong> kult-tradition er grundlægg<strong>en</strong>de. For d<strong>en</strong> kristne <strong>betyder</strong> <strong>Jesus</strong>’<br />
død, som tydes som ’sonoffer <strong>for</strong> alle m<strong>en</strong>nesk<strong>en</strong>es synder’ <strong>en</strong> afslutning på al offerkult. I<br />
følge Rom 3,25 s<strong>at</strong>te Gud selv <strong>Jesus</strong> ind som sonemiddel (hilasterion). Muligvis ligger der<br />
heri <strong>en</strong> h<strong>en</strong>tydning til ritualet på Jom Kippur, på hvilk<strong>en</strong> ypperstepræst<strong>en</strong> sprøjtede blod på<br />
hilasterion, som var d<strong>en</strong> dækplade der dækkede <strong>for</strong>bundsark<strong>en</strong> (3 Mos 16,14-16). Jesu<br />
død på korset træder i ste<strong>det</strong> <strong>for</strong> soningsritualet på <strong>for</strong>soningsdag<strong>en</strong>. I følge<br />
Hebræerbrevet er Kristus som d<strong>en</strong> <strong>en</strong>este ypperstepræst trådt ind i <strong>det</strong> himmelske<br />
allerhelligste og <strong>har</strong> g<strong>en</strong>nem sin død én gang <strong>for</strong> alle skaffet sone. Der<strong>for</strong> hører <strong>en</strong>hver<br />
<strong>for</strong>m <strong>for</strong> offer og præstedømme til <strong>for</strong>tid<strong>en</strong> (Hebr. 9,11-10,18). På grundlag af <strong>det</strong> samlede<br />
vidnesbyrd i NT kan der kun være én ’midler’ mellem Gud og m<strong>en</strong>nesker, nemlig<br />
m<strong>en</strong>nesket <strong>Jesus</strong> Kristus, som gav sig selv som løsep<strong>en</strong>ge <strong>for</strong> alle (1. Tim 25,f)
Som konsekv<strong>en</strong>s af d<strong>en</strong>ne grundoverbevisning, bliver kultiske begreber og <strong>for</strong>estillinger i<br />
d<strong>en</strong> kristne m<strong>en</strong>ighed kun brugt meta<strong>for</strong>isk. Hoffman nævner <strong>en</strong> række eksempler på<br />
hvordan kultiske ord bruges meta<strong>for</strong>isk: ’Guds tempel’ = d<strong>en</strong> kristnes legeme; Paulus<br />
betegner sin evangelie-<strong>for</strong>kyndelse som ’<strong>en</strong> præstelig offertj<strong>en</strong>este’. hans mulige død<br />
kaldes et ’drikoffer’ og filippernes p<strong>en</strong>gegave ’et velduft<strong>en</strong>de, Gud velbehageligt offer’<br />
o.s.v.<br />
D<strong>en</strong> kristne m<strong>en</strong>ighed betegnes med et billede fra 2. Mosebog som et ’helligt h<strong>en</strong>v.<br />
kongeligt præsteskab’ Tal<strong>en</strong> om præsteskab er meta<strong>for</strong>isk m<strong>en</strong>t. Det er altså umuligt <strong>at</strong><br />
udlede nog<strong>en</strong> som helst ”præstelige” funktioner deraf <strong>for</strong> alle de døbte, <strong>en</strong>dsige bruge<br />
meta<strong>for</strong><strong>ikke</strong>n som <strong>en</strong> afvisning af ’de tro<strong>en</strong>des almindelige præstedømme ’ over <strong>for</strong><br />
præsternes ’eg<strong>en</strong>tlige’ præstedømme. Vigtigt er imidlertid helhedsopf<strong>at</strong>tels<strong>en</strong>, <strong>at</strong> i d<strong>en</strong><br />
kristne kontekst er kultisk terminologi altid brugt meta<strong>for</strong>isk, netop <strong>for</strong>di d<strong>en</strong><br />
’virkelige’ ant<strong>ikke</strong> sakralinstitution, inklusiv d<strong>en</strong> jødiske tempelkult p.g.a. af <strong>Jesus</strong>’ offerdød<br />
<strong>har</strong> mistet <strong>en</strong>hver relevans <strong>for</strong> d<strong>en</strong> kristne. D<strong>en</strong> sande gudstj<strong>en</strong>este bliver <strong>ikke</strong> afholdt som<br />
offerritualer i et helligt område udført af dertil udvalgt kultpersonale, m<strong>en</strong> i d<strong>en</strong> kristnes liv i<br />
tro og kærlighed midt i d<strong>en</strong> profane verd<strong>en</strong>. Der kan ud fra Det ny Testam<strong>en</strong>te <strong>ikke</strong><br />
udledes et ’embedspræstedømme’. Begyndels<strong>en</strong> til <strong>en</strong> sacerdotal embeds<strong>for</strong>ståelse kan<br />
man først iagttage i <strong>det</strong> 3. århundrede, hvor man i et tilbagegreb til præster og levitters<br />
særstilling i Det gamle Testam<strong>en</strong>te søger <strong>at</strong> ligestille <strong>det</strong> (i mellemtid<strong>en</strong> monarkiske)<br />
bispeembede med <strong>en</strong> ypperstepræst og som følge deraf bliver der også tilskrevet<br />
presbyterne <strong>en</strong> ’præstelig’ st<strong>at</strong>us (om<strong>en</strong>d af lavere grad). Dermed indledes i d<strong>en</strong> vestlige<br />
<strong>kirke</strong> <strong>en</strong> kompleks udvikling, som kulminerer i middelalder<strong>en</strong>s ’væs<strong>en</strong>smæssige ’ <strong>for</strong>skel<br />
mellem præster og lægfolk i kraft af d<strong>en</strong> ’c<strong>har</strong>acter indelebilis’, som blev <strong>for</strong>midlet i<br />
sakram<strong>en</strong>tet. En <strong>for</strong>estilling, som vi kæmper med d<strong>en</strong> dag i dag.<br />
Kjeld Wog<strong>en</strong>s<strong>en</strong>